Човек никада не може у животу да покаже толико милоште, толико милосрђа према бедном и невољном; толико саучешћа и болећивости према патњама и болу својих ближњих; толико добродушности и племенитости према грешницима и покајницима, — каи што то може да покаже сапутница живота његова — жена.. .. Њена је туга већа него наша; њено је осећање нежније, дирљивије него наше; — она је то, што даноноћно бди поред тешког болника; она је то, што му добротом срца свога и племенитошћу душе своје блажи муке и даје му снаге да се у нов живот поврати .... Жена је то, што потоцима суза залева хладне гробове наших драгих покојника: она је то, што мирисним цвећем кити зелене хумке,  ова вечита боравишта мртвих .... Жена је божанствена спона између неба и земље, између овога и онога света!.. И тој доброти срца, тој племенитости душе, томе узвишеном милосрђу наших жена — писац посвећује ово своје дело... Један је по један био газда Угљеша Пивљак. Није му било равна ни по богатству, ни по виђености у свој богатој Мачви. Само оно његово имање у Китогу, десно од Сокине механе, идући из Штитара у Шабац, вредило је на хиљаду минаца; па онда његови велики сувати код Лешнице, па забрани више Чокешине, па „дуге њиве“ у „Великом Кључу“ на реци Јадру, па његови чаири испод Липнице, — а да и не говоримо о његовим ливадама, њивама, забранима; о воденицама на Дрини и воденицама на Сави; о кошевима и наслонима и о другим ситнијим парчетима, што се тамо амо налазе по атару совљачком, глоговачком и Црнобарског Салаша. За њ се знало, да нигда није ни без готових новаца: чим роди жир, он сместа одвоји по два три чопора маторих вепрова и отера  у жир; а кад се угоје, он их још мало кукурузом прирани, па после с њима у Митровицу, и сместа их теслимљује. Он би у прилици рекао: „трговину што једе продаји, продаји што брже, јер ће појести и себе и тебе. Ето, да је Обрад Кустура своје свиње продао чим је с њима дошао у Митровицу, могао је имати и нешто ћара; а овако, задужио се и косом на глави: пао је у канџе несретном Максиму Ћуку, па му неће остати ни она кућа над главом..." Угљешу су у свој Мачви звали: „трули газда.“ Па он је и био одиста трули газда. Кад је умро, његово огромно имање дошло је под масу. А само за живи мал добивено је па 1500 дуката. То је била најјача маса у свој шабачкој нахији. И још се једнако говорило: „куд се деде његова готовина?" Много се сумњало у Симу Ћату, који се ту десио и кад је Угљеша издахнуо, и кад је власт чинила попис. У осталом, њега је суд после поставио и за главнога стараоца. И онда се све ућутало.... Да богатство није сва срећа на овоме свету, то је газда Угљеша Пивљак најбоље осетио. Богат, штоно кажу, као земља, а опет ретко кад да је имао у животу веселих дана. Од четири сина, као четири златне јабуке, па му кућа остаде на женској глави. Само је дочекао да ожени најмлађега сина, а беше му нашао и младицу, да јој на далеко равне било није. Видео је код накучанске цркве, па је сместа помислио: „Ево мени снахе. поноса дому моме, а моме сину Млађи згодне младице! Заблаће и Синошевић једна су општина: једна им је црква, једна школа, једна судница — једно све. О Малој Госпођи слави накучанска црква, и ту буде света из Поцерине, Посаво-Тамнаве, Мачве, Јадра, а и других још даљих крајева, и у оба села није било куће, која није имала гостију са стране. И кући браће Поповића беху свратиле неколике кочије, а тако исто и неколико гостију на коњима. У осталом, кућа браће Поповића и данас је најчувенија и највиђенија у свој Поцерини. Она  је дала неколико свештеника, па се с тога и зову Поповићи, а у доба наше приче беше тек постао-кућни старешина г. Марко Поповић, најмлађи брат браће Поповића, човек веома мудар и велики чиновник у Београду, па је ту службу оставио и дошао кући да се бави пољским радом. Њега је све село и сва околина звала, „господин Марко,“ а његову госпођу — „госпођа Јеца.“ У ову кућу беше свратио у госте и газда Угљеша Пивљак, марвени трговац из Совљака у Мачви. „Шта велиш, госпођа-Јецо, за ону цуру, што се до ње ухватио мој Млађо?... Кршна девојка: не зна се или је лепша или је стаситија, или је поноснија!... Гледај, гледај мога Млађе, како је испод ока погледа!... Тако је, у мојој фамилији околиша нема. Чије је то дете, госпођа-Јецо?“ „А, наш пријатељ Угљеша има добро око! То је паметна девојка; не зна се: или је срцем питомија, или је душом племенитија. Иста њена мајка! Она је јединица кћер Обрада Кустуре, једнога доброг и поштеног домаћина и марвеног трговца...  Али је штета... Ту недавно, много је, кажу, штетовао на дебелим свињама..." одговори госпођа Јеца. „То је кћер Обрада Кустуре?!“ запита готово зачуђено Угљеша Пивљак, а преко његова лица прелети један танан облачак; али му брзо лице сину неком унутрашњом радошћу; а његова уста као да сама за себе прошапташе: „И боље!“ Шта му је то „и боље“ значило, то и данас нико не зна. Он је још тога дана поиска од оца и мајке, и они му је дадоше: та ко се не би опријатељио с тако чувеним домом, као што је дом газда Угљеше Пивљака?.. Њему само што девојачки отац рече: „Ја ти дајем моју Иконију, понос дома мога, највећу радост моју, али ти унапред кажем, да је не могу спремити онако, како бих хтео и желео, а особито кад је дајем у тако виђен и чувен дом, као што је твој дом, пријатељу." „Пријатељу Обраде, она ће моме дому бити драга, па да је спремиш с даровима, колико она може под пазухом понети..." „Пријатељу, твоја се кућа нашим дететом постидети неће; а оно спреме, што буде са собом понела, нека буде с Божјим благословом!“ додаде девојачка мајка. „Дај Боже и света Богородице!“ учини на то газда Угљеша Пивљак. Него, знаш шта, пријатељу, ја нећу друкчије, већ да од вашег детета чујем, да хоће да пође за мога Млађу, за моју једину наду и радост на овоме свету.“ „Па пријатељу, деца треба да се најпре виде; али ја опет стојим за моју Иконију добар: да јој речем да у воду скочи, послушала би, а то ли да пође за сина Угљеше Пивљака.... Кад велиш да нам мо’ш са сином доћи, да ти се надамо, пријатељу ?“ „Па мој је син ту, пријатељу. Он се данас у два маха у колу хватао до вашег детета, а моје, ако Бог да, снахе.“ „Ене, благо мени, оно је ваш син?!“ повика Јела Кустурина. „Јеси ли га видела, пријо?“ упаде јој у реч газда Угљеша, па се чисто устури од неког поноса. „Јабуко моја златна!“ повика девојачка мајка. „Оно је кршан момак, нека је своме оцу здрав и  жив, а свима нама на дику и понос, додаде Јела Обрадова. Још тога вечера газда Угљеша дао је обележје Обрадовој Иконији — најлепшем цвету у свој поносној Поцерини.... Истина, и то се зна, да се девојка нешто много устезала, али је укућани најпосле сломише. Она пристаде; али чим се дочепа вајата она бризну у плач и јецање. Од то доба нико је више није видео насмејану, а њена весела и звонка песма, што се јутром и вечером мешала с песмама славујевим, за свагда је умукла... Њена би је мајка тешила: „Немој тако, дико материна, немој бацати у бригу своју мајку и свога доброг бабајка!... Што нам, сине, онда не каза да ћеш тако туговати, па твоја мајка не би дала, да јој њена перуника с дана у дан вене, као покошен цветак на меком ливадском откосу. После, благо материно, теби ће добро бити у Угљешином дому: сви ће те држати као мало воде на длану; а у кући није какве глоте:  твој ђувегија, твој свекар, волеће те и миловати, као што јутрења роса љуби и милује мирисно пролетње цвеће... А што имаш заовицу, лепу Анђелију, сви ми кажу, да је то прави анђео Божји, што је с неба слетео на земљу, да људима каже, како је добар и милостив Бог. Она ћете, душо материна, волети и чувати, као што сестра чува и милује своју једину сестрицу.... Не тужи тако, очни виду, твога оца и твоје матере! Ти још и не знаш како ћеш у Угљешину дому бити срећна и задовољна... Теби ће, веруј матери својој, сва Мачва завидети!... На све ово лепа Иконија гледала је преда се а њене мисли као да су лутале по неким нама непознатим рајским крајевима, које су њено срце и њена душа давно и давно нашли и замиловали. Онога дана, кад је газда Угљеша за свога сина испросио и даривао лепу Иконију Обрада Кустуре из Заблаћа, могле су у велике минути јације, кад први петли запеваше код Маричића кућа, а њима се одазваше они са салаша браће Поповића. Ноћ беше тиха и нема. Ни с које стране није се  чуо ни глас људи, ни јав животиња. Све је спавало мртвим сном. Ову је тишину прекидало монотоно хукање воденичне бране на Добрави, што га је доносио свеж поветарац, што је пирушио вијугавом долином тихе али вечно мутне Добраве... Месец се спремаше да зађе, а беше га заклонио дугачак и у пола провидан облачни појас, што се беше повукао целим западним хоризонтом, те на земљу бацио своју тамну сенку, док су месечеви зраци, овде онде, продирали, те обасјавали поједине окосине, доље и дубраве, куће и кућерке у Заблаћу и око Заблаћа. На самом прелазу горњега Кустурићева вотњака, преко кога кућна чељад иде на Илијин студенац по воду, лепо се виде две људске прилике: једно мушко, а једно женско. Узеле се за руке, на преда се гледају и ништа не говоре. „И ти баш прими обележје, Иконија?!" рече тужно и веома потресено један мушки глас?! „Тако ти онога, што ти је најмилије, Рајко, немој ме о томе више питати. Примила сам. Морала сам. Тако је хтео Бог и мој отац и моја мајка; а  ја се ни једном нисам смела противити и рећи: нећу, не могу!..“ „Боље реци, понесе ме богатство Угљешино!" упаде јој у реч онај мушки глас. „Рајко, не греши душе! Моје срце нигда није ни за каквим богатством поимило. Ја сам о газдалуку Угљешину данас први пут чула, па ми је оно црно пред онима: оно је моју срећу разорило.“ „Е, онда, Иконија, да бежимо. Све је готово. До зоре смо у Срему... Ох, Иконија, очни виду мој, нашој срећи под небом равне бити неће... Шта Угљеша и његово благо?!... Хајде тако како стојиш. Ништа ти више не треба. Кад се вратимо и кућа ће нам бити готова. У преком шору угледније и лепше бити неће; а кад тебе у њу доведем, онда ће је огрејати сунце... А Угљеша и његови двори? Њему је пространа шабачка нахија, а отворена му је и цела Србија, па нека тражи за сина девојку, а за се добре пријатеље, а не да мени чупа срце из недара,“ повика онај, што га Иконија зове Рајком, повика гласом и решеношћу, која је на све готова. Иконија мало поћута, па се одједном исправи,  а руку извуче из руку свога јарана, па му с дубоким болом рече: Не, Рајко, то бити не може. Мој би се отац убио, а мајка од туге пресвисла, да ја то учиним.“ И она заусти да још нешто каже, али се, у тај мах, међу њима обре једна женска прилика. Она дочепа Иконију за руку, па јој прекорно рече: „Шта ћеш ти овде, Иконија, у ово доба ноћи?!“ и онда се окрете ономе момку: „Одмичи ти од наше куће, Рајко! Немој убијати срећу детета мога, нити рушити мир нашега дома, који ти ништа дужан није.“ То је била Иконијина мајка. У тај баш мах припуцаше пушке горе код кућа браће Ђенадића; а један мушки и звонак глас стаде изводити познату песму: И озго од Гавранове Греде као да неко припева: То се са својим сином враћао кући газда Угљеша Пивљак, певајући и пушке мећући. Њега су на коњима до Шапца отпратила браћа Ђенадићи — његови калаузи у Заблаћу и околним селима. За тим се све утаја, само што се чула жестока врева паса далеко тамо на другом крају села. Нема сумње, морао је поред самих кућа да мине какав гладан вук, јер су баш те ноћи поклане овце Јанка Субашића. Кад што газда Угљеша ради, он брзо ради. На Малу Госпођу испросио и даривао за сина девојку, а у недељу по Крстову-дне дочекао у своме дому своје пријатеље — девојачког оца и мајку, па их царски угостио и провео по своме великом имању, да виде све, шта има њихов пријатељ Угљеша Пивљак, те да се не кају за чијег су јединца дали своју кћер, своју јединицу. Водио их је чак и у Лешницу на своје сувате, да виде где тови џелеп крава и џелеп волова, па их је онда испратио до Шапца, а узгред свратио на своје имање код Сокине механе, да им покаже свој домазлук швајцарских крава и ону дивну пасмину буђеновачких свиња; а ту су уговорили да прстен буде у другу недељу по Крстову-дне, а да са сватовима по девојку дође у недељу пред свету Параскеву.... Јелу Обрадову ништа тако није обрадовало и разгалило, као анђелска појава једне, већ у велико одрасле, девојчице. Она им је и вратнице отворила, а једва се кретала под накитом од орлаша и крсташа талира и три ниске о врату дуката, што су пламтели као жива жеравица. На њеном се лицу беше извајала сва доброта срца и душе једнога правог анђела Божјег. Она прво приђе Обраду Кустури, смерно се поклони и у руку га пољуби, па онда прискочи Икониној мајци, притиште јој врео пољубац у руку, па јој љупким девојачким гласом рече: „добро нам дошли!... шта ради моја мила снајка Иконија?... О, да вам је знати, како се моја душа радује ономе сретном дану, кад ћемо једна другој пасти у наручја! ... Ја немам ни мајке ни сестре. Она ће бити мени и снајка и сеја...“ И онда једна другој падоше у наручја, па се стадоше грлити и љубити, а очи им беху пуне суза. Обрад Кустура беше стао па се диви овој одиста реткој доброти душе једнога тако још младог, а тако паметног, девојчета, као што беше Анђелија, мезимица његова пријатеља Угљеше, а заова његове кћери Иконије, што су, и по лепоти и по  витом девојачком стасу, биле као једна расечена јабука! Кад су Обрад и његова Јела дошли својој кући, тамо су затекли позив од среске власти, у коме стоји, да Обрад Кустура сместа дође среској канцеларији ради некога хитног саопштења. Ово: ради хитног саопштења, беше двапут црвеним плајвазом подвучено. „Шта ли ће ово сад бити?“ рећи ће Обрад више у себи... „О, да сам знао за ово, кад смо сад у Шапцу били, да видим шта је то тако хитно?! Није ми толико што ћу се сад поново враћати у Шабац, колико ме мучи, што не знам што ме сад баш власт зове... Него, станиде; знам шта је. Она рђа неће да пристане, да ми се одложи продаја. То је и ништа друго. Ако то буде, онда је зло. Ја нећу имати где дочекати Иконине сватове, дочекати нити су чим угостити...“ И Обрад Кустура још истог дана уседе на свога путаља и живо откаса у Шабац; оде право среској канцеларији, оде сетан и невесео. Нека  неразговетна слутња одавно је мучила душу његову, и није му дала мира ни дању ни ноћу. Кад је дошао среској канцеларији, он даде позив Толи пандуру, па га замоли, да га пријави капетану. Пандур окрете онај позив — као да би видео, ко је Кустуру звао, па ће онда рећи: „Капетан није ту. Одазвао га г. начелник. Бог зна хоће ли до мрака и долазити. Он се обично подуже забави код г. начелника; него да те пријавим г. Тоши писару?...“ „Е, волео бих да је капетан ту; али кад није, онда ме јави г. Тоши. Можда ће ми и он казати, рашта сам зват. “ И таман они у тој речи, а капетан те на врата. И чим уђе у ходник он смотри Обрада: „Ене, Кустуре! Зар си већ дошао?! Ја сам мислио, да се још частиш по Мачви са твојим пријатељем Угљешом... Хе, ко ће сад с тобом? Широка су леђа на која се сад наслањаш... Хајде 'вамо!...“ И они оба уђоше у канцеларију. „Седи!“ рече капетан, и показа агу очима столицу. Обрад седе, седе доста ослобођен лепим пријемом капетановим. „Звао сам те, да ти рђаве гласе кажем: она рђа, она каишарчина, не да ни доћи, да ти се продаја одложи.“ „Е, онда је то зло, мој г. капетане: онда ја немам куд кући својој. Ако то буде, онда од свадбе моје Иконије ништа бити не може: онда несрећном оцу и мајци ништа друго не остаје, већ да скачу у мутну Добраву.... Ми Икониних свата нећемо имати где дочекати ни су чим угостити. Него, да си ми по Богу брат, г. капетане, учини ти шта знаш и како умеш, да ме то зло сад мимоиђе, па после, пошто ни дете одведу, могу слободно узети угарак, па све у дим претворити..." „Богме, Обраде, ја ти ту ништа помоћи не могу. Продаја је саопштена и теби и Максиму Ћуку и Управи Фондова. И, док ви све троје не пристанете да се продаја одложи, ја немам ни силе ни власти да то сам учиним. Таки је закон; а закон је старији од нас свију.“ И онда капетан стаде мерити веселог Обрада  Кустуру, који се беше загледао у нешто, што му се у тај мах пред очима свијало. Преко капетанова лица беше плинула нека особита радост и душевна доброта. Видело се лепо, да он има нешто да саопшти своме Кустури што ће га обрадовати. И он устаде са свога места. Приђе Обраду, метну му руку на раме, па му, смешећи се, рече: „Не бој се, драги Кустуро! Сад видим да о свему ни ти ништа не знаш; не бој се, и благодари Богу, што у овоме свету има још добрих људи. Ти оној рђи више ништа не дугујеш... Ево ти ове хартије, на, па је чувај као очи у глави. То је квита, да си Максима Ћука до паре измирио. Обрад Кустура само је бленуо у капетана. Он од свега ни речи није разумео; а капетан ће наставити: „Таман си ти отишао с твојом Јелом у Мачву, да видиш дом свога пријатеља, а мени пријавише једно момче. Оно ми рече: — Капетане, ја сам послат, да видим шта и колико дугује Обрад Кустура из Заблаћа Максиму Ћуку. Ево донео сам паре, да тај дуг измирим. И ја сместа нађем акта о твоме дуговању. Срачунам  колико свега дугујеш — с главним, с интересом и судским трошковима, и скупа је изнело: 242 дуката, 14 гроша и 20 пара. И, Бога ми, оно ми момче све до паре измири, узе квиту, прочита, па ми је врати: „Мени су рекли, да вам кажем, да ви ову квиту дате газда Обраду, а мени дајте парче цедуље, како сам ја овај новац вама положио." „Ја тако и урадим; а тога истог дана зовнем Максима Ћука, и положим му за твој рачун све до паре. На! ово је његова квита. Ја сам је, боље тврђе ради, и оверио, а то исто и на актима записао!... „Ето, мој драги Кустуро, сад си слободан као тица на грани; а, сад, јаши твога путаља, па иди кући, да ту радосну вест кажеш и твојој Јели. Њу ће то, болан, обрадовати више него што је обрадовало и тебе самог.“ „0, г. капетане, ти обрадовао нас, а тебе Господ Бог!“ повика Обрад Кустура, а очи му беху пуне суза. После овога, друмом што води из Шапца за Поцерину, живо је касао један коњаник. По лицу његову беше плинула неописана радост; а његова уста једном прошапташе: „Знам сад ко је. То је он, мој пријатељ Угљеша. А ко би други данас и могао за ме положити толике паре?... Он и нико други!...“ Оних и оноликих сватова, као што их беше покупио газда Угљеша Пивљак, кад је женио свога сина Млађу, Мачва, ни пре ни после, утувила није. Самих кочија било је преко шесет, а о коњицима нико рачуна ни хватао није. Једно се само зна, а то је, кад су први свати улазили у Богатић, последњи се још не беху из Совљака кренули. „Хе, ласно је Угљеши овако свадбовати: дубока кеса, а големи амбари... Има су чим и дочекати и испратити; а то једно мушко дете“, рекли би људи, кад се о томе повела реч. Ту се читаву недељу дана свадбовало; а совре се нису дизале од ранога јутра па до неко доба ноћи. Избачено је преко пет стотина прангија, а пушке никако ни партисале нису. Сам кум дао је врећу барута, а стари сват две. Чауши су читав један дан приказивали свадбене части и дарове!... Из ближих околних села није остала жива душа, која није дошла, да се нагледа овога одиста чуда од сватова. Али што се беше искупило момака и девојака, жена и деце, око младе и младожење, да се надиве колико лепоти и стаситости, толико и богатом руху њихову!... Али је млада својом лепотом, својим витким стасом и нешто сетним лицем и погледом одиста одвајала од осталих мачванских лепотица. Од Иконије се није одвајала њена лепа заовица Анђелија. Она је опет својом лепотом, својим анђелским погледом многоме момку памет занела, али ником тако као Радојлу јединцу сину Бранка клисара цркве Глоговачке. Па и Радојло беше кршан момак, мушкога стаса и поноса, а срца и душе што свакога осваја. Он је још из ранога детињства почео уз оца, који је опет био добар сремски певчик, да иде у цркву и научио се црквеном појању, те му је после кад је у школу пошао то ишло од пола муке. Милина га је било слушати кад чита апостол и кад својим звонким и симпатичним гласом одговара на јектенија. Типик је знао напамет, да би му у томе позавидео  и какав богослов. Он је с особитом вољом читао и остале „мирске“ књиге, песме и приповетке. Знао је „Бранка“ напамет, и из „Горског Венца“ могао је читаве стране одекламовати. Он вам је могао, с краја на крај, испричати „Сироту Босиљку“, „Алписку Пастирку“, „Касију Царицу“; „Езопове Басне“ и Доситејева нравоученија, тако исто. Он је у народу важио као нека ретка појава од бистрине, управо као неки — сељак философ. С тога га сељаци узеше за општинског писара, али ту није дуго остао: истиште га Симо Ћата, који га, из просте зависти, није могао очима да гледа. Он је Угљешиној Анђелији у неку руку био као неки мали учитељ: што би год данас прочитао, он би то њој све дословце испричао, а често би јој читао и какве лепе песме и приповетке. Ово је њих једно другом зближило тако, да су једва чекали да се састану и једно с другим ћеретају — о чему било. Најпре су се волели као брат и сестра, а после? — као јаран и јараница; али преко њиховог језика нигда није склизла каква ружна и неприкладна реч. Њихово је вољење било право, чисто анђелско вољење, али у које је опет несретни  Симо Ћата почео да уноси горчине и сатанског заједања. Он би за њ, где би стао, по нешто ружно рекао. Једном је приликом и самом Угљеши у уши дотурио: „Газда Угљеша, припази-дер ти на ово клисарово штене! Он нешто много обија око твоје куће. Ако је твоја Анђелија у колу, ако је на с лу или на прелу, знај да је ту и он. О томе већ говоре и деца по сокаку. Чувај оно дете, док на њ није изнет какав ружан глас; а кад се изнесе, онда га није ласно изгладити. Од то доба Радојло није смео кући Угљешиној доћи, нити се с Анђелијом састати и разговарати; али то је баш учинило, да су они обоје једно за другим почели још више марити па чак и чезнути. И док је првога дана на овој свадби све живо пливало у џумбусу и весељу, дотле се једна мала дружиница шабачких младих трговаца веселила пред совљачком механом. И то је весеље текло као бујна река: ређале су се севдалије за  севдалијама, а свирао им је млади и духовити свирач Бего Цицварић, онај Цицварић, што је својим песмама овековечио веселу дружбу шабачких младих трговаца: Топузовића, Куртовића, Гашића, Тркића, Ајдарића, Нешића, Лелековића, Бојића и других. И овога је пута Бего Цицварић показао своју духовитост и песнички дар: он је ту, пред самом совљачком механом, срочио и уз ћемане отпевао познату песму: Кад је ово отпевао Цицварић, један од оних младих трговаца дочепа пуну оканицу вина, што је пред њим па столу стајала, па је, гоњен неком унутрашњом сетом, баци преко тарабе у шљивак и она прште у стотину комада. После скочи и викну: „Коње!... Побратиме плати ово што се потрошило!“ — окрете се једном своме другу. За тим појаше коње и у великом касу одоше пут Црне Баре, а отале на Карантин Рачу, тамо где валовита  Дрина утиче у Саву, и где се Србија грли са питомим Сремом и својом сестром Босном поносном; а кад су се отуд вратили, то нико опазио није, то је морало бити онда, кад је све мртвим сном спавало. Од то доба само се још једном на кућу газда-Угљешину права радост осмехнула. То је било онда, кад му је снаха родила унука, мушко чедо, ђедову праву радост; јер је у овоме детешцету видео милост Божју, видео мушку главу, која ће прихватити и одржати слеме кућно и на огњишту ложити божићне бадњаке и о крсном имену дизати чашу у славу Божју. Тако је мислио газда Угљеша Пивљак; али у књизи судбине било је са свим дукчије записано... Несрећа никад не долази сама. Она је увек у друштву. Она човека и стиже и срета. Ране, што их она задаје, тешке су и непреболиве. Њих људи обично односе собом у хладни гроб свој. Није прошла ни година и по, а његов син Млађо први у Совљаку паде од језовите косе смрти, коју беше несретна колера 1866 по свој Србији размахнула и толике домове у црно завила. Газда Угљеша се тих дана десио код волова на својим суватима у Лешници; а кад му тај црни абер стиже, он пребледи као смрт, па само повика: „Кола!“ И ма да се ишло галопом, весели отац, мало мало, па би повикао: Брже!... Шта их штедиш, покрепали, да Бог да!... И они стигоше у Совљак за непуна два и  по сахата, и ако се рачуна, да од Совљака до Лешнице има добрих пет сахати. За то му дешњак, чим га из кола испрегоше, црче — прште као срче кад га о студен камен ударимо!... Али која вајда, кад несрећни отад није затек'о жива сина. Он је, док је с кола скочио, по људима, по снуждену лицу њихову и по оној мртвој тишини, која је у целом дворишту владала, познао, да није добро. Он само учини: „Где је мој Млађо?!“ И онда полети у кућу. Људи хтедоше да га зауставе, али се он оте, улети у собу и виде мртва сина где лежи на својој самртној постељи. Он само што рикну као прободен брав: „Сине, Млађо, животе мој, зар баш тако?!“ И онда се несрећни отац простре по своме мртвом сину; а кад је мало дошао к себи, прве су му речи биле: „Где је Иконија?... Где је дете, мој Угљеша? Нека с њим бежи из ове несретне куће, нека бежи куд било!..." Боже, од кад је света, људи беже од смрти;  али их она нађе, па ма побегли на крај бела света. Отуд оно народно: „Од смрти се побећи не може.“ Ма колико да је конац жалости дугачак, њега време, мало по мало, ушије. Он се с радошћу упоредо уткива у платно живота човекова. С тога наш живот, ма колико био горак, ипак има неке дражи. И ми га за то увек трпљиво сносимо, вечито надајући се, да ће нам синути бољи и веселији дани. Тако је и с газда-Угљешом било... Жалио је и жалио свога јединца. Читаву годину нити се бријао нити шишао. Ишао је као какав одбегли сужањ. Али гледајући свога унука, малога Угљешу, коме је кум на крштењу дао ђедово име, како с дана у дан напредује, гледајући у њему живу слику свога сина Млађе, она је жалост, с дана у дан, бледила. А оно Божје анђелче, кад би год свога ђеда опазило да од куд долази, оно би му пружило ручице, да га узме. И он би га узео и ваздан му којешта тепао. И ово је био животворни мелем натиштеним ранама овога жалошћу већ погрбљеног и оседелог старца Има прилика, кад се човеку учини, да је и сам Бог једна оличена пакост, која не може да гледа трајнију срећу човекову. Ово се могло приметити и на дому веселог Угљеше Пивљака: таман почну да му се замлађују тешке и дубоке ране, што су му их задале четири црне смрти његова четири сина, а некаква их зла коб још већма разгребе и позледи. Тако, једнога дана, лицем у свету недељу пред Спасов дан, таман кад се навршила година дана, од кад је саранио последњега сина свог, — приђе му његова снаха Иконија, пољуби га у руку, па ће му рећи: „Бабо, ја не могу више остати у овој кући. Хоћу да идем своме оцу и својој мајци. Опрости ми, ако сам те што увредила.“ Ово је она рекла с таквом решеношћу, да је њен свекар сместа увидео, да би му узаман било, да је од тога одвраћа. Он мало поћута. Гледао је преда се, и као да је смишљао шта да јој рекне. „Хајде, снахо, што ти је наша кућа постала тешка; али, како можеш да се раставиш са својим  дететом, са нејаким Угљешом, са још једином радошћу несрећнога свекра твог?!“. „Па ја сам мислила, бабо, да и њега са собом поведем; а доводила бих ти га сваке друге...“ Али јој свекар не даде ни издушити шта је хтела рећи. Он скочи, а лице му се чисто развуче: „А, то ли ти мислиш; а, снахо Иконија, док сам ја жив и мичем и једним прстом овим, ја не дам да ми се дете, ова моја још једина утеха у старим годинама мојим, из куће одведе.“ Иконија му на то са свим хладно одговори: „Па добро, бабо, ја и немам силе и власти да га од његовог ђеда и његове куће одвајам, а и да имам, то чинила не бих; али, бабо, на твоју душу грех, ако детету нешто буде, без материне неге и гледања..." „Али ће то, снахо, бити и на твоју душу: каква си ти мати и какво је то твоје камено срце, да свога нејака сина, пород срца свога, остављаш, а да и не говорим о кући мојој, о кући твојој, која ти, од кад си у њу доведена, никад ништа на жао учинила није.“ Иконија је на ове свекрове прекоре само гледала преда се и — ћутала... После једнога сахата стадоше пред Угљешине вратнице једва господска кола — кочије на федер и са сицевима — у која беху упрегнута два, као трава, зеленка, оба поносног држања — ама као да их је једна мајка ождребила. По скупоценим амовима и сребрним кључевима, вид’ло се, да их је дубока кеса купила. И док је онај млади и лепо обучени момак, што је кочијашио, везивао један мали свежњић, што му га је Иконија дала да га у закошарак веже, — дотле се она праштала са својом заовицом Анђелијом. Она јој је са сузним очима говорила: „Чувај ми сина, слатка моја сејо!... Ја ни ово нисам хтела, али је тако, ваљда, хтео Бог... Чувај га и, место његове жалосне матере, негуј, храни, и обасипај пољупцима; јер ћеш му ти од сад бити и тетка и мајка. Чувај га и негуј, тако ти Бог за то платио и милостивим те оком поглед’о!..“ И онда се наднесе над малог Угљешу. Он беше у  дубоком сну. Не може бити, да у тај мах није нешто ружно сањао, јер му се на ружичастим уснама поче развлачити некака детиња срдитост, готова да у плач удари; али се то све одједном претвори у један блажен анђелски осмех. Иконија се стаде гушити у јецању; али се брзо стеже, окрете се својој заови, погледа је оним тужним и вечно сетним погледом.. Хтела је да јој још нешто каже, али јој се речи у гуши следише. И она онда немо паде у загрљај својој доброј заовици. Оне су тако дуго загрљене остале, ћутале су и обе се гушиле у плачу и јецању..... После неколико тренутака летеле су као ветар оне господске кочије. Летеле су друмом што води за Шабац. У њима су седеле две жене: Иконија снаха Угљеше Пивљака и Јела Обрада Кустуре. — То је била мати и кћи... За колима су, у касу, у веома живом касу, касала два коњаника, оба на добрим коњима и у господском варошком руху. Једно беше Рајко Перић, а друго његов побратим Пера Крунин... „Јеси ли их познала, кумо?“ упита Пела бирташица у совљачкој механи своју куму Фему Митровчанку. „Познала, како нисам. Они су били оно, што наручише онај богат ручак, кад је оно газда Угљеша женио свога сина с овом истом младицом, што седи у овим господским кочијама, —“ одговори Фема Митровчанка; а на то ће Пела бирташица додати: „А онај на оном златногривом кулашу, то је онај, што је онда био онако сетан и невесео, док су његови другови дивно изводили песме севдалије.“ „А кад оно несрећни Бего Цицварић запева: „Иконија, моје суво злато, „Цвеће росно јутром узабрато," — овај ти веселник дочепа оканицу с вином, па њим о земљу, и она прште у стотину комада!" — додаде Фема Митровчанка. „Е ова, видећеш, оставља и свога свекра, и своје дете, и један богат дом пун свакога добра као кошница меда, оставља све то, па оде тамо,  где је њено женско срце одавно вуне!“ — рече Пела бирташица. „Па ’коће, кумо, права је срећа оно, што је нашем срцу мило и драго, а не пусто земаљско благо,“ одговори Фема Митровчанка. На годину дана после оне опасне морије, што је грозно десетковала људе и жене, девојке и момчадију, — дошла је једна опаснија — за децу. Она је те године уморила готово цео један појас деце, од две до осам година!... А кад је била на врхунцу свога беснила, она је онда покосила и млађани живот унука несрећног Угљеше Пивљака. Шта сиромах Угљеша није чинио, да од овога неумитног дечјег крволока спасе свога унука, једину још мушку главу дома свога, — па ништа. Није штедео ни труда, ни коња, ни пара. Довео је два лекара из Велике Митровице и Гродера из Шапца, те су држали консилиум. Па? — Сва тројица само одмахнуше главом. Један од њих рече: „Доцкан...“ А други: „Овде више наша мајсторија не помаже.“ Др. Гродер предложи воду за „испирање“ — сваких пет минута. То и она двојица усвојише. „Шкодити неће,“ рече онај први. ,,А ни помоћи,“ додаде онај други. Гродер опет ништа не рече, већ сам спреми лек. У оној ватри лекари су морали са собом носити све што треба, кад буду овако у народ позвати. И сам Угљеша, по самим лекарима, познао је, да је свака нада изгубљена. Он више није смео ни да улази у собу, где је лежао његов весели унук. Он је само испред куће одао и — хукао. Анђелија није одмицала од свога братића и све је чинила што је ко казао, да би и то добро било, а особито, што су све жене, које се беху искупиле, тврдиле, да доктори ништа не знају, и да је све у Божјој руци. Баба Стана, мати Јове четовође, рече, да нема бољке од које лека нема, али га, пусто, људи не знају, а доктори још мање; а Дивна Петришкова рече, да је све у Бога и да се на њ ваља до последњег часа ослањати. Анђелија је двапут-три улазила у гостинску собу, стала би пред икону свете Богородице, па јој се молила да  се смилује на тешког боника и да га спасе од ове страшне бољке. Она је неколико пута уздахнула, што ту бар није и детиња мајка, њена добра снајка Иконија. Чинило јој се, да би дете сместа оздравило. Она једном сави руке око врата своме баби и стаде га молити да учини абер детињој мајци, да јој је син на умору, и она ће доћи, па може Бог дати да детету буде боље. „Доцкан, сине; а, најпосле, и зашто? Да је она марила за ово дете, она га не би могла ни оставити,“ рече ђед детињи с неком очевидном срџбом, која му је из саме душе потицала; јер су сад и њега мучиле оне Иконијине речи: „Али, бабо, на твоју душу грех, ако детету што буде, без материне неге и гледања!..." Детету, међу тим, по некад као буде и лакше. Оне муке мало умину, оно прогледа, прогледа веселије, па се чак и насмеши. И тад се сви обрадују; али то буде све. Оно, сироче, скочи, врисне, да се у човеку крв следи; полети и својој веселој тетки падне на груди. Једном је, колико га грло доноси повикало: „Ђеди, хоћу ђеди!“ И зовнуше му несрећног ђеда. Он дође; али тек што у собу уђе, а дете скочи и појми да некуд бежи, али га Анђелија узе у наручје, па му оде говорити: „Не бој се, кућо моја, ево твоје теткице, она тебе не да!“ И оно сироче само задрхта, затури своју анђелску главу и — као чивит помодри. Сви су помислили да мре. То је мислио и његов ђед, јер сместа оде из собе: није могао да гледа самртне муке детиње. Он оде у своју собу и паде ничице у свој кревет, па се стаде гушити у јецању. После се ућутао. Можда је и заспао. Он те ноћи више из своје собе ни излазио није. Дете се после опет мало повратило ; али то је за мало трајало: што се у ноћ више улазило, све су га веће муке спопадале. Видело се, да му је крај живота ту... И жене су већ понеле да се немо погледају. Пела бирташица само што махну главом; а Фема Митровчанка руком. То им је био знак, да је дете било и прошло. Једна ће тек рећи: „Шта ти је човек!“ А друга: „Данас јес', а сутра га нема!... Роди се, само да се мучи.“ Једна опет примети, да се деца много више муче но људи. „Хе, моја друго, младост се отима — хоће да живи,“ — додаде Фема Митровчанка. Кад би пред саму зору, дете се као мало смири. И онда ће Пела бирташица приметити. „А где је газда Угљеша. Њега још од синоћ нема?!" „Отишао је у своју собу да мало прилегне. Ово је друга ноћ како, сиромах, око на око свео није,“ одговори Марта Јездина. И Анђелија беше већ клонула. Наслонила се на јастук па и заспала; а кад дете опет врисну, она се трже, па није ни чула шта жене о њеном оцу говоре. Али кад већ поче и свитати, а оца јој још нема, она замоли Марту Јездину, да види шта је  с њим, те из своје собе још не излази, а његово је да први устане да се умије и Богу моли, па да после по кући све избуди. И Марта Јездина уста и оде. Не би је позадуго; а кад се врати, била је бледа као смрт. Она се саже, те нешто шану Пели бирташици. То је смотрила и Фема Митровчанка. Оне све три, полако, на прстима, изађоше из собе. Анђелија то ни опазила није Беше пала поред детета и — заспала. Мало после, стаде се у дворишту Угљеше Пивљака разлегати запевка. То је био глас Анђелије кћери Угљешине. „Смирило се! курталисало се мука!... Бог да му душу прости!“ рекоше они који поред Угљешине куће минуше; а један додаде: „Ето, сад, сиромах Угљеша! Угаси му се и последња нада његова. Толико имање, толики живи мал, толико богаство, па му дом оста без мушке главе!... Нека још и он склопи очи, па онда у овоме дому неће имати ко да слави крсно име и да диже чашу у славу Божју!“ рекао је стари  Јеротије Недић, који у тај мах беше пошао својој воденици на Дрину... Али кад пуче глас по селу, да дете није умрло, већ сам Угљеша, ђед његов, сваки се живи зачудио и — прекрстио. Многи полетеше Угљешиној кући да виде, је ли то истина!? И то је била истина. Један је пред самим вратницама покојног Угљеше овако причао: „Синоћ је отишао у своју собу, да мало прилегне. И како је легао, није се више ни пробудио; а кад се у кући опазило да из собе не излази, а већ је било у велике свануло, онда Марта Јездина прва оде у собу да види што не устаје, а кад тамо, сиромах Угљеша већ се и охладио. Поред њега се отег’о читав поток усирене крви...“ Умро је без свеће. Тај дан, пред само вече, испустио је душу и мали Угљеша, а сутра-дан саранили су и ђеда и унука — једног до другога. У оној великој забуни, која је настала у кући Угљешиној ненадном смрћу његовом и његова нејака унука, — највише се нашао веселој Анђелији на помоћи Сима Ћата, који је и иначе с њеним оцем добро живео. Он је први од људи из села дотрчао онога јутра, кад су Угљешу нашли мртва у његовој соби. У целој кући све беше изгубило главу. Нико није умео казати, шта треба чинити а шта не треба. Кукавна Анђелија беше као изван себе. Летела је час у собу мртвоме оцу, а час своме јадном братанцу, који је био на умору. Она није ишла, она је посртала. Она није кукала, она је запомагала: „Куку мене, шта је ово? Куку мени ојађеници, шта ћу ја сад?... Бабо, слатки бабо — шта ти то учини од себе, а шта од мене?!... Бабо, слатки  бабо мој, ти мене закла?! Бабо, шта ћу ја сад на овоме свету без тебе, без своје мајке, без браће своје?! Бабо, прогледај, устани; погледај несрећну Анђелију твоју!... Устани; ено, зове те нејаки Угљеша, слатки унук твој!... Куку бабо!...“ И она се простре по мртвом оцу свом. И у тај мах улети у собу Сима Ћата. Стаде као укопан — као да је и њега потресла ова ненадна несрећа што је ову кућу снашла. Он приђе Анђелији. Диже је, па је полако и с пуно неког бола изведе из ове проклете собе. Водио је преко дворишта, а и сам није знао куд. Он ју је само, готово нечујно, тешио: „Умири се, дођи мало себи — жалоснице моја!.. Шта ћеш, Божја је воља, а што је од Бога, слађе је од меда! Доста, смири се!... Иди и гледај оно весело детешце!... Ти си му сад све — и отац и мајка и ђед и све... Буди јунак! Зар не видиш да те је сам Бог одредио да понесеш једно тешко бреме туге и жалости, под којим би пали и најјачи људи?!... Анђелија, кћи Угљеше Пивљака, све ће то поднети, а посрнути не сме. Смири се, дођи себи! Ти си паметна девојка. Ово, што се данас десило  у кући вашој, дешава се од кад је света и века... Мртви иду мртвима, а живи живим! Хоћеш ли ми допустити, да учиним шта треба, да ти оца спремимо његовој вечној кући — онако, како то доликује и имену његову и дому његову?" На ове речи Анђелија се чисто трже. Погледа у Ћату оним својим великим и паметним очима, што их беше ружно замутила ова велика жалост њена. Погледа га па ће му шапатом рећи: „Ћато, како те Бог учи! Ја сад ништа не знам, ни шта ћу ни како ћу. Како ти наредиш онако и нека буде!...“ И Ћата је одиста учинио све, те је пратња покојног Угљеше и његова унука била, какву ни пре ни после Мачва утувила није. На опелу је чинодејствовало пет свештеника и један ђакон; у цркви беху упаљена сва кандила и оба полелеја; а до њихове вечне куће испратила су их сва три разреда ђака и силан свет из Совљака, Глоговца, Црне Баре, Салаша Црнобарског, Клења, Бадовинаца и других околних села. После седам дана, пошто је дато подушје и ђеду и унуку, дође власт, пописа свеколико имање покојнога Угљеше и образова масу, а за главнога стараоца постави Симу Ћату, као човека, који најбоље зна све, шта од имања и жива мала има покојни Угљеша, као и то, с ким је имао каква посла и рачуна. Ћата се прими тога тешког посла, али под погодбом, да му даду још једнога помоћног стараоца, јер је, рече, имање велико, а на све стране раштркано, па је и одговорност велика, а он није рад, да му образ црвени и пред влашћу и пред људима. „Па добро, брате,“ рече му општински председник, „избери ти кога хоћеш и на кога се најбоље ослонити можеш, па ћемо ти ми то одобрити, а што ми овде уредимо, ја мислим, да то неће ни масални макарити.“ И Ћата је изабрао Ранкића Томиног, човека истина имањем отањег, али иначе вредна и послушна. И то је све одобрио и масални. Ћата је одмах приступио уређењу масе. Најпре и најпре је отпустио неке Угљешине момке и једног настојника, који му се нису допали, па је на њихова места узео друге, „поузданије." „Кад сам ја, брате, за све одговоран — и Богу и суду и, најпосле, и својој пупили, онда хоћу и ја да знам коме ћу моћи оволики масени мал на чување поверити," рекао је једном приликом, кад се о томе повела реч. „Богме Ћата има право, и ја бих тако радио,“ рекао је Петроније Певац. „Е, има право; зар покојни Угљеша бирао себи момке да му мал чувају, и био с њима задовољан, а Ћата их сад не бегенише!... Други су то рачуни, браћо,“ одговори на то Игња Мутап. „Вала, све му се може опростити, али што отпусти старог Мићу, који је у кући Угљешиној свој век провео, и сву му децу на својим рукама одгајио, — то му нико живи одобрити неће,“ учиниће Пав’о Агић. „Море, опет ја вама велим, оставите ви Ћату. Зна он шта ради: опазио он да чича Мића нешто  много шурује с Радојлом сином нашега клисаре, па му сместа дао пут,“ рећи ће опет Игња Мутап. „А, Бога ми, нема право. Радојло је само суво злато; ја га од малена знам, кућа смо до куће,“ — примети Среја ковач. Ове ове замерке Ћати су дотурали његови људи, али он на то главе окретао није. И онда би неки рекли: „Море, Ћати не може нико ништа. Јака су леђа, на која се он наслања.“ И то је била истина. Па Ћата, ако ћете право, и јест се много старао око унапређења ове Угљешине масе. Мало, мало, па би заповедио млађим, да спреме нова масална кола, да се у њих упрегну она два врана „гаврана,“ како их је сам Ћата назвао кад је први пут сео на кола и пошао да обиђе огромно имање Угљешино. Он би сваком приликом свратио у Богатић до капетана, а после би одсинуо и до Шапца, да се јави масалном, те да му каже, шта је све за масу урадио. Истина, било му је  мало незгодно, што масални није био онако „згодан“ човек, да му све одобри, што је он хтео по маси да предузима. И једва је израдио, и то на велико наваљивање неких Угљешиних пријатеља, да се сав живи мал распрода. И Ћато и капетан, а и неки други Ћатини људи, налазили су, да је масални мало тврдоглав, и да би добро било да се на његово место постави мало згоднији човек; али су Ћати ипак препоручивали да се пред масалним покаже послушан и готов да сваку његову примедбу прими и послуша. И тога се Ћата строго придржавао, па му је ипак масални неколико његових планова покварио. А кад је Ћата одвајао, шта ће од живога масалног мала продати, он се заустави код домазлука оних лепих швајцарских крава и оне питоме пасмине буђеновачких свиња у Китогу, па је том приликом рекао: „Ово би заиста било грехота распродати.“ Он је те године и сам на свом имању установио ову „швајцарску и буђеновачку сточну економију,“ како се о томе једном сам изразио. Тако исто није хтео да прода плуг волова  — све самих јунаца, два пара коња — два кулаша и два вранца, и нова кола. „Не дам ја, рекао је, да глас и углед Угљешина дома потамни, већ хоћу да је виђен и признат, као што је био и за живота његова.“ Па и о наследници Анђелији он се очински -бринуо. Није дао да буде сама у оној великој кућурини, већ је узео Фему Митровчанку и Марту Јездину, своју куму, да се увек уз Анђелију нађу... Ћата се једном приликом, као мало у шали а мало и озбиља, пожали масалном, како му већ почињу досађивати Анђелијни просиоци. И то су, рече, све они што траже готовине онако — без мотике. „А, знам, верујем, имаћеш ти богме тек од сад од њих муке. Неће ти дати с миром ни ручати ни вечерати. И то ће бити све саме шићарџије. Они и мени сваки дан досађују: хтели би да непрестано по масама риштају, да виде, колико која маса има у готову и како би се то могло здипити. А око твоје Анђелије биће лома. С тога се у памет  узми, да ти не подвале и — девојку унесреће... Збиља, колико њој сад би година?“ упитаће одједном масални. „До њеног пунолетства треба још година, седам месеца и 23 дана,“ одговори старалац Анђелијн. „А, па она је већ ту, да буде пунолетна, с тога с њеном прошевином немој хитати. Кад постане пунолетна, нека сама себи срећу бира, а ја и ти да не будемо одговорни, ако уместо на срећу натрапа на каку несрећу. Ја не дам, да нам се каже: „продадоше је!...“ У осталом и ја сам ту. Ни ја не дам, да ми ова маса оде на ђавоље мекиње. Ми ћемо нашој пупили, нашој лепој Анђелији, потражити каквог ђувегију из добра и виђена дома... Док ја овде седим, Ћато, не дам ја, да се мојим богатим пупилама крпе туђе продрте вреће.“  Ово као да се Ћати није допало, а учини му се, као да се оно „продрте вреће“ на њега односи, па мало заћута, али се, најпосле, прибра, па рече: „Ништа ја по овој маси нећу предузимати без твога одобрења, господине." „Не велим ја то, човече, за те. То се односи на Анђелијне просце, а особито на оне, који не  траже њену руку њене лепоте ради, већ ради њенога богатог мираза...“ И онда свој поглед упиљи у Симу Ћату. Дуго га је тако нешто посматрао, па ће му, смешећи се, рећи: „а, богме, Ћато, ако ми и ти станеш врдати, онда знај, да ћеш ти баш за све трошак платити.“ И то је Ћату веома забринуло и — сневесило. Ћата је, одиста, имао право, кад се оно масалном пожалио, да му просци Анђелијни почињу досађивати. Њихов се број из дана у дан множио, док најпосле није узео размере, који су и самог Ћату понели збуњивати. Кад би год куда пошао, а особито на оним лепим и скупоценим масалним колима са сицевима и федерима, упрегнутим било бесним и немирним вранцима, или змијоглавим и поносним кулашима, — он је наилазио на читаве заседе Анђелијних просилаца. Али их је Ћата јуначки и дочекивао. Изгледало је, да је рођен за тај посао. Некако је одмах умео да оферчи, који је просилац озбиљан, а који је — лака роба. С првим је улазио у преговоре — дубље или краће, како је већ који својом озбиљношћу заслуживао, а ове друге умео је тако да  љокне, да су сместа окретали леђа и одлазили без обзира. Истина, Анђелија је била и лепа и примамљива, и духовита и поносна, веома добра срца и племените душе, али све то онај рој њених просилаца није опазио. Пред њиховим очима само је сијао, треперио и на њих врашки намигивао, њен богати мираз. Ово као да је опазила и сама Анђелија, с тога је постала хладна и равнодушна према свима својим просцима, па чак и према онима, који би, колико толико, заслуживали њену пажњу. Шта више, они су јој из дана у дан бивали не само досаднији, већ и одвратнији. Једном је самом Ћати рекла: „Немојте ми о њима ништа више говорити. Они не траже моју руку, већ овај мој мираз, ово моје очинство.“ А Феми Митровчанки једном је с пуно горчине рекла: „Ништа не бих волела, него да ово моје очинство каква Божја сила у дим претвори, и ти би онда, слатка моја тета-Фемо, видела, како би ови моји просци прсли — куд који.“ То је Фема после и Ћати казала. „Ми ћело с њом муку имати: ја ово чудо од девојке још у своме животу видела нисам,“ додала је Фема Митровчанка. Ћата је само ћутао, жмиркао и смешио се. Не може бити, да му та особина његове пупиле није ишла у рачун. Један од најозбиљнијих просилаца Анђелијних био је Максим Ћук, трговац из Шапца, за кога се у велике говорило, да не зна шта има и да је „похарао" цео свет, док је то своје благо нагомилао. Он је тражио руку Анђелијну за свога сина Рају; а томе је послу приступио веома опрезно и већ с напред скројеним планом. Најпре је за тај посао утро пут до масалног, који за то има последњу реч; а кад му овај рече: „То до мене, газда-Максиме, није. Иди ти Сими Ћати. Он је главни старалац, па, како се ви тамо наредите, ја ћу после већ видети. Само утуви газда-Максо, ако ја чујем, да је ту какво мито имало посла, онда знај, да вам то упалити неће. На ме је и онако велика повика, да тргујем с богатим  масама, а маса покојног Угљеше Пивљака већ по својој величини сама собом на се навлачи сумњу, па, онда, да се то све свали мени за врат... То не дам, газда-Максиме, и нека ти је то још сад знано,“ — он се мало уозбиљи. Наравно, то је Максим Ћук већ разумео, шта му то значи, зато је и рекао: „Па, господине, и на ме је зинула и хала и врана; и за ме свет говори, да сиротињи продајем бакраче по кући и губере с главе, па шта ћу му ја?.. Ја, господине, ником не продајем ни губере ни бакраче, већ само своје тражим. Истина је и то, да ја радим и да без хасне нећу да радим, и само гледам да се не замерим власти и закону, а друго ми је све равно, равно до — Косова... „И још нешто, господине, ја сам себи поставио за правило, да свачију услугу добро платим, и то не из своје кесе, већ из онога, што ми та услуга доноси. Тако сам радио до сад, па се нисам кајао, а тако мислим да радим и од сад, па се, надам се, опет кајати нећу!“ „А ја, газда-Максиме, овде не чиним ником никакве услуге, већ само вршим своју дужност, јер  сам постављен да будем сиротињи место оца и мајке... Зато, опет ти велим, иди ти Сими Ћати. То је његов посао, а оно што се мене тиче — ја сам ти већ казао,“ рече му масални, а преко чела му прну чудан осмех. Он као да је хтео рећи: „све, све, али овде код мене неће моћи проћи ујдурме Максима Ћука.“ И то је и газда Максима мало бацало у бригу, исто као оно пре и Симу Ћату... Газда-Максим Ћук имао је увек обичај да гвожђе кује док је вруће, па је ту методу и овом приликом усвојио, ма да му се нешто, пред његове намере, испречио масални; али се он уздао у своју одлучност, која се додиривала чак с извесном дрскошћу, с којом се Ћук служио, кад му је год била у изгледу каква већа добит. Тако он је још истога дана, после онога разговора с масалним, сео у свој „интов,“ у који беше упрегао две своје ластавице, она два зеленка — своја два ждрала — па као ветар одјури у Богатић. Ту се састаде с капетаном, те га замоли, да му једном већ изврши неке  наплате од његових дужника, а то рече, одавно пред њим стоји; а пред само вече састаде се и с писарима у механи Јосе Куртовића, поручи пиво за све, а нареди Маци Јовиној да спреми и мало мезета; „то ће ми, рече, бити и вечера, јер морам отићи мало и до Раче... Овај Панта Ковић, кад се коме задужи, не мисли да плати...“ „А, каишарчино једна, мислиш мене да забуниш, је ли? Хоћеш на Рачу до старога Ковића, да тражиш од мртве кобиле плоче, а не велиш, да ти је у плану Совљак и Сима Ћата, главни старалац масе покојног Угљеше Пивљака... Ала, ти оно као да имаш и сина за женидбу?“ зацерека се пакосно писар Јеша Савчић, који се с газда-Максимом Ћуком упознао, док је још са службом био у Владимирцима, у питомој Посаво-Тамнави шабачкој. „Лоло једна, чудо те ти ниси старалац лепој Анђелији, те би се с тобом и брже и лакше споразумео, како за мога сина да добијем њену лепу руку.“ „Не њену лепу руку, већ њен богати мираз, несита хало!... Теби би било мало, да се дочепаш  „Крезовог блага!““ не даде му писар Јеша ни издушити шта је хтео да каже. — — — — — У том и момак истера интов из авлије и стаде пред механу. То беху одиста богата господска кола, не зна се: или је богатији био интов, или она два зеленка, као две виле — нека племенита крв. Пругасти, високи, повијених вратова, малених змијастих глава, а грива као четири пуна свилена повесма, мрка као гагат. Онај левак немиран, копа час левом час десном предњом ногом, а мало мало, па жестоко за врат уједе свога друга дешњака; а онај само њисне: видело се, да је то била крупна шала... Зато сам Максим Ћук викне: „Ждрале!... Миран!! И ждрал се одиста смири; али је цептио — као прут. Сила од коња!.. Већ се беше у велике навукао мрак, кад пред совљачку механу стадоше једна лепа господска кола. То је онда била реткост и у самој богатој Мачви. На механским се вратима указа једна женска прилика. То је била Пела механџика. Опа приђе колима. Не може бити да их није познала чија су. „Пело, кога имаш још од гостију ?“ упита из кола један глас. И то је био глас Максима Ћука. „Само је ту Сима Ћата и онај млађи тутор — неки Ранкић Томин. света је било пуно, па се рано разиђе; а ова двојица обично остану мало дуље,“ одговори Пела механџика. „То је баш добро; ама као поручено. Отвори нам крајњу собу и спреми богату вечеру. Употреби сву своју мајсторију, да ми у собу доведеш самога Ћату — да заједно вечерамо, а и ономе млађем подај нека он обашка вечера. У собу не пуштај никог за живу главу; а већ ти знаш Максима Ћука, да он, кад плаћа — добро и богато плаћа.“ „А, бићете послужени боље и богатије, него да ми је сам владика на конак дошао,“ одговори Пела механџика, па као срна одлети у механу, да све изврши што јој је наручено. „Окрећи кола у авлију!... Коње добро проводај, па их после намири. Кола под шупу, и — од коња не одмичи!... Је си ли разумео?“ „Ништа не брини, газда, ти знаш да се ја за коње више старам, но и за себе сама,“ одговори  момак Максима Ћука, па полако поче окретати кола, да у механску авлију уђе, а вратнице су већ широм биле отворене. С прага механскога гледао их је један човек. То је био главом Сима Ћата, главни старалац масе покојног Угљеше Пивљака. „А, ево још једног! Добро ми рече масални. Они ми неће дати мира ни дању ни ноћу. Него овде ми се ваља у памет узети: ако му дам Анђелију, превариће ме; а, ако га одбијем, може ми грдно наудити!.. У памет се Ћато! Овде ти сад ваља испит полагати," промрмља Сима Ћата кроза зубе. Пошто су Максим Ћук и Сима Ћата вечерали, а Пела им беше, истина на брзу руку, али опет лепу господску вечеру спремила, која никако није могла бити без младих пилића, пржених на младом кајмаку, које је за Ћату била права посластица, а беше им изнела и оно старо фрушкогорско вино, познати и на далеко разглашени сремски „пиштинац,“ због кога су врло често и Шапчани правили излет од Шапца до Совљака, — онда ће Максим Ћук овако почети: „А сад, драги Ћато, да пређемо на главни посао, на посао, због кога је Максим Ћук потрудио своје господство, да из Шапца дође у Совљак, а до свога пријатеља Симе Ћате, главног стараоца масе покојног Угљеше Пивљака, а оца лепе Анђелије, данас најбогатије удаваче у свој шабачкој нахији, а можда мало и подаље.“ „Да чујемо, да чујемо драги пријатељу,“ рећи ће Сима Ћата гласом, који је сам собом наглашавао, да Ћата и сам увиђа важност посла, рад кога се Максим Ћук потрудио да до Совљака на своме интову дође. На овај овакав „тон“ Симе Ћате, Ћуку се мало набра чело, али он ипак продужи са свим хладно и као да ништа ни опазио није: „Прво и прво, драги пријатељу, ваља ти знати, да у Ћука завојица нема. У њега је увек било — што на уму, то и на друму... Ја имам сина на женидбу, а ти девојку на удају, па сам дошао да видимо, можемо ли се нас двојица опријатељити.“ „Ти то, онај, велиш за Анђелију покојног Угљеше?" „Велим за Анђелију покојног Угљеше... Мени се чини, да ти и немаш женске деце?“ „Немам.“ „Па, онда, што питаш: је ли то за Угљешину Анђелију?" Ћата на ово ништа не одговори, већ само рече: „Лепо је то од тебе, газда-Максиме. Ја против тога ништа немам: девојачка су врата сваком момку  отворена, али деца треба најпре да се виде, па да чујемо шта ће и девојка рећи...“ „То су стари „вицеви“ пријатељу, који за ме немају никакве вредности. Ја и нисам дошао да чујем шта ће девојка рећи, већ шта ће њен старалац казати. Ћата мапо поћута, или, боље рећи, он се мало и збуни, али ће опет окренути: „Ама, пријатељу, ти не знаш муке моје. Ова моја пупила постала је велика пробирачица: она је до сад одбила равно тридесет и два просца, те каква просца!.. Ти си јој тридесет трећи." „Све ја то знам, пријатељу, као и то, да си јој и ти саветовао да их одбије. Тако бих и ја радио. Ја своју слушкињу не бих дао за онога смољу — сина Петрушка Врбовца из Миокуса; а још мање за онога ветропира, унука Павла Вртирепа из Добрића; а и они остали мало су што бољи од ове двојице. Једини Радојица Лекић из Обреновца у свему издваја од њих свију. И ја се чудим, како се вас двојица удесили нисте." „Ама пријатељу, за мало се размимоиђосмо, а и девојка као да није била с раскида; али ето,  тако, ја велим није било суђено; а најпосле, ко зна — шта још од тога може бити.“ Ово последње Ћата је очевидно иставио као озбиљнога конкурента сину Максима Ћука. „Од тога више ништа бити не може, јер је Радојица Лекић испросио и прстеновао цуру од фамилије браће Лаловића у ваљевској Колубари," рече Максим Ћук гласом, којим је хтео Ћати нагласити, да код Ћука не могу проћи ничије врдаламе, и којекаква заоколишења. И онда мало поћута. Гледао је Ћати право у очи, па ће му смешећи се рећи: „Кажи ти мени овде, Ћато, у четири ока, шта ти, братац, тражиш за се, а шта за оне, којима се по нешто дати мора, па да се овај посао час пре сврши; јер, како ја знам, још мало па ће девојка постати пунолетна, па је онда нећеш питати ни ти ни масални, а најмање ја. А, најпосле, може се десити још нешто горе. У Мачви је обичај да девојке саме одбегну за момке у које су се загледале, а за које им старији не даду да пођу. То се може десити и с твојом пупилом, лепом Анђелијом Угљешином. Ово се може десити тим пре, што, како ти велиш, девојка одбија све просиоце  редом. И ако то буде, онда јој нико на пут стати не може. Једино можете јој не дати наслеђе, али ако јој ви то не дате, даће јој суд.“ И док је ово Максим Ћук говорио, Ћата је просто бленуо у њега. Ове му мисли до овога вечера нигда нису ни падале на ум; а видео је и разумео, да то све може бити пре но што се ико томе буде и надао. Зато он према Ђуку постаде и мекши и поверљивији. Они се без пола муке погодише: „Да Ћук да Ћати, као главном стараоцу, 200 дуката, масалном толико исто; свештенику, да им буде на руку, 50; споредном стараоцу толико исто; Феми Митровчанки и Марти Јездиној, које чувају девојку и дају јој потребне савете, да да по 25 дуката, и, најпосле, би уговорено и то, да се масени рачуни приме и одобре онако, како их буде Ћата старатељском судији поднео.“ Кад се све то тако лепо утаначило, онда се Максим Ћук пољуби, и то трипут се пољуби, са својим пријатељем Ћатом; а један другом дадоше реч, да се ником живом не казује, да се тога вечера Максим Ђук у совљачкој механи састајао са  Симом Ћатом и да је с њим вечерао. Они зовнуше и Пелу механџику, те и њој то исто препоручише. „Ништа не брините! Пела има главу, а језика нема; што се у њеној механи догоди, то ту остаје — као закопано,“ одговорила је Пела, ударивши. гласом нарочито на оно: „Пела има главу, а језика нема.“ „А сад, газдарице, дај шта смо дужни, и кажи момку нека преже!“ рече Максим Ђук; а кад Пела изиђе, он узе своју кожну торбу, отвори је и из ње извади два фишека, те их оба пружи Ћати, па му смешећи се рече: „Ево, на, пријатељу, то је за сад само капара!... У та два фишека има равно 200 дуката, дуката здравих и нових — све од ове године. Оно остало, кад чему буде ред. Последња рата, биће измирена кад се девојка прстенује... Ето, да видиш, да Ћук није као остали просци, који оног што обећају дати, дају тек пошто масу приме!“ Ћата је пред Ћуком стајао као обенђијан; а кад је кући пошао, његова су уста сама за себе шапорила: „Чудан човек овај Максим Ћук! Његовој памети  и бистрини, па оној отворености да се човек диви. У њега, одиста, завојица нема. И свет је гракнуо на овога човека, као на гладна вука. Нема право... Па ипак, ипак, мене је нешто од овога човека страх!...“ Сутра-дан, у целом Совљаку, Глоговцу, Црној Бари, брујало је, како је синоћ на своме интову долазио у Совљак газда Максим Ћук, да је у совљачкој механи вечерао са Симом Ћатом и ту се бавио до после пола ноћи, па после он сео у свој интов и вратио се у Шабац, а Ћата својој кући. „Е, ту је сад ударио тук на лук: Максим Ћук на Симу Ћату. Ко ће кога надмудрити — и преварити, видећемо,“ рекао је Игња Мутап. „Не бојим се ја ни за једног ни за другог. Ту ће да плати трошкове богата маса покојног Угљеше," рекао је Петроније Певац. „Ама, па зар Ћук има сина за женидбу?“ упита ће Среја ковач. „Има једног смољицу; ја за њ не бих дао ни моје слушче,“ рећи ће Игња Мутап. „Море, оставите се ви празна разговора; није  ту реч ни о Ћуковом сину ни о Угљешиној Анђелији, већ о њеном богатом миразу,“ учини опет Петроније Певац. „Који, зар Анђелија Угљешина да пође за Ћукова сина, за ону кривоврату згебицу, што нема ни толико памети колико какав брав?!. Ви још не познајете Анђелију. Она је мудрија од свију нас. Знам ја, људи, душу њену. Ја сам њу одржао на овим мојим рукама, “ рећи ће чича-Мића, онај исти чича-Мића, што га је Ћата отпустио из куће покојног Угљеше. И онда ће додати: „А колико ја знам, она је себи изабрала младожењу — давно и давно, и утувите ви ово људи, што ће вам сад чича-Мића казати! Или ће она поћи за онога, кога је од детињства заволела, или ће плести седе косе.“ „Ти то мислиш на Радојла сина Клисариног?“ упита Пав’о Агић. „Није ту сад питање, је ли то Клисарин Радојло или ко други, већ је питање, хоће ли Ћуку упалити оно, што је накастио,“ одговори чича-Мића. „Море, па Клисарин син и јесте отресито момче. Оне бистрине и оне памети ваља на далеко  тражити. Каквог се год посла прихвати, цвета му. Он ће зарадити пару и на дрвету и на камену. Сад је почео и да калаузи; а коме он одлучи свиње, тај се не боји, да ће му оне остати непродате. Како их састави и сортира, то се сви чуде. И чаје су га бегенисале. Чим дођу, они Радојла траже. Стари Митош Пораба једном га одведе и у Ђур. Он је за њ рекао: „овај вам млад човек злата вреди. То ће вам бити један по један трговац: поштен, поуздан, мудар и паметан, а после писмен и добар рачунџија; а то све једном трговцу треба,“ — рећи ће за Клисарина сина Петроније Певац. „Добро га је оценио Матош Пораба. Такав је Радојло Клисарин,“ додаде Среја ковач. Сима Ћата сав се беше заложио, да од своје пупиле добије пристанак, да пође за сина Максима Ћука. Најпре је пустио жене — Фему Митровчанку, па Пелу совљачку бирташицу, па своју куму Марту Јездину — да јој говоре. И оне су све три у небо дизале доброту, богатство, па леп, господски, живот Максима Ћука: „Он и његов син, куд год иду, на интову се возе,“ рекла је Пела механџика и значајно погледала у Фему Митровчанку. „Живећеш, кумо, као бубрег у лоју,“ додала је Марта Јездина, и кресну оком на Пелу бирташицу. „Шта капетаница и началниковица?! Оне ти могу само завидети и ништа више,“ узвикну Фема Митровчанка. „Само се једном живи на овоме свету,“ учини  Пела бирташица, а преко уста јој прну пека неразговетна сумња... „А не да ти лепота труне у овоме глибу и да изуваш обућу овим нашим каљогажама," додаде Марта Јездина, а гурну лактом Фему Митровчанку, а ова би очима жмирнула, па би опет рекла: „Од ове прилике нити је било боље, нити ће је бити... Немој, душице моја, да ти свет рекне: — Ала је ова Угљешина наследница постала нека пробирачица!" На ово се Анђелија осмехну па рече: „Све могу бити, а само не пробирачица... Оставите ви мене мојој срећи и мојој судбини, па како ми буде, нека ми буде!“ Ово је све слушао Ћатин повереник, Саватије Ребрин, онај Саватије, што га је Ћата узео на место чича-Миће, старога момка покојнога Угљеше Пивљака. Ћата је опет са своје стране овако говорио: „Дете моје, сиротице моја, ти си видела, колико је њих облетало, не око твоје руке, већ око овога богатог мираза твог, и ти си их све редом  одбијала, а ја ти нисам замерио; али сад, кућо моја, кад твоју руку иште, за свога јединог сина, један Максим Ћук, најбогатији и највиђенији трговац у Шапцу, — ја бих се о своју душу огрешио, кад ти не бих рекао: „хе, дијете, ово је твоја прилика!“ Твоме ће оцу, ако има онога света, а има га, безбели, бити мило и драго, што се његово име и његов дом неће понизити, ако пођеш за сина Максима Ћука, за оно доброћудно и смирено момче, уз кога ћеш поживети срећно и задовољно, поживети, како ни једна твоја друга са села.“ „Па добро, поочиме — како је већ звала Ћату, од кад јој је постао тутор — хвала ти на твојој толикој бризи и старању!... Ти си мени много ваљао у оној мојој несрећи, кад ми оно отац и братанац умреше, па је ред да твоје савете послушам; али, ево, ја до сад нисам ни видела тога мога, ако буде Божја воља, будућег младожењу, па је, мислим, ред, да видим човека, с којим ми ваља век вековати; јер се, поочиме, право да ти кажем, бојим, да и они, као и сви остали, не облећу око мене моје руке ради, већ ради овога проклетог мираза мог, ватра га, да Бог да, спржила!... Реци  им нека дођу — па ако буде судбине и Божје воље, ја ћу своје пријатеље послушати.“ Ћатиним лицем плину нека унутрашња радост и задовољство. Он на то само рече: „Тако, тако, дете моје; послушај ти мене, а ја ти се кунем с оним, што ми је најмилије, да се нигда покајати нећеш.“ После је Ћата устао и изашао у авлију, али је мимогред дао знак Феми Митровчанки, да за њим изађе у двориште. И онда јој нешто полако наручи; а каза јој да јој пошаље и Марту Јездину, да и њој каже шта има да ради. И дуго је с Мартом разговарао, — све док момак није упрегао нова масална кола. И онда је сео у кола и као ветар одјурио у Шабац, а шта је тамо радио, то у нашу причу не улази. Зна се само то, да су пред сам мрак из Шапца, мачванским друмом, јурила четвора кола, два господска интова, и двоја кола са федерима и сицевима. Напред,је у интову био, са својим сином Срејом, Максим Ћук, а остраг на масалним колима Сима Ћата са својим побратимом Обрадом Чавком. То су били просци лепе Анђелије, богате наследнице покојнога Угљеше Пивљака. Онога дана, кад је Сима Ћата отишао на масалним колима у Шабац, да јави Максиму Ћуку, да је њихова ствар зрела, Радојло, син Бранка клисаре, беше отишао на Рачу, да се ту нађе, док се свиње Матоша Порабе претуре на ону страну у сремску Рачу, и кад се последња скела отисла од обаде, Радојлу приђе једно момче, па му полако рече:  Поручила ти Фема Митровчанка, да овога часа идеш у Совљак. Има нешто важно да ти каже. Чекаће те више наше куће.“ И Радојло часа није часио. Седе у своје таљиге, ошину свога зечка, и за непуно пола сахата већ је био у Совљаку. Кола и коња остави да их млађи брат испрегне, а он се упути право ковачевој кући, онамо где му је оно момче рекло, да ће га чекати Фема Митровчанка. А кад тамо, како се изненади, кад место Феме затече Анђелију Угљешину. Ода се смешила, али је тај осмех био тужан. У лицу бледа, а погледа заморена Она му приђе и пружи му руку. Он је узе: и обе руке задрхташе, а некаква чудна струја пролазила је целим телом њиховим. „Где је Фема?“ упита он, а лепо је осетио, како му срце у грудима лупа. То је и она осетила. „Чува стражу,“ одговори она, као мало и шалећи се. „Марта на једну, а она на другу страну. Пела ће ми дати знак, кад се они помоле оздо од Радичева гроба...“ „Оне су ти верне?“ „Као земља. “ „И ти си ме звала.“ „Да ти кажем, да се довече решава наша судбина, или боље рећи моја судбина: довече има да се реши, хоћу ли ја да живим, или ћу ићи да скачем у Дрину. Трећега нема! .. Максим Ћук тражи моју руку за свога сина, па одрешио своју дубоку кесу и сваког, ко му смета, залива сувим златом. Само је Ћати до синоћ дао 400 дуката — пола Ћати, а пола масалном; али како ја знам, то ће све мој тутор стрпати у своја недра, а масални нека се наплаћује из готовине што је у маси у суду.“ „А јесу ли тебе питали, пристајеш ли?“ „Питао ме је мој тутор.“ „Па?“ „Па... Рекла сам му — нека дођу.“ Радојло пребледи — као смрт. Анђелија се осмехну. Њој то као да беше мило; али ће опет додати: „Тражила сам да видим тога будућег ђувегију свог, да видим човека с ким ми ваља век вековати.“ „И ти га још ниси видела.“ „А где ћу га видети, кад сам непрестано у овој мојој тамници, под јаком стражом Ћатиних најемника, које он плаћа парама из моје масе; али ћу га видети довече, и, онда, ако сви на ме гракну, да примим обележје, шта онда да радим? Шта ја знам ко ће с њима довече доћи, можда и сам масални, а ја се власти плашим као живе ватре, па сам те звала, да ме научиш, како да се од ове напасти одбраним?... Знаш ли, очни виде мој, да сам ја опкољена, да сам сужањ заробљени, а ни с које стране помоћи... Али, што моме срцу најтеже пада, то је, што ти, сунце моје, небо моје, ћутиш и ништа не говориш!... Ти ме више не волиш — као што си ме негда волео, ти, једина надо моја,  једино добро моје, учитељу мој, ти — мој рај, мој Бог!...“ „Не греши душе, анђеле мој. Ја ни о чем другом и не мислим, него о теби, о твојим и мојим данашњим мукама; али шта ћу, кад још није куцнуо нас, кад ће наши врази прснути — куд који, јер ће их бич Господњи тако растерати, да им више трага трагу бити неће. “ „И то ће бити?“ „То ће бити, злато моје, алеме мој, онда, кад земаљски судови рекну да ово, око чега се данас кољу ови гладни вуци, није твоје очинство, није твој мираз, већ једнога са свим другог лица, лица о коме нико живи и не слути, да је оно једини наследник богате масе покојног Угљеше Пивљака." Анђелија беше зинула од чуда. Она је само бленула у свога драгана, али га није разумела. Она хтеде да га још нешто запита, али у тај мах долети Фема Митровчанка, махну на њих руком и повика: . „ Долазе!“ Враћајући се кући, Анђелија ће рећи Феми Митровчанки: „Иди, врати се! Нађи Радојла и упитај: шта да радим кукавица сива, ако ме салете, да примим обележје од сина Максима Ћука?" — „Куку мени, како да примим?!. Ја бих пре седе косе плела, него што бих пошла за онога жољу; а, после, његов је отац тако омрзнут у народу, као да је по свету све саме цркве палио... Не, не; ја бих пре отишла у Цигане, него што бих пристала да живим под једним кровом с Максимом Ћуком.“ То рече, па се окрете и оде да нађе клисариног сина и да ну каже Анђелијну поруку; а кад се отуд вратила, она приђе Анђелији, па јој рече: „пристани на све што ти рекну, и ништа не брини." Сутрадан пуче по целој Мачви глас, да је Максим Ћук за свога сина Среју испросио кћер и једину наследницу покојног Угљеше Пивљака. И томе се цео свет чудио; а неки би само рекли: „То су само могли сковати један Максим Ћук и Сима Ћата, главни старалац Угљешине масе.“ Други би опет додали: „До сад је Максим Ћук давио Поцерину и Посаво-Тамнаву, а сад га, ево, да придави и Мачву!...“ Наша приповетка не би била потпуна, кад не бисмо испричали ово што иде: У окружном суду шабачком, одмах спроћу заседања, има једна собица, која је за доба господара Јеврема Обреновића служила као „мала оџаклија,“ а кад се доцније у ову кућу уселио суд и окружно начелство, онда је та соба постала пушионица за судске званичнике, а још доцније: соба за адвокате. И за то је, ваљада, и прозвата „адвокатска пушионица.“ И она је, одиста, и била права пушионица. Понекад се у њој толико напуни дима, да се човек од човека није могао распознати. У овој су се собици претресале шабачке новости, као и оно, што се из Београда чуло. Ту је метана на решето и „кривда" и „правда.“ Било је прилика кад су у овој адвокатској пушионици вођене читаве, често  академске, расправе о појединим правним питањима. Ту се критиковао и сам суд, што је овај или онај грађански спор, или какво кривично дело овако или онако расправио и пресудио. По кашто би се ту долазило до врло живе правне препирке. Једна таква препирка има јаке везе са овом нашом причом. Тако, једнога дана, у овој адвокатској пушионици, водила се између ондашњих шабачких адвоката жива дебата о томе, како су наши закони неправедни, што нису при одређивању наслеђа изравнали женску децу са мушком. Адвокат Радић одсудно је заступао мушке наследнике, а Јован Јовић доказивао је, да су то старе предрасуде нашега друштва, које је од искони нашу лепшу половину сматрало као бесправне личности, као робље заробљено, као лица без свакога права на овоме свету, па су ту неправду унели и у сам грађански закон. Овоје назоре Радић је овако бранио: „На мушком потомству, господо моја, кућа остаје, крсно име остаје; а женско потомство оставља свога оца и мајку, оставља своју кућу где је угледало света па иде у туђ дом, прима туђе име  и туђу славу. И зар то створење да изравнамо с мушким потомством, на коме остаје слеме кућно, име породице, а у првоме реду економска корист, што је народ има у колективној снази великих задруга, које могу састављати само мушки потомци везани ближим и даљим породичним везама, и које се могу од распада сачувати једино, где се непокретна имања могу у целини одржавати, и, најпосле, где се могу...“ Али ће му упасти у реч адвокат Јовић: „Стани мало, братац, да се и наша чује!... Не стоји породица, друштво, човечанство само на мушкоме потомству, већ и на женском. Остави ти на страну и кућно слеме, и крсно име, и економске користи, које одржавају у целини наше задруге, па загледај мало боље у ово питање, које засеца тако дубоко у наш породични живот, који је опет основа здравом државном животу, друштву па и читавом човечанству. Метнимо руку на срце, па се запитајмо, да ли је право, да ми нашу женску децу, коју смо на овај свет довели без њиховог питања, лишавамо свију материјалних права и користи, без којих ни наш живот апсолутно нема никакве вредности;  је ли право да жену, овога правог мученика, ову мајку, ову дадиљу читавога човечанства, лишимо свију права и свију користи које имају наша мушка деца... Јер сваки од нас, за све што му је у животу пријатно и што чини да се он осећа срећан, има у првоме реду да благодари нашој лепшој половини. Ми уживамо кад се нађемо у средини наших присних пријатеља, кад читамо дела великих људи, кад слушамо мудре беседе и поуке њихове; — ми се осећамо поносни кад се нађемо у друштву великих и по пород људски заслужних мужева... Зар историју, не само појединих народа, већ и читавога човечанства, не осветљавају, као каква небесна светлила, велики умови свију народа и времена као што су: Конфучије, Сократи, Аристотели, Аристиди, Питагоре, Цицерони, Коперници, Бајрони, Шекспири, Гетеи, Његуши и други велики људи... И шта би управо у животу читавога човечанства било занимљивога, поучнога без ових светских великана? Ништа; а од тих великана, од тих сунаца у пучини живота људскога, не би било ни једнога, да их њихове мајке нису с толико муке, с толико бриге и бесанице неговале, над њима, над животом њиховим,  дан и ноћ бдиле, док су их подигле, оснажиле и за велика дела спремиле... Још од нас нико живи није ни помишљао на то, како би нам наш живот био жалостан и мрачан без наше лепше половине. И сад, помислите, ту велику добротворку рода људског, ту мајку и одгајиљу људи, народа, човечанства, земаљски судови лишавају најсветијих права људских, лишавају је равноправности у породици: они је мећу у ред, тако рећи, бесправне — ванбрачне деце!...“ „Знам, знам колега, али ти не треба да смећеш с ума, да...“ „Шта да не смеће с ума? упаде му у реч један млад трговац... „Адвокат Јовић има право... Ја се и срцем и душом придружујем његову мишљењу!...“ „Браво Рајко Перићу! види се да си човек од новог света и од нових идеја,“ учини Драго Рајичић, онај трећи адвокат, што је ретко узимао учешћа у препирци, али је ипак на завршетку дебате прилазио једном од два мишљења. „Тако је. Наш колега Јован Јовић има право; женска и мушка деца треба да су и пред законом  и пред људима у свему равноправна; а ово како је у нас сад — то је аномалија у нашем грађанском закону, које час пре треба да нестане,“ додаде Станоје Лучић четврти адвокат, који је редовно делио мишљење адвоката Јовића; али у тај мах судски послужитељ отвори врата на адвокатској пушионици и повика: „Господа браниоци оптужених Мартића нека изволе заузети своја места!... Претрес почиње!...“ Одмах сутра-дан, после онога вечера, кад је Максим Ћук испросио Анђелију за свога сина и дао јој стотину дуката обележја, он је свој интов вратио у Шабац... „Немој тако, пријатељу, повика Сима Ћата. Нека момак с колима сврне на наше имање у Китогу и нека нас ту чека!.“ „Врло добро, пријатељу. Тако нека и буде,“ рече Максим Ћук, гледајући у свога момка, дајући му знак, да тако и уради. За тим је сео са Симом Ћатом на нова масална кола, у која беху, по нарочитој жељи Максима Ћука, упрегнута она два бесна змијоглава кулаша, па су обишли целокупно  имање покојног Угљеше Пивљака. Најпре оно у Совљаку и у околини, за тим су се у великом касу одвезли преко Бадовинаца и Новог Села на Угљешине сувате код Лешнице и у забране више Чокешине. И једно и друго било је самим палисадом ограђено, и у врло добром стању одржавато. „Ја боље не бих одржавао ни своје рођено,“ приметио је Сима Ћата, кад му је Максим Ћук изјавио своју захвалност на савесном старању и одржавању поверене му масе. За тим су откасали до на Јадар те обишли и „Дуге Њиве,“ овај прави Мисир у једном широком и дугачком кључу реке Јадра. После су продужили пут до Липнице те обишли и чувене чаире Угљешине, где се могло да утови до близу стотину грла волова. И ово је било све у прошцу — као од сира срезану, а поплетену самим ракитовим прутом. Максим Ћук удари руком по плећима Симу Ћату — благодарности ради, а ништа му не рече. Ћата се само осмехну, и повуче један вучљај бурмута и нешто кроза зубе прошапта, што Ћук никако и не примети. Ту се почело и смркавати, зато су конаковали у Лешници, а сутра-дан зором продужили  пут за Шабац, наравно свративши најпре на масено имање у Китогу, те су ту прегледали познати домазлук дивних швајцарских крава и пасмину буђеновачких свиња. Максим Ћук, је при растанку са Симом Ћатом, и по други пут изјавио своју захвалност на савесном старању око унапређења поверене му масе; а он ће, рече, знати, како ће то признање и мало видније изразити но што су голе речи, а смешећи се додао је: „Али ћеш, Ћато, видети: какве ћу ја на томе имању реформе завести!.. Хоћу да свет види, да је Сима Ћата, старалац поверене му масе, био срећне руке при избору Анђелијнога младожење међу толиким просцима.“ На ово Ћата поново извади иза појаса своју бурмутицу, узе „елегантно“ међу два прста — палца и кажипута — два позамашна вучљаја бурмута, па шмркну! И не прође много, па трипут, једно за другим, тако кину, да му сузе на очи ударише; а после му лицем плину неко особито душевно расположење. И онда ће тек рећи: „Старали смо се колико смо могли и — умели!" Гостионица „Зелени Венац“ била је од вајкада средиште, где се скупљала најотменија шабачка публика. Ту би се у вече, онако без икаква претходна договарања, искупила по каква весела дружиница младих шабачких трговаца, затурила би ајнак и весеље, које би често до сванућа трајало. Ту је Бего Цицварић и развио свој песнички дар: он је ту срочио знамениту песму: „Уродила рана крушка под Милошићем!“ Ту су обесмрћена многа имена ондашњих младих трговаца, којима Шабац има да благодари за свој развитак и у својој лепоти и у своме трговачком полету... Хе, али се ту, у тој кафани, често чула и по која горка осуда за све, што је ружно, па долазило то од власти или кога другог: камџија, што би у „Зеленом Венцу“ фијукнула, многоме  се неваљалцу око ушију обавила и ту оставила траг ружног обележја, да се многи после узимао у памет, кад би нешто неупутно хтео да уради, па било то у корист своју или некога другог. Само је један једини човек у Шапцу био, који ни од тога бича презао није. То је био Максим Ћук. У њ беше ушла ала за богатством. И што се више богатио, све је постајао гладнији и жеднији — сребра и злата. Путове, којима се служио да се обогати, није бирао. Само се брижљиво клонио судскога катанца, и то не због стида и понижења већ због материјалне штете, која би га постигла, кад би се у каквој кривици ухватио. И он то одиста не би могао издржати: „или би се убио или би пореметио памећу,“ говорили су они, који су га изближе познавали... Па ипак, кад би му се где указала прилика, да се што позамашно ућари, он би се ту сав заложио, и не би се много обзирао шта ће свет рећи о начину како је он до тога ћара дошао: „моје је да своје рачуне гледам; а свету остављам, да своју главу лупа претресајући туђе рачуне,“ рекао би у прилици... Не, озбиља, чудна је зверка био  овај Максим Ћук. Он је имао и своју нарочиту философију, философију чиста ћара. Он је једном рекао: „Да би добио два дуката, слободно баци један. Ту немој тврдовати: што да изгубиш твој чист дукат ћара?! Кад имаш начисто ти да добијеш, онда нека ти је последња брига, да ли ће ту неко други штетовати... Чувај се прве штете; јер она никад није сама... Последња ми је брига шта ће свет рећи, кад ја и како добијам, а још мање да лупам главу како други губи.“ А једном другом приликом рекао је: „Новац је највећа сила на овоме свету; луд је ко се не стара, да ту силу има у својој власти... Добро каже наш народ: „Сила Бога не моли;“ а ви бисте хтели, да ја и људе молим. Не ја, Бога ми!“ У кафану „Зеленог Венца“ долазе људи сабаиле на кафу. Ту се обично претресу све новости од јучерашњег дана: ухвати се рачун ко је шта јуче продао и ко купио; ко је на чему добио а ко изгубио. „Ништа се ви не брините за Ранисава Мрава, тај и кад прода ниже но што је купио, он је опет  у ћару. Његов талисман, то је његов кантар, на коме, кад што продаје, свака ока показује неколико драма више, а кад купује, онда неколико драма мање. То је узус при његовоме мерењу; а кад му се згода укаже, онда се он ни тога узуса не држи,“ рекао је мали Стевица, кад се о Мраву повела реч, да тај ретко кад губи. „Оставите ви, људи, Мрава!.. Него, знате ли ви да Максим Ђук жени свога сина?“ — рећи ће Славко Смољинац. „Онога шоњицу?“ повика Радојица Лелековић... „Ко би још за оно шкембе дао своје дете?!... Ту опет мора да игра главну улогу какав масан мираз..." „А кад вам кажем коју узима, нећете ми веровати,“ учини опет Славко Смољинац. Људи се стадоше згледати. Хтели би да погоде, на коју је Ћук око бацио, док ће на то Сава Прекошорац рећи. „Море видео сам ја њега где ту неки дан много нешто чепа око врата масалног судије; а кад га пустише, остао је код њега скоро читав сахат: мора да је извукао жестоку фуру: кад је изишао био је у лицу црвен — као обарен рак.  Он није знао да се његова свуд самлети може, а само не код нашег масалног. „Не, не, газда Саво има право; наш масални не да да се с његовим богатим пупилама играју гладни вуци: ето, шта је њих облетало око богате наследнице покојног Угљеше Пивљака, па их је све наш масални стрмоглавце избацио из своје канцеларије,“ приметио је Радојица Лелековић. „Јест, све их је он испретурао, али само не Максима Ћука; јер је он за свога сина Рају синоћ испросио лепу Анђелију, једину наследницу богате масе Угљешине!...“ Људи се од чуда згледаше. Готово нико од њих није веровао, да ће то бити истина; али ће на то рећи Стеван Рубибраза: „А, веруј, веруј!... Кад год видите Максима Ћука, да на своме интову некуд одлази или од некуд долази, онда знајте, да ту није било без добра и богата лова.. Ту неки дан Ћук је у два маха на своме интову одлетао у Мачву, а једном сам га, ако се не варам, видео где оде у друштву са Симом Ћатом и Обрадом Чавком, а то је таман друштво згодно за Ћукове послове и планове...“ Тих од прилике дана саветовало се у кући Рајка Перића у Преком Шору, има ли законског основа, да се поведе спор о пречем наслеђу целокупног имања покојног Угљеше Пивљака против Анђелије једине наследнице оца јој Угљеше. На то веће Рајко беше позвао два три своја познаника и пријатеља, људе од знања и закона. Међу овима ваља нам поменути: два шабачка адвоката: Јовића и Радића, па капетана поцерског Влајка Кумрића и свога побратима Перу Крунића. „Па, деде, домаћине, што си нас звао?... Што се не почиње? Ово је неко доба ноћи... Кога ми ово још чекамо?“ упитаће адвокат Радић. „Чекамо једно лице, кога се и тиче ова ствар, ради које сам вас и звао, а ви имали доброту да се моме позиву одазовете, а то је: чекамо главом Анђелију кћер покојног Угљеше Пивљака а заову моје Иконије. Она само што није ту; а ми бисмо, најпосле, и без ње могли почети,“ одговориће Рајко Перић. „Па да почнемо!... Ја сам чисто радознао да видим: ко би ту био пречи наследник имања покојног  Угљеше Пивљака од рођене кћери његове, кад мушкога потомства нема?“ рече адвокат Јовић. „И за мене је ствар од великог интереса“ учини адвокат Радић. „Ама, па то опет као да додирује моје начело, да женску деду са мушком при наслеђу ваља изравнати; али сам бар овде сигуран, да ће уза ме бити и наш домаћин Рајко," — примети, као шалећи се, адвокат Јовић. „Бога ми, г. Јовићу, да видимо!.. Ово питање мало задире у наше интересе, моје и моје Иконије; а ви знате, да кад се нешто тиче наше кесе и наших интереса, онда ту престају сви обзири и сва начела,“ ређи ће Рајко Перић, онако шалећи се, а мало истину говорећи. „Ти мене ту, Рајко, немој мешати... Ако се ја будем питала, ја нигда нећу пристати, да се судим с мојом заовом Анђелијом. Ја знам, а и цео свет зна, да је она рођена кћер мога бившег свекра, покојног Угљеше Пивљака, и да је целокупно имање, што је сад под масом тековина њенога оца. И зар ја да јој њену очевину отимам? То не би било ни  право ни Богу драго,“ учиниће Иконија супруга домаћинова. „Браво домаћице Иконија!... Ево мени још једнога савезника!..“ повика адвокат Јовић; а на то ће адвокат Радић рећи: „А ја своје мишљење задржавам, да чујем и противну страну. Ту имају да даду своју реч и — Сима Ћата, масални судија, а богме и Максим Ћук, свекар лепе Анђелије Угљешине.. Маса велика, богата; интереси изукрштани; за паре да учиниш шта хоћеш; а Максим Ћук, кад се само тиче његове коже и његове кесе, — кадар је да окрене тумбе цео свет... Ту ће имати посла и они из Београда, и зар ја да изигравам мамлаза? И зар адвокат Радић да своју зараду упушта другом?!.. Не ја, Бога ми!“ У тај се мах врата на соби отворише, и на вратима се указа једно момче, висока раста, а мудра погледа, а прашњав као да долази из какве воденице. Сви који су у соби били упреше своје погледе на њега; а домаћин ће га упитати: „Шта би? Зар није могла доћи?“ „Није. Па њу тамо дува читава војска —  жена и људи. Нисам је могао ни видети. Сима Ћата и Максим Ћук тамо заповедају и ко ће доћи и ко отићи; а док сам у совљачкој механи мало одморио коње, изазва ме на страну бирташица Пела, па ми шапатом рене: „Кажи ти, жи’ми, своме газди Рајку Перићу, нека он ради онако, како му је писато; а Анђелија сад никуд маћи не може, на да крила има. Њен свекар сад заповеда кад ће ко у Совљаку легати и кад устајати, а то ли у кући његове, не дај Боже, снахе Анђелије.“ Она се два адвоката само згледаше; а капетан Влајко чисто уздахну па рече: „Ах, што му сад нисам ја капетан у Мачви?!.. „ћук“ Максима Ћука не би се чуо ни на деветом брду, а то ли у питомој и богатој Мачви.“ То рече, па се нешто загледа у овога домаћиновога гласника, и онда му одједном рече: „Стани-дер момче!... Јеси ли ти то, или ме моје очи варају?..“ Момак се осмехну, погледа у домаћина, па се окрете — оде и за собом затвори врата. Капетан се окрете домаћину: „Је ли ово твој момак?“ „То је, капетане, мој синовац... Моја десна рука у сваком послу мом. Куд га ја пошаљем, он ми изврши посао боље него да сам сам отишао“ „Е, онда, то је он... Нисам се преварио,“ рече капетан Влајко, и стаде посматрати час домаћина, а час домаћицу. Има и данас још живих људи у Мачви, који би вам умели причати, како се у оно доба сва Мачва ишчуђавала, кад се чуло, да је шабачки суд решио, да Анђелија, рођена кћер покојног Угљеше Пивљака, не може бити наследница имања свога оца, већ њена снаха Иконија. О томе се дуго и дуго по свој Мачви говорило. Једни би рекли: „Ко је још чуо да је преча снаха него рођена кћи, него своја кост, своја крв?!“ А други: „И то она вижља, што не хтеде причекати да се весели Млађо у гробу охлади, већ се, штоно кажу, одмах сутрадан, преудаде за некога старог јарана свог.“ Трећи би додали: „Остави онако богат и чувен дом, остави старога  свекра, који ју је чувао као мало воде на длану, остави...“ „Море, оставите ви и свекра и његов пун дом, већ она остави своје нејако чедо, ону златну јабуку, остави га без мајчине неге и миловања, па оде куд је њена женска жуд вуче“ додали би четврти. Једном се у совљачкој механи о томе овакав разговор водио: „Људи, ја још не верујем да то може бити... Кад овако раде власти, онда шта је остало за оне, који не знају ни за Бога ни за правду Божју'?“ повикао је Пав’о Агић. „Кад покојном Угљеши не даде Бог да му живе синови, кад му узе и оно детенце, живу слику његова сина Млађе, — кад му узе последњу наду његову, а кућу му остави на женској глави, — онда што људи граде од зла горе?! Угљешине ће се кости у гробу превртати, кад види, шта се ради од његова имања; како му рођену кћер његову из куће избацују као какво самохрано сироче, а у  кућу доводе туђинку, што му, штоно кажу, није ни род ни помози Бог!“ повикао је Саватије Певац. „Вала људи, кад опет видимо, да на Угљешину дому почива некакво проклетство; кад погледамо, да оно грдно богатство Угљешино одлази у руке Максима Ђука, мени опет чисто буде мило, што је ово овако власт наредила... Опет, опет, Бог зна шта ради,“ приметила је Пела механџика... „Ама, па зар ви мислите да ће то тако остати?.. Ћук ће земљу преврнути, док воду не наврати на своју воденицу“ — рећи ће Среја Ковач. „А шта још паре нису кадре учинити?“ учини Игњо Мутап... Тако се говорило у народу, кад се чуло, да је суд пресудио, да Угљешину масу наследи његова снаха Иконија, а његова кћер Анђелија да добије само — „пристојну спрему!...“ У први мах и Сима Ћата и Максим Ћук просто су се грохотом насмејали, кад су прочитали тужбу адвоката Радића, ђенералног пуномоћника Иконије, супруге Рајка Перића трговца из Шапца, којом  се тражи да суд огласи Иконију за једину наследницу целокупног имања покојног Угљеше Пивљака, које је смрћу Угљешином прешло на њенога сина нејаког Угљешу, а унука покојног свекра њеног; али кад суд донесе своју пресуду онако како је и сама тужба тражила, онда се Сима Ћата и Максим Ћук зачуђено згледаше. „А, па међер се овде није шалити, пријатељу,“ рећи ће Ћук Сими Ћати. „Богме није,“ одговори Ћата... „Ту су радиле паре, и то велике паре!“ додаде он, после малог ћутања. „Е, ако је до пара, онда је Ђукова каса мало подубља него што је газда Рајка Перића,“ рећи ће с неким поносом Максим Ћук. Одмах сутра-дан одјурили су преко велике Митровице и Руме за Земун, а одатле за Београд и Ћата и Максим Ћук. Ту су држали малу конференцију с неким београдским адвокатима. И после дужег проучавања, овога одиста деликатнога правног питања, како су се београдски  адвокати изразили, нашли су, да је судска пресуда основана на закону; јер, рекоше, ако се докаже, да је унук надживео свога ђеда, онда је са свим тачно, да је „мати преча од тетке.“ Ово некако није могло ући у главу ни Сими Ћати ни Максиму Ћуку; али су им адвокати ту ствар овако објаснили: „Ако је покојни Угљеша, ђед малога Угљеше, — умро пре свога унука, па макар за један сахат, онда је самом том смрћу целокупно имање његово прешло у наслеђе његова унука, сина његова сина Млађе и снахе Иконије, и по томе је суд расправљао питање са тачке правнога гледишта, не ко ће наследити имање старога Угљеше, већ ко ће наследити имање младога Угљеше, унука старога Угљеше, а то се питање своди на ово просто и за свакога разумљиво питање: „Је ли преча мајка или тетка?“ И онда је суд са свим ово питање правилно расправио, кад је рекао: „Преча је мати него тетка;“ а ово се, рекоше, слаже и с римским правом и с прописом грађанскога  аустријског закона, тамо, где је и код нас прописан ред о наслеђу...“ Па ипак је ово објашњење београдских адвоката још више збунило и Симу Ћату и Максима Ћука. „Е, па кад би то и лаици могли разумети, онда на што бисмо ми били адвокати? Најпосле, ово је дело веома деликатне природе, те вам ни ми не можемо дати категоричан одговор, док не разгледамо сама акта. Тамо се врло лако може наћи какав пенџерић, кроз који се може из ове неизвесности изаћи на чистину,“ приметио је адвокат Кузман, за кога се знало, да је волео да заступа замршеније спорове него чисте и јасне. И тако би одлучено, да сам Кузман оде у Шабац и да у суду размотри акта по овоме делу, па да према томе и напише апелату. Тако је и урађено. И овде се Ћук изуо са неких 25 дуката. И то је Кузман примио тек као аконто унапред, а главно има да се да, кад се мало дубље у спор уђе. Кад су се с београдским адвокатима растали, онда ће Сима Ћата упитати Максима Ћука: „Бога ти, газда-Максиме, шта му то значи: „лаици?““ „А, „лаици“?... То је нека врста тица, што живе тамо негде у вечитом снегу и леду,“ одговори Ћук, као из рукава. Пошто је адвокат Кузман разгледао акта по овоме спору, он је одиста у њима нашао не само пенџерић, већ читаву капију, кроз коју се могло изаћи на чистину. И он напише апелату. Она је била кратка. Да наведемо сам пасаж због кога је апелациони суд оборио пресуду првостепенога суда и наредио да се извиди: ко је пре умро — да ли Угљеша ђед, или Угљеша унук; јер се то из протокола умрлих не види. Тамо стоји и у једном и у другом изводу само: „И престависја раб Божји Угљеша, а не стоји који Угљеша — да ли Угљеша Пивљак ђед, или Угљеша Пивљаков унук; а док се то не зна, онда се не може ни одредити ни ко кога наслеђује: да ли Анђелија свога оца Угљешу, или Иконија свога сина Угљешу...“ „Парницу можете добити;“ рекао је Кузман адвокат, „ако докажете — било сведоцима, било којим другим начином — да је пре Угљеше ђеда, макар за један сахат, умро Угљеша унук, па тек после овога Угљеша његов ђед, односно отац Анђелијн.“ „А, сад се ич не бринем!" повика Максим Ћук. „Таку ми ракију пеци, г. адвокате! Имам сведока на сваки овај мој прст, ако хоћеш, по десет. Читава је то пратња: ту жене, ту људи... сви они знају, да је дете умрло пре свога ђеда. Бираћемо их као гњиле крушке, — је ли тако Ћато?“ повика, сав блажен, Максим Ћук. „Тако је, газда-Максиме," одговори Сима Ћата, па у два маха шмркну из своје бурмутице, а одмах за тим кину, кину иза раменица, па рече: „Тако је... Истина је!“ Већ се беше у велике ухватио мрак. На небо се навукли црни и густи облаци; а некаква загушљива јара није дала човеку да дише. Крупне капљице кише почеше да пропрскују, а шум тополова  лисја личио је на поноћна већа подземних духова. Шљивак ковача Среје сучељавао је с великим воћњаком покојног Угљеше Пивљака. Ту, одмах иза Срејиног вигња, има и један мали прелаз преко кога ковачева чељад прелазе те иду кући Угљешиној, а тако исто и млађи из куће Угљешине туда иду Срејином вигњу, кад што имају да наде или каку сломљену алатку, плуг ја мотику да заваре и кавраишу. И ту се баш чуше тихи и лагани кораци. „Јеси ли ти то Фемо?“ упита један крепак мушки глас. „Ја сам, Радојло.“ „Ти си ми поручила да те овде сачекам?...“ „Јесам... “ „Па шта радите ви тамо?“ „Ми смо ти 'вамо на великој муци. Сима Ћата и Максим Ћук умуасерили нас, па нико ни у кућу ући, нити ко из куће изаћи, док не удари на дупле страже Ћатине и Ћукове!..." „А шта им то треба?“ „Боје се да им тица из кавеза не прне...  Весела Анђелија, баш је права мученица: мучила се за живота очина, па се мучи и после смрти његове. Она је сад сужањ заробљени." „Нека се притрпи. То неће дуго трајати.“ „Чуо те Бог и Богородица, пријатељу!... Она се још узда у Бога и у те, Радојло... Него шта нам велиш да радимо? Ћата нас наговара да на суду криво сведочимо.“ „А како и шта да сведочите?“ „Да је покојни Угљеша умро после свога унука.“ „Ене, ене!...“ „И да се на то закунемо!.. И свима нам дадоше по десет дуката, а рекоше да ће нам дати још по десет, кад на суду сведочимо онако, како они кажу.“ „А како они кажу?“ „Они кажу да је Угљеша, кад је видео да му унук умре, писнуо да у човеку срце препукне, да је отишао у своју собу, и да се до сванућа није вратио; а кад је Марта Јездина отишла, да види шта ради, а он, сав у крви, изгубио аваз, а опет све познаје, и кад нам је Марта казала, да је и  сиромах Угљеша па умору, ми, ја и бирташица Пела одемо у његову собу, а он издише. Ми потрчимо по свећу, али он — умре без свеће... Сад Бог их убио, шта ће им то, кад су оба умрли, један пре а други после, тек сад су они оба пред лицем Божјим!...“ „Хе, моја Фемо, знаду они лепо што им то треба.“ „Па, Радојло, да си нам по Богу брат, како велиш да радимо?“ „Сведочите оно и онако како је било и нашта се можете заклети и су чим ћете, кад вам суђени дани дођу, изићи чисте душе пред самог Господа Бога.“ Тако ћемо и да урадимо, па макар и Ћата и Максим Ћук пресвисли од дерта,“ одговори Фема Митровчанка. После се све ућута. Само је ветар још јаче шуштао кроз густе Угљешине вотњаке. У тај баш мах севнуше муње и дубоко запараше у ону црну облачну утробу; а један хитац грома тресну тамо негде око великог тополика. После је грунула киша, какву најстарији људи у Совљаку утувили нису. Свршило се! Више не подлежи никаквој сумњи. Сви земаљски судови казали су своју последњу реч. Она гласи: „Прече мајци него тетки.“ О томе спору створило се у народу једно мишљење, а код људи од закона друго. Оно у народу своди се на ове две три речи: „Ето шта су у стању да ураде паре!... Оне су једине биле кадре да кажу: преча је снаха него рођена кћи!...“ А људи од закона: „На судовима није ни расправљано питање: је ли преча снаха или кћер старога Угљеше, већ је ли преча тетка или мајка малога Угљеше. И сви су судови казали: преча је мајка него тетка. И то је у овоме случају са свим по закону, а судови су  зато ту да суде, не по срцу и правди какву народ замишља, већ но закону и правди, коју земаљски закони признају.“ Сима Ћата, међу тим, где стане каже: „Издадоше нас сведоци!...“ Само Максим Ћук ништа не каже. Он некуд одлази и од некуд долази — као мува без главе. Почео је и да се суши. Не може човек да га позна. И кад гледа ружно гледа, и кад што проговори ружно проговори. Ту неки дан, преко свога обичаја, свратио је у кафану „Зеленог Венца,“ па је изазвао на страну Јашу Јарића, ухватио га за руку, као гвозденим клештима, па му почео да шапће: „Чуј, овога сам часа купио кола дрва, све саме церове облице, а кад сам их стао сећи, а оно имам шта видети: унутра — и срце и око срца за читав палац — све само суво ливено злато!... И тако су сва дрва. Распитам одакле је сељак, па ми казаше, да је из Синошевића, бивши слуга Марка Поповића. Дрва су, бити не може, крадена: одсекао их је у забрану свога бившег газде. И ко би други могао имати ову сорту грмића до један Марко Поповић. Весели Марко; он  и не зна шта има. Овога часа идем у Синошевић. Купићу тај забран — по што било — даћу што ми поиште. И онога дана, кад се тапија на суду на ме пренесе, постаћу милијунар, богатији и од самога бечког ћесара. Ту ми бар не треба ништа Сима Ћата. Ја ћу то и без њега свршити... А ти, Јешо, чујеш, језик за зубе! О томе ником ништа, а кад се ствар сврши, онда можеш изаћи ено онде на пијац, па казати целом свету!...“ То је рекао, па као ветар отишао кући, и, мало после, пројурио је на своме интову, све у великом касу: оде Преким Шором, а отале окренуо лево — право у Синошевић. Једнога вечера, пошто је последња пресуда по овоме интересантном спору постала и извршна, Рајко Перић нешто се дуго и преко свога обичаја задржа у вароши. Његова Иконија беше већ постала нестрпљива. Излазила је двапут три на капију и погледала доле владичином конаку, откуд је он обично долазио. Њој се чинило, да би га и у мраку познала, — познала би га и по ходу и по његову  поносну држању. После би се вратила у кућу и отишла у собу, стала би код прозора и ту ослушкивала кад ће се чути његови кораци; али њега дуго не би. И њу поче да хвата неки страх, нека неразговетна слутња: бојала се, да му се што није десило. Она опет скочи. Полети у авлију, и таман она изађе на кућни праг, а капија се широм отвори и једна људска прилика уђе у авлију. То је био сам Рајко. Они једно другом падоше у загрљај. „Боже, Рајко, како си ме поплашио!... Ти тако још нигда ниси одоцнио; а ја сам те баш вечерас погледала да ми час пре дођеш, да те видим, да те овако загрлим и изљубим? И онда му стаде притискивати пољубац за пољупцем — у образ, у чело,- у косу, у уста... „Доста, доста!... Зар хоћеш да ме удавиш?!... Шта је теби, Иконија, вечерас?" „И ти мени, за толико време, да не кажеш, да си ти оно био, ти, анђеле мој, животе мој!" повика Иконија и стаде га поново обасипати ватреним пољупцима. „Ја те не разумем, сунце моје?...“ „А ја тебе разумем, поносе мој... Ја сам знала да ти је срце добро, верно, топло; али нисам знала да ти је душа тако велика!... И то ја да сазнам од другога!“ И онда га оде поново љубити и нешто у себи шапорити. „Тако ти живога Бога, Иконија, кажи ми, објасни ми, шта ти ово све значи?“ „И ти ме још питаш, цвете живота мога?!... О, како је душа твоја племенита, и како смо ми сви пред тобом мали, мајушни!... Ти курталисаваш оца мога из канџи онога катила, онога Максима Ћука, и то онда, кад ме мој отац отрже из наручја твога, па ме другоме даје!... А онај мој весели свекар! На шта му је било толико земаљско благо, кад њим није био кадар ни једно једино добро да учини — него га је оставио, да се око њега купе гладне орлушине, врани и гаврани, као и на сваку другу стрв!..“ На ове речи Рајко беше просто занемео. Он своју Иконију притиште на груди, па ће је, нечујно, запитати: „А ко ти је то казао, сјајна звездо живота мога?“ Иконија се чисто трже. Погледа Рајка оним својим великим, као угљен црним, очима, па ће онда рећи — више у себи него своме Рајку. „Јест, то си ти био, који си мога оца откупио од Максима Ћука, а цео је свет и мислио и веровао, да је то племенито дело мога свекра Угљеше Пивљака...“ „И ти си то чула од?“ „Казао ми је Влајко капетан.“ „А откуд он то зна?“ „Па зар ниси ономад приметио, кад се наш Љубинко врати из Совљака, па нам каза, да се кући Угљеше Пивљака ни приступити не може, и да Угљешину Анђелију чувају дупле страже, стража Симе Ћате и стража Максима Ћука. И док је ово наш Љубинко говорио, капетан га је Влајко посматрао, па ће му рећи: — „Стани-дер, момче! јеси ли ти то, или ме моје очи варају? „Љубинко се на то осмехну, сетио се за што га капетан пита, зато је и погледао у те, да види шта ћеш ти рећи, а кад ти ућута, он се окрете, прилупи врата за собом, и оде. „А кад те капетан упита: — „Ко ти је ово? ти си му одговорио: — „То је, капетане, мој синовац, моја десна рука у свачему. „И капетан онда ућута, па ће више за себе рећи: — „Е, онда, то је. Нисам се преварио. — „После је стао да најпре гледа у тебе, па онда у мене, као да је хтео да докучи, знамо ли ми за шта он пита нашега Љубинка. И он ми је јутрос све, од речи до речи, испричао, како му је у своје време Љубинко дошао и питао: колико мој отац дугује Максиму Ћуку, и кад је он из акта видео колики је дуг, да му је наш Љубинко до паре измирио цео дуг с интересом и парничним трошковима. И тако је спречена продаја имања мога оца“, одговори Иконија и стаде свога мужа обасипати врелим пољупцима. „Доста о томе, моја голубице бела!... Немој ме подсећати на оне по нас обоје мутне дане. То је било и прошло. Семе, које је онда бачено на земљиште наше љубави, уродило је богатим плодом. И ми смо сад срећни... Је ли, цвете мој миљени?...“ „Срећни смо, животе мој!" „Али се на небу наше среће појавио, ненадно и неопажено, један таман облачак. И он је мене поплашио: бојим се, мене страх хвата, да он нашу срећу не засени. То је овај неочекивани спор. Он је истина окончан у нашу корист; али за њ цео свет мисли, да је неправедан, и да је ту играло мито, и то големо мито. Један је ту неки дан, не познавајући ме, преда мном рекао: — „Нека су пола Угљешина имања дали, опет је и њима доста остало!“ „А ти знаш, анђеле мој, да тај спор ни ја ни ти тражили нисмо, нити нам треба имање твога покојног свекра, односно његова унука, а твога сина нејаког Угљеше. Напротив, то и много којешта друго, што ме подсећа, да је било времена, кад ти ниси била моја, — мути ову нашу данашњу срећу, — па сам се толико пута канио, да те питам, шта ти о томе мислиш и шта намеравамо радити с овим големим имањем, које си овом парницом добила? И зар би ти могла допустити, да твоја заова Анђелија, коју и ти и твоја мајка зовете анђелом небесним, зар би ти, цвете мој мирисни, имала срце, да је једнога дана истераш из  куће њенога рођеног ода, из куће у којој се родила и одрасла, из куће, у коју си се ти, ране моје љуте, довела, а она те у свој сестрински загрљај примила, твога нејака сина на својим рукама однеговала, и толико ноћи над њим и над његовим тешким мукама провела, па му, најпосле и очи склопила и до вечне куће испратила, а гроб његов, место мајке његове, врелим сузама заливала, — зар би ти, дане мој, сунце моје огрејано, могла ту анђелску душу, твоју добру заовицу избацити на сокак као какво сироче без игде икога свога?!“ Иконија је немо слушала овај племенити говор свога доброга мужа, слушала га је и гушила се у плачу и јецању. Она своју лепу главу беше наслонила на његове груди, а њене су мисли блудиле по једној мрачној пустињи, куда је беше бацила њена немилостива судбина, а у којој јој беше једина водиља милостива рука њене добре заовице Анђелије. И после малог ћутања она ће рећи: „Ја о томе, Рајко, Рајко — небо моје плаво, до сад мислила нисам. Ја бих пре у воду скочила, него што бих ма што на жао учинила Анђелији,  ономе одиста правоме анђелу Божјем... А ти си Рајко добар, добар као добар у години дан, душа је твоја велика, као што је милост Божја велика, а твоје је срце пуно благости, пуно небесне доброте, — па како ти нађеш да је добро, онако нека и буде!...“ И у тај мах њихова се капија опет отвори и — прилупи, и у кућу уђоше два човека: једно је био адвокат Радић ђенерални заступник Иконије Рајка Перића, а друго Јован Јовић адвокат и ђенерални заступник Анђелије, кћери покојнога Угљеше Пивљака. У нас могу да буду јесени што ретко где на нашем крају света. Оне буду често и лепше и пријатније и од самога пролећа. Тада не може да буде ни оне досадне жеге, ни оне загушљиве запаре, па ни оних бујних киша и мочари. Шуме и шумарци добију неку другу, за око пријатнију, боју. То је нека врста модрикастог зеленила, што прелива из зелена на златно румено — зеленило Па и само се небо обоји некако друкчије. То није оно обично плаветнило неба; али то није ни онај чисто зеленкасти азур, то је нека средина између тога обојега. И ко хоће да види бујност живота нашега народа, нека тражи у доба тих лепих и пријатних јесењих дана, јер је то доба веселих песама и правога поклича народнога: то је доба женидбе и  удадбе, доба поноса старих родитеља, а доба среће деце њихове... И једнога тако лепог дана јесењег била је прошевина Анђелије кћери покојног Угљеше Пивљака. Њену је руку потражио по српском обичају и закону чича-Бранко клисара цркве глоговачке, а за свога сина Радојла. То беше њен тридесет четврти просилац, али просилац за кога је она знала, да тражи њену руку, а не њен богати мираз: јер га она више ни имала није. Отели су јој га земаљски судови; а још је само имала права, да се из очине куће изведе. И она је тај дан са нестрпљењем чекала; јер јој је он имао донети праву срећу њену. „Боже мој, ако игде има судбине, онда ето то је. Овај наш Ћата и проклети Максим Ћук и чуваше је, и засипаше сувим златом свакога, ко би им био на руци, да се дочепају богатог мираза њеног, и постављаше дупле страже око њене куће, па, ето, она им опет прну из кавеза и оде за другога,“ — учини Пела бирташица. „И то оде за онога, који је Ћати био вечно трн у оку, као да му се, Бог с нама био, предсказивало,  да ће му Радојло Клисарин све планове побркати,“ додаде Марта Јездина. „А мени је сад тек срце на месту, кад видим, где се ово двоје узимају, не због пустог блага, него што једно без другога просто не могу да живе. И мени је сад, као да у њиховој срећи гледам своју срећу,“ повика Фема Митровчанка. „А ја сам опет знао, да ће тако најпосле бити, па сам само сеирио, како се она два лудака млате, онај дин-душман куће Угљешине, онај Сима Ћата, и она рђа над рђама, она несрећа где стане и где пане, онај Максим Ђук, додаде чича-Мића, стари слуга покојног Угљеше Пивљака. Глас, да се Анђелија Угљешина испросила за Радојла Клисарина сина, као муња пролетао је и кроз Совљак и кроз Глоговац и кроз Црну Бару. И што је год било момака и девојака у сва три ова села, све се то, за тили час, обуче у свечано руво и искупи у пространо двориште покојног Угљеше Пивљака. Ту се одједном три кола ухватише. Песме и поскочице низале су се једне за другом, а све  су редом у небо дизале љубав девојачку и понос момачки. Старице, које беху дошле са својим ћерима и унукама, плакале су од радости: „0, Боже, ала си ти и велики и добар и милостив!... Ти не даде, да се душманска испуни!" повикала је Стојна Драгојлова. „А она нема своје мајке, те да се и њено срце испуни срећом деце своје,“ додала је Јеринка Томе Ботура. „О, да је ово доживео весели Угљеша, и његово би се срце раскравило, и његове би се ране замладиле, гледајући, како сам Бог спаја срца и душе што се љубе и милују; а не да злу и пакости, да два ока у глави завађају, и да по народу снују зло, како би њихове црне душе ликовале над туђом несрећом,“ рекла је Јанока Петрићева. — — — — — — — — — — — И у том звркнуше двоја кола и зауставише се пред капијом куће Угљешине, У првим је колима седела Иконија Рајкова и адвокат Јовић, а у другим Рајко и адвокат Радић. Иконија је прва скочила с кола. Она стаде разгледати, неће ли где угледати своју заову Анђелију. Њеним лицем беше  плинула нека дубока туга, а испред њених очију минуше сви они тужни дани, што су је за овај дом везивали. У тај баш мах пред њом се обре Анђелија. Раширила руке, а из очију јој грунуше сузе радости, помешане с неком жалошћу, којој ни она није знала право порекло. Оне једна другој падоше- у наручја. А, дирљив је то призор био!... Слабо је наше перо да му похвата све нијансе његове. То беху одблесци туге и радости, веселих и тужних дана, слатких и горких успомена. И то се све једно у друго сливало, сливало се у једну дирљиву успомену, успомену из живота два добра срца, две пламените душе. И сав онај свет, момци и девојке, људи и жене, деца и дечаци стали су па с неким дубоким учешћем гледају ова два анђела како се душе њихове саме грле и милују. Поред њих су стајала два млада, два чила, два стасита човека, један у варошком а један у мачванском руву. То су били — Рајко Перић и Радојло заручник Анђелијн... „Нас се двојица не познајемо?" рећи ће Рајко и пружи руку Радојлу сину Клисарину. Радојло дочепа руку Рајкову, дочепа је и ватрено стеже. „Како је срцу моме драго, што је куцнуо час, час за ме срећан, пресрећан да се једном већ и ми познамо," одговори Радојло и рукова се с Рајком. „Било је нечега што нам је и сметало да се један другом приближимо и да један другог боље познамо... Ти си оно био што си ми писао и молио ме да завадимо два добра срца, две узвишене душе, два ока у глави — моју Иконију са твојом Анђелијом?... Радојло се само осмехну, а нека блага сенка стида прну његовим лицем: „Тако је морало бити, па да се дочека, да нас велики Бог обаспе својом милошћу и својим благословом,“ рече он и погледа на оно двоје загрљено — на своју Анђелију и на Рајкову Иконију. После је опет настала игра и весеље и то сад живље и бујније. У коло се хватало и старо и младо. Поскочицама није било краја, па ни оним — „мрсним.“ И док је ово весеље текло, Фема  Митровчанка спремала је богату вечеру. Њој су помагале Пела бирташица и Марта Јездина; а горе код великог дрвљаника наложена је велика ватра. И стари чича-Мића чисто се подмладио. Он је срећан што је доживео, да се Ћати освети — да га види избачена из ове њему драге куће, из куће Угљеше Пивљака. И сад је он на се узео бригу, да ватру чарка и да жар изгрће под пециво што се спремало за вечеру Анђелијних просилаца и других њених гостију и пријатеља... Његово је срце просто пливало у радости што је доживео да кућа старога Угљеше Пивљака опет оживи својим старим животом и дочеком... И то није осећао само стари чича-Мића, то је осећао и сав онај остали свет, што се беше искупио у и око дворишта пок. Угљеше. Па и сами пси као да су осећали, да је у кући Угљешиној некаква промена настала, промена на боље и веселије дане. Они просто ни на ког не налајаше, сем једино на стару Бару Циганку: они су се сви нашли тамо, где су се клали прасци и јагањци. И они су видели да се некакво големо весеље спрема... Па и сами коњи у коњушници дадоше  од себе весела гласа. У два три маха чуо се жесток њисак. Мора да је било неког неспоразума између домаћинских и гостионичких коња. Има прилика кад се и коњи око нечега заваде — и ако су им пуне јасле и зобнице. Таква је природа и код људи и код — „бесловесних“ животиња. Док се у дворишту куће покојног Угљеше Пивљака играло, певало и веселило, дотле се у гостинској соби извршило нешто, што је права круна овој нашој приповедци. У ту се собу беху искупили: Иконија и њен Рајко, Анђелија и њен Радојло, Бранко клисар, отац Радојлов, и оба адвоката — адвокат Радић ђенерални заступник Иконијн, и адвокат Јовић ђенерални заступник Анђелијн. Беше настао један свечан тренутак. И онда узе рен адвокат Радић. „О, срећни и племенити људи, како вам завидим! Ово је тридесет и више година како се ломим и бијем као ала с берићетом с људском себичношћу, халапљивошћу за пустим земаљским благом, и ја вам не нађох равних ни по доброти срца  ни по племенитости душе ваше. Ово је равна година како се над богатом масом покојног Угљеше Пивљака, оца Анђелијна, а свекра Иконијна, вију гладне орлушине — да је разнесу, да је рашчупају, а ви је се, добри људи, — и једно и друго,- одричете, јер нема тога блага, које би било у стању, да вас покрене, да једно друго увреди, да једно другом на жао учини, да једно друго оштети," повика адвокат Радић, а његови се погледи беху зауставили на Иконији Рајковој и на Анђелији Радојловој. „И ви нисте водили парницу једно против другога, што сте хтели и што сте грамзили за големим имањем старога Угљеше, већ што сте морали — да покажете овоме халапљивом свету, да то имање ипак није пусто и да оно није ту, да зајажава ненаситост неваљалих људи, већ да се њим притиче у помоћ бедним и невољним...“ „Суд је овај спор пресудио на штету Анђелијну, и ова је та, што се радује и весели, што је тако суд нашао да је право и да је по закону;  суд је овај спор расправио и пресудио у корист моје властодавке Иконије, и она је то, што није с таком пресудом задовољна, те је с тога одбацује. Не, не; не може бити, да сте вас двоје порекла овога данашњег грешног и грамзивог света! Ви као да сте и једно и друго весници онога доброг, онога племенитог, онога милосрдног света, какав би требао да буде, па да се и на овоме свету заснује права људска, али Богом благословена срећа! — После мале паузе, адвокат Радић настави: „Мој поштовани и много уважени колега, адвокат Јовић, одавно се носи идејом, да наши закони треба већ једном да изравнају женску децу са мушком при наслеђу њихова очинства. Ја до сад нисам делио те идеје, а сад, у овој прилици, ја стојим уз његово мишљење: није право, да Иконија, као наследница свога сина, нејака Угљеше, наследи целокупно имање свога свекра Угљеше, а Анђелија, његова рођена кћер, да добије само једио просто сеоско удомљење... И зато смо, ево, дошли, да, с пристанком моје властодавке и њенога мужа Рајка, ову законску неправду исправимо,  и да, с другом вољом, место овакве судске пресуде, донесемо праведнију пресуду.“ — И та пресуда гласи: „Целокупно имање старога Угљеше Пивљака наслеђују: Анђелија рођена кћер његова, и Иконија његова снаха, а мајка покојног Угљеше, унука старога Угљеше, тим пре, што су обе наследнице женске главе. И да не би било какве пометње, ми смо ово имање поделили овако: „Имање у Китогу заједно с домазлуком, сувати у Лешници, велики чаир у Липници долазе на један део; забрани више Чокешине, „Дуге Њиве“ на реци Јадру, два мала чаира у Липници, и све ливаде, њиве, пашњаци, кошеви, станови, воденице на Дрини и воденице на Сави, долазе на други део. Стара и нова кућа и све остале зграде, падају на други део. Први део узима себи Иконија, јер им је ближе кући, а други Анђелија. Готов новац у суду деле по пола. Ми смо ову пресуду, као ђенерални пуномоћници ваши и судом потврдили. Ви је можете и не примити, али би се огрешили и о људску и Божју правду; а ако је примите и усвојите, ми онда, ја и мој колега, као да већ гледамо, како  ће се милосрђе и добра дела ваша ширити — где станете и где се појавите!..“ После је настало опште љубљење и грљење, а нико међу њима није остао, коме се у очима нису заблистале сузе, сузе радости и сузе правога човекољубља. „Ама, шта они раде тамо у соби? Боље би било да мало изиђу у овај народ. Овај се свет искупио, да се њих нагледа,“ рећи ће Марта Јездина, а на то ће јој Пела механџика одговорити: „Остави ти њих; они знају шта раде. Све су то добри људи.“ „И ја тако мислим, друго, само се нешто плашим ових проклетих адвоката. Све се бојим да они нешто не покваре; нешто бих волела да они нису ту. Они ће, видећеш, и нашој вечери наћи ману,“ шануће Фема Митровчанка Пели бирташици. У том се једна кола зауставише пред капијом. У колима је седео један подежмекаст човек, у плавим чошним хаљинама. На глави је имао мек црн шешир са доста малим ободом, а у руци дебео, кукаст,  дренов штап, жут као восак. Он скочи с кола, приђе капији, па оним штапом стаде лупати: „Хе, камо тај Радојло? Проси девојку — а?... Не може то бити без његова поочима!... Радојло!!...“ То је био Матош Пораба, један од Чаја, свињарских трговаца од Шопрона, онај што је Радојла Клисариног заволео као свога сина и што га је водио чак у Ђур. Радојло га је морао опазити кроз прозор, јер се одмах нашао пред капијом. Отвори је, приђе му руци, па га после одведе у гостинску собу и представи га свима као свога поочима и знаменита трговца, што у Србији годишње одваја необично много свиња и отера у Ђур. Матош Пораба само је климао главом и викао: „Јес’, јес’: ја његов поочим, он мени лучи свиње... Јес’, ја његов поочим!“ После се село за вечеру, за богату господску вечеру. У горње чело посадише Матоша Порабу, а њему с десна седе адвокат Радић, а с лева адвокат Јовић, до Јовића Рајко Перић, а до Радића Бранко  клисара, отац Радојлов, а до њих редом људи: како је ко прилазио он је седао — без нуткања и наговарања. Тој части и томе весељу није било краја. Три су трпезе постављане и дизате. Ту нико дошао није, док се није лепо заложио и залио старим сремачким шилерцем. По казивању самога чича-Мићана, овоме је вину било више од осам година. То беше једна осмакиња. Њу је у један ћошак од подрума, иза неке велике буради, склонио још стари Угљеша Пивљак. Био га је наменио, да га отвори, кад стане да жени свога унука, па? — Ето! Сад га се сетио чича-Мића, а да тога није било, Бог зна оно би ту остало још коју годину недирнуто; али да је на њ натрапао Сима Ћата, као што је у два маха слазио у подрум, он би га, сумње нема, отворио још онда онога вечера, кад је Максим Ћук долазио да проси Анђелију за свога сина Рају. И, одиста, весеље је текло — као бујна река. И усред тога мора од весеља, тамо од совљачке механе, зајеча једно ћемане и чу се једна звонка песма, песма свима добро позната: „Уродила рана крушка под Милошићем!" То је било ћемане и песма Беге Цицварића. Чије је то било масло, да се и Бего Цицварић, па макар и пред зору на овоме весељу нађе, то наша прича не зна, само се зна то, да се онда много сумњало на Пелу бирташицу, а неки су говорили, да су по Бегу нарочита кола послата. Али кад он уђе у двориште и његово ћемане зајеча, а његова омиљена песма — стаде се разлегати по оној тихој јесењој ноћи, — цео онај свет, од неке раздраганости, удари у један општи врисак!“ А кад у сам расвитак весеље стаде улазити у једну фазу, кад и чича-Матош Пораба доби вољу, да и он што отпева, онда се стаде по Совљаку и околини разлегати позната чајковачка песма: И, после, кад је ко устао и отишао да мало прилегне, то, сутра-дан, нико није умео да каже. И док је ово весеље овако бујно текло; док су Божја и људска правда овако славили своју победу над завишћу, над мржњом себичњака и неваљалаца, — дотле је Сима Ћата по својој соби, гоњен завишћу и злобом, ходао доле горе. И просто сву драгу ноћ не може око на око свести; оне песме, оне свирке, оне поскочице, оно бујно весеље све совљачке омладине, мучиле су га, гушиле су га, мориле су га!... Оно што је душу његову највише пекло и срце растрзало, то није била проста злоба и пакост, то је било нешто веће и од једнога и од другога. И у тој бесаници, он, онако сам за себе, повика: „Издадоше ме моји рођени!... О, ала је овај свет скроз и скроз неваљао!“ И онда: „А она моја кума, она Марта Јездина, платиће ми — кад тад: а Фему Митровчанку протераћу, или ја нећу бити ово што сам...“ За тим ће тише — ама као да се бојао, да га ко не чује: „И све би то друкчије било, да је она рђа, онај масални био на своме месту. С њим се просто  није могло ни шта почети ни шта довршити. Нашао се он да буде светац сад у — деветнаестом веку; а и онај сметењак, онај Максим Ћук, прави је лудак, хоће да је он од целога света најпаметнији. Све он зна боље од другога; а сад? — Ето му!.. Нису паре за будалу! И он би сад хтео да ја то све надокнадим. Нека благодари Богу што му нисам задржо и оних сто дуката, што их је дао као обележје Анђелији, несуђеној заручници онога кривовратог сина његова. Па луд сам био што сам му их и дао! Дати су ми у четири ока: колико је њихово јес, толико је и моје — није... Ама што се ја не држим свога правила: што у чантру Ћатину једном падне, то из ње више не излази!...“ Тако Сима Ћата; а Максим Ћук — шта је с њим? Њега ено где још непрестано облеће око Марка Поповића из Синошевића, да од њега купи његов „златан“ забран!... Има прилика кад и мртве ствари умеју да причају уду срећу својих господара, а тако исто  има прилика, где су и животиње неталичне — исто као и људи. Једном сам свратио кући мога из детињства друга Смаја Циганина. Звао ме толико пута, да му видим нову кућу и остало намешће. И одиста велика и пространа кућа, па штала за коње, па шупе за кола. Још му је у животу и стара шупа кровињара. Зачудио сам се кад сам у једном буџаку те старе шупе смотрио неку олупину од некаквог негда господског интова. На њему као да кокоши ноћивају. Стражња осовина пребијена, једног точка са свим нема, а у једног имају само две шпице. Она негда сјајна и црна кожа на кошу, добила је неку зелено-вугасту боју. Овде онде висе читави паламари подеротина, као да су на њему свиње своје зубе вежбале. Сицеви попрскани, а оздо избили читави снопови федера, те дају слику разривеног броћишта. Ту се виде и два кокошја гнезда, у којима баба Џавине кокоши носе јаја и легу своје пилиће. „Де, чик погоди, господине, чиј је ово интов?“ упитаће ме Смајо Циганин. „А ко би то могао знати, Смајо, “ одговорим му. „Знам да не знаш. Зато те и питам. То је интов несрећног Максима Ћука. Купио сам га на добош за дванаест плета; а у њему има сама гвожђа за двадесет и четири“, одговори ми Смајо Циганин, гласом, којим је хтео рећи: „ето, шта би од онога пустога богатства несрећног Максима Ћука!...“ Кад сам пре неког времена био у Обреновцу, ја посетим мога негдашњег кардаша Лазу Галовића. Он ме одведе да ми покаже некакав свој проналазак, као нешто што ће дати нашој целокупној привреди са свим нов преображај. То је нека сувача за једнога коња. Сувача је радила. Оно страшно клопарање да уши пробије. Једно старо, веома мршаво дуговрато, а високо кљусе беше упрегнуто. Она му се ребра видела као да су од лескова прућа. Сувача одједном нешто застаде, да ли што ово бедно живинче није имало снаге да је даље окреће, или се нешто на овој Лазиној направи покварило, то се ни данас не зна. Кљусе ово као да то једва дочека. Оно сирото обори главу па поче да куња. Жалосно га је било посматрати. Доња му  вилица окембешена, и с ње се цеди некакав отегљив слуз. На десној страни жвала избацио нешто језика, као да је, Бог с нама био, прегрижен... Ово кљусе мора да је негда имало зелену длаку, па је сад постао ђогат; али како га сад нико више не тимари, то се по њему направиле читаве мапе. Морам признати, да ме је нешто ово бедно живинче гануло. Оно у мени изазва неко чудновато сажаљавање. Станем га боље посматрати, и, о чуда, мени се учини, да га познајем: у десну стражњу и у леву предњу ногу путоногаст. То му се познаје по томе, што су му та места жутнула. Сем тога, на десном боку једва се познаје жиг: М. Ђ. Ово последње писме хтело је да буде почетно слово у презимену Максима Ћука, па се омашком свога аутора претворило у Ђ. Ја се још и сад опомињем да се због тога весели Ћук много једио, и то би било увек кад би стао казивати, да су се оба његова лепа зеленка код њега ождребила, и да им је он и имена наденуо: дешњаку „Крсташ,“ а леваку „ждрал.“ „А, па ово је „ждрал“ Максима Ћука!“ помислим:  „Боже, где ли му је друг — дешњак?...“ И ја и сад не знам шта ми би, те повиках: „Ждрале!“ И оно се кљусе чисто трже. Климну главом, па је опет окембеси — као да је хтео рећи: „Какав ждрал?!... Он је био и прошао. Ја сам само његова сенка." И онда опет оде куњати, — ама као и сваки човек, кад му се дрема.. Кроз какве ли је мене живота свога прошао овај негда поносни Ћуков ждрал, — док је, од свога негдашњег отмена положаја, дочекао, да окреће у Обреновцу сувачу Лазе Галовића?! С тим сам се мислима вратио кући.

Човек никада не може у животу да жокаже толико милоште, толико мило-  ерђа према бедном н невољном; толико  саучешћа и болећивости према патњама  и болу својих блин^њих; толико добро-  душности и племенитости према грешни-  цима и покајницима, — каи што то може  да покаже сапутница живота његова —  ж е н а .. .. Њ ена је туга већа него наша;  њено је осећање нежније, дирљивије него  н а ш е; — она је то, што даноноћно бди  поред тешког болника; она је то, што  му добротом срца свога и племенитошћу  душе своје блажи муке и даје му снаге  да се у нов живот поврати .... Ж ена је  то, што потоцима суза залева хладне гро-  бове наших драгих покојника: она је то,  што мирисним цвећем кити зе-лене хумке, ова вечпта боравпшта мртвпх .... Ж ена  је божанотвена спона између неба и зем-  ље, између овога и онога света!  . . И тој доброти срца, тој п.теменитости  дупзе, томе узвишеном милосрђу наш их  жена — писац посвећује ово своје де.то.... ПРОСИОЦИ Једап је по један био газда Угљеша Пивљак.  Ћ ије 5 1  у било равна ни по богатетву, ни по виђе-  ноети у свој богатој Манвп. Оамо оно његово имање  у Еитогу, десно од Сокпне механе, идући из Шти-  тара у Шабад, вредило је на хиљаду минаца; па  онда његови велики сувати код Лешаице, па за-  брани тшше Чокешине, па вдуге њиве“ у „Беликом  Еључу “  на реци Јадру, па његови чаири испод  Липнпце, —■  а да и ле говоримо о  његовим лива-  дама, њивама, забранима; о  воденицама на Дрина п  воденпцама на Оавп; о кошевима п наслонима п  о другим ситнијвм парчетима, што се тамо амо  налазе по атару совљачком, глоговачком и Црно-  барског Салаша. За њ се знало, да нигда- није  ни без готових поваца: чим роди жир, он сместа  пдвоји по два три чопора маторих вепрова и отера 1  * у жир; а кад се угоје, оа пх још мало кукурузом  прпрани, па поеле с љпма у Митровпцу, п сместа  пх теслимљује. Он бп у прплицп рекао: „трговпну  што једе прода.јп, продајп што брже, јер ће по-  јестп п еебе п тебе. Ето, да је Обрад Кустура-  своје свпље продао чп .м  је с њпма дошао у М и--  тровпцу, могао је пматп и нешто ћара; а овако, за-  дужпо се и косом на главп: пао је у канџе не-  сретном Максиму Ћуку, па му неће остатп нп она  кућа над главом... “ Угљешу су у свој Мачвп звалп: „ тру.тп газда. “   Па он је п био одпста трулп газда. Кад је умро, његово огромно пмање дошло је-  под масу. А само за жпвп мал добпвено је па 1500  дуката. То је била најјача маса у свој шабачкој  нахпји. II још се једнако говорпло: „к)-д се деде  његова готовпна?" Много се сумњало у Симу Ћату,  којп се ту деспо п кад је Уг.веша издахнуо, п кад  је власт чпнпла поппс. У осталом, њега је суд  носле поставио п за главнога стараоца. II онда се  све ућутало.... Да богатетво нлје сва срећа на овоме свету,  то је газда Угљеша Ппвљак најбоље осетпо. Богат,  штоно кажу, као зенља, а опет ретко кад да је  шгао у жпвоту веселнх дана. Од нетирп спна, као  четирп златне јабуке, па му кућа остаде на жен-  ■ској глави. Оамо је донекао да ожени најилађега  спна, а беше му нашао и младицу, да јој на далеко  равне бпло нпје. Видео је код накунанске цркве,  да је сместа помпслио: „Ево менп енахе. поноса дому моме, а моме  спну Млађп згодне младице!“ Заблаће и Оиношевић једна су општина: једна  дм је црква, једна школа, једна судница —  једно све. 0 Малој Госпођи слави накунанска црква, п  -ту  буде света из Поцерпне, Поеаво-Тамнаве, Манве,  Јадра, а и другнх још даљих крајева, и у оба  села ннје било куће, која није имала гостију са  стране. II кући браће Поповића беху свратиле не-  колике коније, а тако исто и неколико гоетију на  коњима. У оеталом, кућа браће Поповића и дапас  је најнувеннја п највиђеиија у свој Поцерини. Она је дала некодпко свештеннка, па се с тога п зовт  Поповићн, а у доба наше прине беше тек постао  кућнп старешвна г. Марко Поповић, најмлађи браг  браће Поповпћа, иовек веома мудар и велики ии-  новние  у Београду, па је ту службу оставпо п дошао  кућп да се бави пољекнм радом. Њега ]е све село-  п сва околина звала, „господин Марко, “  а његову  госпоћу—  „госпоћа Јеца.“ У ову кућу беше евра-  тио у госте и газда Угњеша Ппвњак, марвенп тр^  говац нз Совљака у Мачвп. * ,, Шта велшп, госпођа-Јецо, за ону цуру, што  се до ње ухватио мој Млађо?... Ершна девојка: нег  зпа се илп је лешпа плп је стаснтпја, плп је по-  носнпја!... Гледај, гледај мога Млађе, како је пспод.  ока погледа!... Тако је, у мојој фамплпјп околпша  нема. Пије је то дете, госпођа-Јецо?" „А, наш прпјатељ Угљеша има добро око!  То је паметна девојка; не зна се: плп је срцем  пптомпја, пдц је душом племенптпја. Пста њена-  мајка! Она је једпнпца кћер Обрада Куетуре, једнога  доброг л поштеног домаћтша п марвеног трговца..,- Алп је штета... Ту недавно, зјного  је, кажу, ште-  товао на дебелнм свињама... “ одговори госпођа Једа. -То је кћер Обрада Кустуре?!“ заппта готово  зану|ено Угљеша Ппвљак, а преко његова лида  нрелетн један таман обланпк; алп му брзо лиде  сину некозг унутрашњом радошћу; а његова уста  као да сама за себе прошапташе: „II боље!“ Шта му је то „п боље“ знанило, то и данас  пико не зна. Он је још тога дана поиска од ода и мајке,  п они му је дадоше: та ко се не би опријатељио  с тако чувени.м домом, као што је дом газда Угљеше  Пивљака?.. Њему само што девојанки отад рече: „Ја ти дајем моју Иконију, понос дома мога,  највећу радоет моју, али тп унапред кажем, да је  не могу спремити онако, како бих хтео и желео, а  оеобито кад је дајем у тако виђен и чувеп дом,  као што је твој дом, пријатељу." „Пријатељу Обраде, она ће моме дому бити  драга, иа да је епремиш с даровиаа, колико она може под пазухом понети... „Пријатељу, твоја се кућа наппш дететом по-  стидети неће; а оно спреме, што буде еа собом по-  неда, нека буде е Божјпм бдагоеловом!  “  додаде  девојапка мајка. „Дај Боже и света Богородпце!“ унпнп на то  газда Угљеша Пивљак. вНего, знаш шта, пријатељу,  ја нећу друкчпје, већ да од вашег детета чујем, да  хоће да пође за мога Млађу, за моју једину наду  п радост на овоме свету. “ „Па пријатељуд деца треба да се најпре виде;  алп ја опет стојпм за моју Пконпју добар: да јој  речем да у воду скочп, послучпала бл, а то ли да  пође за спна Угљеше Ппвљака.... Еад велпш да нам  мо'ш са спном доћп, да ти се надамо, прпјатељу ?“ „Па мој је спн ту, прпјатељу. Он се данас у  два маха у колу хватао до вашег детета, а моје,  ако Бог да, снахе. “ „Ене, благо менп, оно је ваш епн?!“ повпка  Јела Кустурпна. „Јееи лп га впдела, прпјо?“ упаде јој у реч  газда Угљеша, па се чисто устурп од неког поноса. „Јабуко моја златнаН повпка девојачка мајка.  „Оно је кршан момак, нека је своме оцу здрнв п жмв, а евила нама на дику и поноек, додаде Јела  Обрадова. Још тога вечера газда Угљеша дао је обе-  дежје Обрадовој Иконији —  најлепшем двету у  евој поносној Подерини.... Истпна, п то се зна, да се девојка нежто  зшого тстезапа, алн је укућанп најпосле слолшпе.  Она пристаде; али чпм се допепа вајата она брпзну  у план п јецање. Од то доба нпко је впше нпје  впдео наемејану, а њена весела п звонка песма,  што се јутром п вечером мешала е десмама славу-  јевим, за евагда је умукла... Њена бп је мајка тешпла: „Немој тако, дпко материна, немој бацатп у   бригу своју мајку и свога доброг бабајка!... Што  нам, спне, онда не каза да ћеш тако туговатп, па  твоја мајка не бп дала, да јој њена неруппка е  дана у дап вене, као покошен цветак на меком  лпвадском откосу. После, благо матерпно, тебп ће  добро бптп у Угљешином дому: евп ће те држатп  као мало воде на длану; а у кућп нпје какве глоте: -твој ђувегија, твој евекар, волеће те п миловати,  као што јутрења роса љуби п милује мирпсно про-  летње цвеће... А што имаш заовицу, лепу Анђелију,  сви ми кажу, да је то прави анђео Вожји, што је  с неба слетео на земљу, да љтдпма каже, како је  добар п милоетив Бог. Она ћете, душо материна,  волети п нувати, као што еестра чува п мплује  своју једпну сестрицу.... Не тужн тако, очни виду,  твога оца и твоје матере! Ти још п не знаш како  ћеш у Угљешину дому бити срећна и задовољна...  Теби ће, веру.ј матери својој, сва Манва завидети!... На све ово лепа Иконија гледала је преда се  а њене мисли као да су лутале по неким пама пе-  познатим рајским крајевима, које еу њено срце и  љена душа давно и давно нашли и замиловали. Онога дана, кад је газда Угљеша за свога  сина испроеио и даривао лепу Иконију Обрада Еу-  стуре из Заблаћа, могле су у велике минути јацпје,  кад први петли запеваше код Маринића кућа, а  њима се одазваше оки са салаша браће Поповића.  Ноћ беше тиха и нбма. Ни с које стране ни.је ее зуо нл глас људи, нп јав жнвотпња. Све је спавало  мртвим еном. Ову је тшппну прекпдало монотоно  хукање воденинне бране на Добрави, што га је  доиоспо свеж поветарац, што је парушпо впјугавом  долпном тпхе алл вечно мутне Добраве... Месец се  сиремаше да зађе, а беше га заклонпо дугачак п  у пола провпдан обдачнп појас, што се беше по-  вукао целпм западнпм хоризонтом, те на земљу  бацпо своју тамну сенку, док су месеневп зраци,  овде онде, проднрали, те обасјавалп поједпне око-  сппе, доље п дубраве, куће п кућерке у Заблаћу  п око Заблаћа. Насамом прелазу горњега Еуетурпћевавотњака,  преко кога кућна чељад вде па Ндпјпн етуденац  по воду, лепо се внде две њудске прилпке: једно  мушко, а једпо женско. Узеле се за руке, па пре-  да се гледају п нпшта не говоре. „II тп баш прпмп обедежје, Иконпја?!" рене  тужпо п веома потресено један мушкп глас?! ,.Тако тп онога, што тп је најмшшје, Рајко,  пемој ме о томе впше пптатп. Примпла сам. Морала  сам. Тако је хтео Бог п мој отац п моја мајка; а ја ее ни једном нисам смела противити и рећи:  нећу, не могу!..“ „Боље реди, понесе ме богатство Угљешино!  “   упаде јо.ј у реч онај мушки глас. „Рајко, не грешп душе! Моје срде нигда није  нп за каквим богатством поимило. Ја сам о газда-  луку Угљешину данас први пут дула, па ми је оно-  црно пред очима: оно је моју срећу разорило." „Е, онда, Иконија, да бежимо. Све је готово.  До зоре смо у Орему... Ох, Иконија, очнп виду мој,  нашој срећи под небом равне бити неће... Шта  Угљеша и његово благо?!... Хајде тако како стојиш.  Ништа ти више не треба. Кад се вратимо н кућа  ће нам бити готова. У преком шору угледније п  лешпе бити неће; а кад тебе у н > у  доведем, онда  ће је огрејати сунце... А Угљеша и вегови двори?  Њему је пространа шабачка нахија, а отворена му  је и дела Србија, па нека тражи за сина девојку,.  а за се добре пријатеље, а не да мени чупа срде  из недара,“  повика опај, што га Иконија зове  Рајком, повика гласом и решепошћу, која је па све  готова. Иконија мало поћута, на се одједном иеправи, а руку пзвуче пз руку свога јарана, па жу с ду-  бокин болом репе: ,.Не, Рајко, то бптп не може. Мој бп се отад  убио, а мајка од туге преевисла, да ја то учпнпм.“  II она заустп да још нешто каже, алп се, у тај  мах, међу њима обре једна женска прплика. Она  дочена Иконпју за руку, па јој прекорно рече:  „Шта ћеш тп овде, Нконпја, у ово доба но1п?!“   п онда се окрете он-оме момку: „Одмппи тп од наше куће, Рајко! Немој убп-  јати срећу детета мога, нптп рушпти мпр нашега  дома, којп тп нпшта дужан нпје.“ То је била Пконпјпна мајка. У тај баш мах прппуцаше пушке горе код кућа  браће Иенадпћа;  а .један мушкп п звонак глас етаде  изводити познату пеему: „Спремала Јана дарове, „За своје свате кпћене; „Свакоме свату по јаглук, „А куму — бурунџук кошуљ}-...“ II озго од Гавранове Греде као да неко прп-  ,.А куму — бурунџук кошуљуОнева: То ее са својим сином враћао кући гаедаУгљеша  Пивљак, певајућн и пушке мећући. Њега су на коњма  до Шапца отпратила браћа Ђенадићп —  његовп  калаузи у Заблаћу и околним селима. За тим се све утаја, само што се чула жестока  врева паса далеко тамо на другом крају села. Нема  сумње, морао је поред самих кућа да мине какав  гладан вук, јер су баш те ноћи поклане овце Јанка  Субашића. Кад што газда Угљеша ради, он брзо радп.  На Малу Гоепођу пспросио п дарпвао за сппа де-  војку, а у недељу по Ерстову-дне дочекао у своме  дому евоје при.јатеље —  девојапког ода п мајку,  па пх дарскп угостио п провео ло своме велпком  пмању, да впде све, шта пма њихов прпјатељ Угљеша  Пивљак, те да се пе кају за нпјег су једпнда далп  своју кћер, своју једпнпду. Водио пх је нак п у  .Тешнпцу на своје сувате, да впде где товп џелеп  крава п џелеп волова, па пх је онда пспратпо до  Шапда, а узгред свратио на своје пмање код Со-  кпне механе, да пм покаже свој домазлук швајцар-  ских крава и ону дивну пасмину буђенованких свпња;  а ту су уговорплп да прстен буде у другу недељу  по Крстову-дне, а да са сватоввма по девојку дође  у педељу пред свету Параскеву.... Језт Обрадову шгшта тако није обрадовало н  разгашло, као авфелека појава једне, већ у веллко  одрасле, девојнице. Она шг је и вратниде отворила,  а једва ее кретала иод накитом од орлаша и кр-  еташа талира и три ниске о врату дуката, што еу  пламтезп као жива жеравпца. На њеном ее лицу  беше извајала ева доброта ерца и душе једнога пра-  вог ан^ела Божјег. Она прво приђе Обраду Кустури,  емерно се ноклони и у руку га пољуби, па онда  прискони Нкониној згајци, притиште јој врео по-  л>убац у руку, па јој љупким девојанкин гласол  рене: „добро нам дошли!... шта ради моја мила  енајка Иконија?... 0, да вам је знати, како се моја  душа радује ономе сретном дану, кад ћемо једна  другој паети у нарунја!... Ја немам ни мајке ни  сестре. Она ће бити мени и енајка и сеја...“ И онда  једна другој падоше у нарунја, па се стадоше гр-  лити и љубити, а они им беху пуне суза. Обрад РСустура беше стао ла се диви овој оди-  ста реткој добротидуше једнога тако још младог,.  а тако паметног, девојнета, као што беше Анђелија,.  мезимица његова пријатеља Угљеше, а заова ње-  гове кћери Иконије, што еу, и по лепоти и пп П росиоци 2 внтом девојатком стасу, биле као једна расенена  јабука! Кад су Обрад п његова Једа дошлн својој  кући, тамо су затеклп позив од среске влаети, у  коме стојп, да Обрад Кустура сместа дође среској  канделарији ради некога хитног саопштења. Ово:  радп хптног саопштења, беше двапут црвенпм плај-  вазом подвунено. „Шта лп ће ово сад бити?“ рећп ће Обрад  впше у себп... „0, да сам знао за ово, кад смо сад  у Шапцу били, да впдпм шта је то тако хлтно?!  Није мп толико што ћу се еад поново враћатп у  Шабац, колико ме мунп, што не знам што ме еад  баш власт зове... Него, станиде; знам шта је. Она  рђа неће да прпстане, да мп се одложп продаја.  То је п ништа друго. Ако то буде, онда је зло.  Ја нећу имати где донекатп Иконине сватове, до-  некатп нитп су нпм угостптп...“ II Обрад Куетура још петог дана уседе на  свога путаља п живо откаса у Шабац; оде право  среској канцеларијп, оде еетан п невееео. Нека неразговетна слутња одавно је мунила душу в е-  хову, п ннје му дала мира нн дању ни ноћу. Кад је дошао сресЕој канцеларији, он даде  позив Томи пандуру, на га замоли, да га пријави  капетану. Пандур окрете онај позив —  као да би  видео, ко је Кустуру звао, па ће онда рећи: „Каиетан није ту- Одазвао га г. начелник.  Бог зна хоће ли до мрака и долазити. Он се обично  нодуже забави код г. начелника; него да те прп-  јавим г. Тоши писару?...к „Е, волео бих да је капетан ту; али кад  није, онда ме јави г. Тошп. Можда ће мп п он  казати, рашта сам зват. “ И таман они у тој речи, а капетан те на  врата. II чим уђе у ходник он смотрп Обрада:  „Ене, Кустуре! Зар си већ дошао?! Ја сам  миелио, да се још частиш но Мачви са твојим при-  јатељем Угљешом... Хе, ко ће сад с тобом? Ши-  рока еу л е|а на која се сад наслањаш... Хајде  Изамо!...“ II они оба уђоше у канцеларпју. * „Седп!“ репе капетап, п показа му опима сто--  лиду. Обрад седе, седе доста оелобођен лепим прп-  јемом капетановпм. „Звао сам те, да ти рђаве гласе кажем: она  рђа, она каишарнпна, не да нп доћи, да тп се про-/  даја одложп.а „Е, онда је то зло, мој г. капетане: онда ја  немам куд кућл својој. Ако то буде, онда од свадбн  моје Иконпје нпшта бити не може: онда несрећном  оду п мајдп нпшта друго не остаје, већ да скану  у мутну Добраву.... Мп Иконнних свата нећемо-  пматп где дочекатп нп су чпм угостити. Него, да си  мп по Богу брат, г. капетане, тчпнп тп шта знаш  п како умеш, да ме то зло сад мпмопђе, па после,  пошто ми дете одведу, могу слободно узети угарак.  па све у дпм претворитп...“ „Богме, Обраде, ја ти ту нпшта помоћп не могу.  Продаја је саопштена п тебп п Макспму Ћуку п  Управп Фондова. II, док вп све троје не прпста-  нете да се продаја одложп, ја немам нп сшге нп  влаетп да то сам учпним. Таки је закон ; а закон  је старпјп од нае свпју.“ II онда капетан стаде мерпти вееелог Обрада Куетуру, којп се беше загледао у нешто, што му ее  у тај мах пред очпма евпјало. Преко капетанова  лица беше плинула нека особита радост и душевна  доброта. Видело ее лепо, да он пма нешто да са-  •ошпти своме Куетури што ће га обрадовати. II он  устаде са свога меета. Приђе Обраду, метну му  руку на раме, па му, смешећи се, рене: „Пе бој с°, драги Кустуро! Сад впдим да о   цвему нн ти ништа не знаш; не бој се, и благо-  дари Богу, што у овоме свету има још добрих људи.  Ти оној рђи више ништа не дугујеш... Ево тп ове  харти^е, на, па је нувај као они у глави. То је  квита, да еи Максима Ћука до паре измирио. Обрад Куетура само је бленуо у капетана. Он  •од свега ни рени није разумео; а капетан ће на-  ставити: „Тамап си ти отишао с твојом Јелом у Манву,  да видиш дом свога пријатеља, а мени прпјавише  једно момне. Оно ми рене: - — Еапетане, ја сам послат, да видим шта и  колико дугује Обрад Кустура из Заблаћа Макспму  Ћуку. Ево донео сам паре, да тај дуг измирпм. И  ја  смеета пађем акта о твоме дуговању. Срану- пак кодико евега дугујеш —  е главним, е пнтере-  еон п судскш! трошковппа, и скупа је пзнело: 242'  дуката, 14 гроша п 20 пара. II, Бога мш оно ми  момпе све до паре пзмири, узе квпту, прочита, па-  мп је вратп: „31енп су реклп, да вам кажем, да вп ову  квпту дате газда Обраду, а менп дајте парче де--  дуље, како сам ја овај новац вама положпо. “ „Ја тако и урадпм; а тога истог дана зовнем  Максима Ћука, и положпм му за твој рачун све-  до паре. На! ово је његова квпта. Ја сам је, боље  тврђе ради, п оверпо, а то ието п на актпма за-  ппсао!... лЕто, мој драгп Кустуро, сад еи слободан као-  тица на грани; а, сад, јаши твога путаља, па пди  кући, да ту радосну весг кажеш и твојој Једп,  Њу ће то, болан, обрадовати впше него што је-  обрадовало и тебе самог.“ „0, г. капетане, тп обрадовао нас, а тебе-  Господ Бог!“ повика Обрад Кустура, а очп му беху  пуне суза. После овога, друмом што води из Шаица за  Поцерину, живо је касао један коњаник. По лицу  његову беше шшнула неописана радост; а његова  уста једном прошапташе: в3нам еад ко је. То је он. м о.ј прпјатељ  Угљеша. А ко би други данае и могао за ме по-  ложитп толико паре?... Он п нико други!...“ Онлх п онојшквх  сватова, као што жх беше  покупно газда Угљеша Пивљак, кад је женио свога  сина Млађу, Манвг, нп пре вп после, утувпла није.  Салих копија бпло је преко шесет, а о кољицила  нико рануна ни хватао нпје. Једно се само зна, а  то је, кад су првп сватп улазилп у Богатпћ, по-  следњи се још не беху пз Совљака кренулп. „Хе, ласно је Угљеши овако свадбоватп: ду-  бока кееа, а големи амбарп... Има су ним п донекатп  п пспратпти; а то једно хушко дете“, реклп бп  људи, кад ее о толе повела реч. Ту се читаву недељу дана евадбовало; а совре  се нису дпзале од ранога јутра па до неко доба  ноћп. Пзбачено је преко пет стотпна прангпја, а  нушке никако нп партисале нлсу. Сах кум дао је  врећу барута, а стари сват две. Чауши су чптав  један дан прнказивали свадбене части и дарове!... Из 6.1еж и х  околних села није остала жива  душа, која нпје дошла, да се нагледа овога одиста  н у 7 да од сватова. Али што се беше иекунило момака и девојака,  жена и деде, око младе и младожење, да се надиве  колико лепоти и стаситости, толико и богатом руху  њихову!... Али је млада својом лепотом, својпм  витким стасом и нешто сетним лидем и погледом  т)диста одвајала од осталих мачванских лепотица. Од Иконије ее није одвајала њена лепа зао-  вида Анђелија. Она је опет евојом лепотом, својим  .анђелскпм погледом многоме момку памет занела,  алп ником тако као Радојлу јединду еину Бранка  клисара цркве Глоговачке. Па и Радојло беше кршан момак, мушкога  стаса и поноса, а срца и душе што свакога оеваја.  Он је још из ранога детињства понео уз ода, који  је опет био добар сремски певник, да иде у дркву  и иаунио се црквеном појању, те му је после кад  је у школу пошао то ишло од пола муке. Милина  га је било слушати кад чита апостол и кад својим  ввонким и симпатинним гласом одговара на јекте-  дија. Типик је знао напамет, да би му у томе позавидео п какав богосдов. Он је с оеобитон во-  . "бом чптао п остале „згнрске“  књпге, песме п при-  иоветке. Знао је вБранка“ напамет, п из „Горског  Венп,а“ могао је нптаве стране одекламоватп. Он  вам је могао, е краја на крај, пспричатп „Спроту  Босиљку", „Алппску Пастдрку", „ Касију Царпцу“;  „Езопове Басне“ п Досптејева нравоученпја, тако  пето. Он је у народу важио као нека ретка појава од  бистрпне, управо као некп —  сељак финоеоф. 0  тога га се.вацп узеше за општинског ппсара, али  ту није д)т го остао: петпште га Симо Ћата, којп  га, пз просте завпсти, ппје могао очпма да гледа.  Он је Угљешипој Анђелпјп у неку руку бпо као  пеки малп учптељ: што бп год данас прочптао, он  бп то њој све дословце пспрпчао, а често бп јој  чптао п какве лепе песме п прпповетке. Ово је-  њпх једно другом збдижило тако, да су једва че-  кали да се саетану п једно с другпм ћеретају —   о чему било. Најпре еу се волелп као брат п се-  стра, а после? —  као јаран п јаранпца; алп преко-  њпховог језика нпгда нпје склпзла каква ружна и  неприкладна реч. Њихово је вољење бпло правб,  чпсто апђелско вољење, али у које је опет несретни Опж) Ћата попео да уноеи горнине и еатанског  заједаља. Он би за њ, где би етао, по нешто  ружно рекао. Једном је прнликом и самом Угљеши  у уши дотурио: „Газда Угљеша, припази-дер ти на ово шш-  сарово штене! Оп нешто много обија око твоје  куће. Ако је твоја Анђелија у колу, ако је на  с ду пли на прелу, знај да је ту и он. 0 томе  већ говоре и деца по еокаку. Чувај оно дете, док  на љ није изнет какав ружан глае; а кад се из-  несе, онда га није лаено изгладити. Од то доба Радојло није емео кући Угљеши-  ној доћи, нити ее е Анђелијом еаетати и разгова-  ратп; али то је баш учинило, да еу они обоје  једно за другим почели још више марити па чак  п чезнути. И док је првога дана на овој свадби еве  жпво пливало у џумбусу и вееељу, дотле се једна  мала дружиница шабачких младих трговаца веее-  лила пред совљачком механом. И то је веееље  текло као бујна река: ређале еу се еевдалије за севдаЈШЈама, а свпрао пм је млади п духовити евп-  рап Бего Цпцварић, онај Цицварвћ, што је својии  пеемама овековенпо вееелу дружбу шабанкпх младпх  трговаца: Топузовпћа, Еуртовпћа, Гашића, Тркића,  Ајдарпћа, Нешпћа, Лелековића, Бојпћа п других. И овога је иута Бего Цпцварпћ показао своју  духовптост п песлпчкн дар: он је ту, пред самом  совљачком механом, срочпо п уз ћемане отпевао  познату песму: „Иконија, моје суво злато, „Росно цвеће, јттрос }'забрато, „Дико моја мојих младих дана. „Болу вељи мојих тешких рава, „Куд то др'ву голубпце бела?... „Срце сп ми у незнан однела!“ Кад је ово отпевао Цпцварпћ, један од онпх  младпх трговаца дочепа пуну оканлцу впна, што  је пред н>им  на столу стајала, па је, гоњен пеком  упутрашњом сетом, бацп преко тарабе у шљивак  п она прште у стотпну комада. После скочп п впкну: „Коње!... Побратпме платп ово што се потро-  шпло!“ —  окрете се једном своме другу. За тпм  пбјаше коње п у велпком касу одоше пут Црне  Баре, а отале на Карантпп Рачу, тамо где вало- впта Дрина утиче у Саву, п где се Србија грли  са питомим Сремом и евојом сестром Босном поное-  ном; а г;ад су се отуд вратили, то нико опазио  није, то је морало бити онда, кад је еве мртвим  сном спавало. %  % Од то доба само се још једном на кућу газда-  Угљешину права радост осмехнула. То је било онда,  кад му је снаха родила унука, мушко чедо, ђедову  праву радост; јер ,је у овоме детешцету видео ми-  лост Божју, видео мушку главу, ко.ја ће прихва-  тити и одржати слеме кућно и на огњишту ло-  жити божићне бадљаке и о крсном имену дизати  чашу у славу Божју. Тако је мислио газда Угљеша Пивљак; алп у  књизи судбине било је са свим дукчије записано... Несрећа нпкад не долазп сала. Она је увек т  друштву. Она новека п стиже и срета. Ране, што  пх она задаје, тешке су п непреболиве. Њпх шудн  обпнно односе еобом у хладнп гроб свој. Није нрошла нп година и по, а његов син  Млађо првп у Совљаку наде од језовпте косе смртп,  коју беше несретна колера 1866 по свој Србпји  раз.махнула п толике домове у црно завпла. Газда Угљеша се тпх дана деспо код волова  на евојпм суватима у Лешнпцп; а кад му тај црнп  абер стпже, он пребледи као смрт, па само повнка: „Кола!“ И ма да ее пшло галопом, весели отац, мало  мало, на би повикао: Брже!... Шта пх штеднш, покрепалп, да Бог  д а !... И онп стпгоше у Совљак за непуна два п бо сахата, н ако се рачуна, да од Совљака до Леш-  ннде има добрих пет сахатп. За то му дешњак,  ним га нз кода пспрегоше, дрие —  прште као срне  кад га о  студен камен ударимо!... Али која вајда, кад несрећни отад нпје за-  тек’о  жива сина. Он је, док је с кола скопио, по  људима, по снуждену дгиду њихову и по оној мртвој  -тпшпнп, која је у делом дворпшту владала, поздао,  да није добро. Он само унини: „Где је мој Млађо?!“ II онда полети у кућу. Људи хтедоше да га  зауставе, алп се он оте, улетп у собу и виде мртва  сина где лежи на својој самртној постељи. Он само што рикну као прободен брав: „Сине, Млађо, животе мој, зар баш тако?!“   II онда се несрећни отад простре по своме мртвом  сину; а кад је мало дошао к себи, прве су му речи  биле: „Где је Иконија?... Где је дете, мој Угљеша?  Жека е њим бежи из ове несретпе куће, нека бежи  куд било!..." Боже, од кад је света, људи беже од смрти; алж их она нађе, па ма побегли на крај бела света.  Отуд оно народно: „Од елртп се побећи не ложе.“ % Ма колико да је конац жалостп дугачак, љега  време, мало по мало, ушије. Он се с радошћу упо-  редо уткива у платно жпвота новекова. 0 тога наш  жпвот, ма колико био горак, ппак има неке дражи.  II ми га за то увек трпљиво сноспмо, венпто на-  дајући се, да ће нам синути бољи п веселпји данп. Тако је п с газда-Угљешом било... Жалпо је-  п жалио свога једивца. Чптаву годину нптп се брп-  јао нптп шпшао. Ишао је као какав одбеглп сужан,.  Али гледајући свога унука, малога Угљешу, коме-  је кум на крштењу дао ђедово пме, како с дана у  дан напредује, гледајући у њему жпву слику свога  сина Млађе, она је жалост, с дана у дан, бледила.  А оно Божје анђелне, кад бп год свога ђеда опа-  зпло да од куд долазп, опо бп му пружпло рунпце,  да га узме. II он би га узео и ваздан му којешта  тепао. II ово је бно животворпп мелем натиштеним  ранама овога жалошћу већ погрбљеног п оседелог  старца Њга прилика, кад се човеку учини, да је и  сам Бог једна оличена пакост, која не ноже да  гледа трајнију срећу човекову. Ово се могло ири-  четити и на дому веселог Угљеше Пивљака:  таман  почну да му се замлађују тежке и дубоке ране,  што су му их задале четири црне смрти његова  четири сина, а некаква их зла кбб још већма раз-  гребе и позледи. Тако, једнога дана, лпцем у свету  недељу пред Опасов дан, таман кад се навршила  година дана, од кад је еаранио последњега сина  свог, —  приђе му његова снаха Иконија, нољубн  га у руку, па ће му рећи: „Бабо, ја не могу више остати у овој кући.  Хоћу да идем своме оцу и својој мајци. Опростп  ми, ако сам те што увредила.“ Ово је она рекла с таквом решеношћу, да је  њен свекар еместа увидео, да би му узаман било,  д.а је од тога одвраћа. Он мало поћута. Гледао је преда се, и као  да је смишљао шта да јој рекне. „Хајде, снахо, што ти је наша кућа постала  тешка; али, како можеш да се раставиш са својим П росиоци 3 дететом, еа нејаким Угљешом, еа још једином ра*  дошћу неерећнога свекра твог?!“ „Па ја сам мисЈТНла, бабо, да и њега са собом  поведем; а доводшга бих ти га сваке друге...“   Али јој свекар не даде нп издушити шта је  хтела рећи. Он сконп, а лице му се нисто развуне:  „ А, то ли ти мислиш; а, снахо Иконија, док  сам ја жпв и минем и једним прстом овим, ја не  дам да мп се дете, ова моја још једина утеха у  старим годинама мојим, пз куће одведе.“ Иконија му на то са свпм хладно одговорп:  „Па добро, бабо, ја п немам силе и влаетп  да га од његовог ћеда п његове куће одвајам, а н  да пмам, то нпнпла не бих; алп, бабо, на твоју  душу грех, ако детету нешто буде, без матерпне  неге п гледања...“ „Алп ће то, снахо, бити и на твоју душу:  каква си ти мати п какво је то твоје камено ерце,  да евога нејака сина, пород срца свога, остављаш,  а да и не говорпм о кући мојој, о кући твојој,  која тп, од кад сн у њу доведена, никад нпшта  на жао унпнпла није.“ Нконпја је на ове евекрове прекоре само гле-  дала преда се и —  ћутала... * После једнога сахата стадоше пред Угљешине  вратнпце једва господска кола —  кочије на федер  н са сицевима —  у која беху упрегнутадва, као трава,  зеленка, оба ноносног држања —  ама као да их  је једна мајка ождребила. По скупоценим амовима  и сребрнпм кљудевима, вид’ло се, да пх је дубока  кеса купила. И док је оннј млади и лепо обучени  момак, што је кочијашио, везивао један мали свеж-  њић, што му га је Иконија дала да га у закоша-  рак веже, —  дотле се она праштала са својом  заовпцом Анђелијом. Она јој је са сузним очима  говорила: „Чувај ми сина, слатка моја сејо!... Ја нп  •ово нисам хтела, али је тако, ваљда, хтео Бог...  Чувај га и, место његове жалосне матере, негуј,  храни, и обасипај пољупцима; јер ћеш му ти од  ■ сад бити и тетка и мајка. Чувај га и негуј,-тако  ти Бог за то платио и милостивим те оком поглед’о!..“   И онда се наднесе над малог Угљешу. Он беше у дубокои ент. Не ноже битн, да у тај мах нијег  нешто р}т жно савао, јер му ее на ружинастим уснама  поне развданпти некака детнња срдптост, готова  да у план ударп; алн се то све одједном претворн  у један 'блажеп анђелскп оемех. Пконпја се етаде гушптп у једбњу; алп се  брзо стеже, окрете се својој заовп, погледа је онпм  тужним п венно сетнпм погледом .. Хтела је да јој  још нешто каже, алп јој се ренн у гупш следпше.  II она онда немо паде у загрљај евојој доброј зао-  впдп. Оне еу тако дуго загрљене остале, ћутале су  п обе се гушпле у плачу и једању ..... После неколпко тренутака летеле су као ветар-  оне гоенодске коннје. Летеле су друмом што водп  за Шабад. У њпма еу седеле две жене: Пконпја  снаха Угљеше Ппвљака п Јела Обрада Еустуре. —   То је бпла матп п кћп... За колпма су, у каеу, у  веома жпвом касу, касала два коњанпка, оба на  добрпм коњма н у господском варошком руху. Једно  беше Рајко Перпћ, а друго његов побратпм Пера  Круиин... % „Јеси ли их познала, ку.чо?“ упита Пела бир-  ташпца у совљанкој механп своју кулу Фему Мн-  тровтанку. „Познала, како ннсам. Они су били оно, што  наручише онај богат ручак, кад је оно газда Угљеша  женио свога сина с овол истом нладицозг, што седп  у овим господским конијама, — “ одговори Фема  Митровчанка; а на то ће Пела бирташица додати:  „А онај на оном златногрпвом кулашу, то је  -онај, што је онда био онако сетан и невееео, док  ■ с у  његови другови дивно изводили пееме еевдалије.“   „А кад оно несрећни Бего Цицварић запева:  „Иконија, моје суво злато, „Цвеће росно јутром узабрато,“ —-  овај ти  веселник доиепа оканицу с вином, па њом о земљу,  и она прште у стотину комада!“ —  додаде Фема  Митровианка. „Е ова, видећеш, оставља и свога свекра, и  цвоје дете, и један богат дом, пун свакога добра  Јсао кошница меда, оставља све то, па оде тамо, где је љено женеко ерце одавно вуне!“ —  реле-  Пела бирташица. „Па ’коће, кумо, права је срећа оно, што је  нашем срцу мило п драго, а не пуето зема.ЂСке  б .1аго,“ одговори Фема Митровчанка. На годину дана после оне опасне морпје, што  је грозно десетковала људе и жене, девојке и мом-  падију, —  дошла је једна опаснија —  за децу.  Она је те године уморила готово цео један појас  деце, од две до осам година!... А кад је била на  врхунцу свога беснила, опа је онда покосила п  млађани жнвот унука несрећног Угљеше Ппвљака.  Шта сиромах Угљеша није чинио, да од овога не-  умитног дечјег крволока спасе свога унука, једину  још мушку главу дома свога, —  па ништа. Није  штедео нп труда, ни коња, ни пара. Довео је два  лекара из Велике Митровице и Гродера из Шапца,  те су држали консилиум. Па? —  Сва тројица само  одмахнуше главом. .Један од њих рече: „ Доцкан...“ А други: „Овде влше наша мајеторија не позгаже. “  . Др. Гродер преддожи воду за „исппрање* —  свакпх пет манута. То п она двојпца усвојише. „Ше о д п т п  неће, “  рене онај првп. ,,А нп подоћп, “  додаде онај другп. Гродер опет нпшта не рене, већ сам спреми  дек. У оној ватрп декари су доради са собом но-  ситп све што треба, кад буду овако у народ позватп. II сам Уг.веша, по еамшг декарима, познао је,  да је свака нада изгубљена. Он впше нпје сдео нп  да удази у собу, где је дежао љегов веседп унук .  Он је само пспред куће одао п —  хукао. Анђедија нпје одмицада од евога братпћа и  све је нпнида што је ко казао, да би п то добро  бидо, а особпто, што су све жене, које се беху  искупиде, тврдиде, да докторп нпшта не знају, п  да је све у Божјој руцп. Баба Стана, дати Јове  нетовође, рече, да нема бољке од које дека незга,  ади га, пусто, људп не знају, а докторп још маље:  а Дпвна ГГетрпшкова рече, да је све у Бога п да  се на њ ваља до посдедњег часа осдањатп. Анђедпја  је двапут-три удазида у гостинску собу, стада бп  пред нкоиу свете Богородпце, па јој се модида да ее емжлује на тешког ббника и да га спасе од ове  странше бољке. Она је неколшко пута уздахнула,  што ту бар није и детиња најка, љена добра снајка  Иконија. Ипнило јој се, да бн дете снеста оздра-  вило. Она једнои сави руке око врата своне баби  и стаде га молити да учини абер детнњој мајци,  да јој је син на умору, и она ће доћи, па може  Бог дати да детету буде боље. „Доцкан, сине; а, најпосле, н зашто? Да је  она марила за ово дете, она га не би могла нп  оставитп, “ рече ђед детињи с неком очевиднон срџ-  бом, која му је из саме душе потицала; јер еу  -сад и њега мучиле оне Иконијине речи: „Алп, бабо, на твоју душу грех, ако детету  што буде, без материне не-ге и гледања!...“ * Детету, међу тим, по некад као буде и лакше.  Оне муке мало умину, оно прогледа, прогледа ве-  селије, па се чак и насмеши. И тад се сви обра-  дују; али то буде све. Оно, сироче, скочи, врисее,  да се у човеку крв следи; полети и својој веселој  теткп падне на груди. Једном је, колико га грло  доноси повикало: „Ђедп, хоћу ђедп!“ И зовнуше му несрећног ђеда. Он дође; алн  тек што у собу уђе, а дете скочи и појми да некуд  бежк, али га Анђелпја узе у наручје, иа му оде  говорити: „Не бој се, кућо моја, ево твоје теткице, она  тебе не д а !“ II оно спроче само задрхта, затури своју ан-  |е.тску главу п —  као чивпт иомодрп. Ови су по-  мпслшш да мре. То је миелпо п његов ђед, јер  еместа оде из собе: није могао да гледа еамртне  муке детиње. Он оде у своју собу и паде нпнпце  у свој кревет, па се стаде гушпти у јецању. Поеле  се } г ћутао. Можда је п заспао. Он те ноћп впше  пз своје собе нп излазпо нпје. Дете се после опет мало повратило; алп то је  за мало трајало: што се у ноћ више улазпло, све  су га веће муке спопадале. Впдело се, да му је крај  живота ту... И жене су већ понеле да ее немо погледају.  Пела бирташица само што махну главом; а Фема  Мптровчанка руком. То им је бпо знак, да је дете  било п прошло. Једна ће тек рећи: „Шта тп је новек!“ А друга: „Данас јес’, а сутра га нема!... Родп се, само  да се мучп. “ Једна опет примети, да се деда много више  муче но људи. иХе, моја друго, мдадост се отима —  хоће да живи, “  — додаде Фема Митровчанка. % Еад би пред саму зору, дете се као мале  смири. II онда ће Пела бирташица приметити. „А где је газда Угљеша. Њега још од синоћ  нема?!“ „Отишао је у своју собу да мало прилегне,  Ово је друга ноћ како, сиромах, око на око свео'  није, “ одговори Марта Јездина. II Анђели]а беше већ клонула. Наслонила се  на јастук па и заспала; а кад дете опет вриснуг  она се трже, па није ни чула шта жене о њеном  оцу говоре. Али кад већ ноче и свитати, а ода јој још  нема, она замоли Марту Јездину, да види шта је с н>им, те пз своје собе још не пздазп, а његово  је  да првп уетаве да се умпје п Богу м олиг, па да  после по кући све пзбуди. II Марта Јездина уста п оде. Не бп је по-  задуго; а кад се вратп, била је бледа као смрт.  Она се саже, те нешто шану Пелп бнрташшџг. То  је смотрвла и Фема Митровчанка. Оне све трп.  полако, на прстима, изађоше пз собе. Днђелнја то  нп опазила нпје Беше пала поред. детета п —  заспала. * Мало после, стаде се у дворпшту Уг.веше Бпв-  љака разлегатп запевка. То је био глас Днђелије  кћерп Угљешине. „Смирпдо се!  курталпсало се мука!... Бог да  му душу нрости!  “ рекоше онп којп поред Угљепшне  куће мпнуше; а један додаде: „Ето, сад, сиромах Угљеша! Угасп му се п  носледња нада његова. Толпко имање, толпки жпвп  мал, толпко богаство, па му дом оста без мушке  главе!... Нека још п он еклопп очп, па онда у  овоме дому неће иматн ко да славп крсно пме п  да диаш чашу у славу Божју!“ рекао је старп Јеротије Недић, који у тај мах беше иошао својој  воденицп на Дрину... Али кад пуне глае по селу, да дете није  умрло, већ сан Угљеша, ред његов, сваки се живи  зачудио и —  прекрстио. Многи полетеше Угље-  шиној кући да виде, је ли то истина!? И то је билапстина. Један је пред еамим врат-  ницама покојног Угљеше овако прилао: „Оиноћ је отпшао у своју собу, да мало прп-  легне. И како је легао, није се више ни нробудио;  а кад се у кући опазило да из еобе не излази, а  већ је било у велике свануло, онда Марта Јездина  прва оде у собу да види што не устаје, а кад тамо,  еиромах Угљеша већ се и охладпо. Поред њега се  отег’о нитав ноток усирене крви...“ Умро је без евеће. * Тај дан, пред само вене, испустио је душу и  мали Угљеша, а сутра-дан саранили су и реда и  унука —  једног до другога. У оној велккој забуни, која је наетала у кући  Угљешиној ненаднол емрћу веговом п љегова не-  јака унука, —  највише ее нашао веселој Анђелијп  на помоћи Оима Ћата, који је п инаие с њенпм  -оцем добро живео. Он је првп од људи из села  дотрчао онога јутра, кад су Угњешу нашли мртва  у његовој соби. У целој кућп све беше изгубило главу. Нпко  није умео казати, шта треба иинитп а шта не треба.  Кукавна Анђелија беше као изван себе. Летела је  нае у собу мртвоме оцу, а нас своме јадном бра-  танцу, који је био ва умору. Оиа није пшла, она  је  поертала. Она није кукала, она је запомагала:  „Куку мене, шта је ово? Куку мени ојађеници,  шта ћу ја еад?... Бабо, слатки бабо —  шта ти то  учини од еебе, а шта од мене?!... Бабо, слаткп бабо мој, ти мене закла?! Бабо, шта ћу ја сад на овоме  свету без тебе, без своје мајке, без браће своје?!  Бабо, прогледај, устани; погледај несрећну Анће-  дију твоју!... Устани; ено, зове те нејакп Угљеша,  слаткп унук твој!... Куку бабо!...“  И она ее нро-  стре по мртвом оцу свом. II у тај мах улети у собу Оина Ћата. Стаде  као укопан —  као да је и њега потресла ова не-  надна несрећа што је ову кућу енашла. Он прнђе Анђелији. Диже је, па је полако п  с пуно неког бола изведе из ове проклете еобе.  Водио је преко дворвшта, а и сам није знао куд.  Он ју је само, готово печујно, тешио: „Умири се, дођи мало себи —  жалоснице моја!..  Шта ћеш, Божја је воља, а што је од Бога, слађе  је од меда! Доста, смири се!... Иди и гледај оно  вееело детешце!... Ти си му сад све —  и отац и  мајка и ђед л све... Буди јунак! Зар не видиш да  те је сам Бог одредио да понесеш једно тешко  бреме туге и жалости, под којим би пали и иајјачи  људи?!... Анђелија, кћи Угљеше Пивљака, све ће  то поднети, а иосрнути не сме. Смири се, дођи себи!  Ти си паметна девојка. Ово, што се данас десило у кућп вашој, дешава се од кад је света и века...  Мртвп пду мртвима, а живп асивим! Хоћеш ли ми  допустптп, да униншг шта треба, да ти ода спре-  мимо његовој веиној кући —  онако, како то доли-  кује и имену његову и дому његову?“ На ове речп Анђелија се нисто трже. Погледа  у Ћату оним својпм великим и паметним очима,  што пх беше ружно замутпла ова велпка жалост  њена. Погледа га па ће му шапатом рећи: „Ћато, како те Вог унп !  Ја сад нпшта не  знам, ни шта ћу нп како ћу. Како тп наредппд  онако п нека б)г де!...“ И Ћата је одпета унпнпо све, те је пратња  покојпог Угљеше п његова унука бпла, какву ни  про нп после Мачва утувшга нпје. На опелу је  нпнодејетвовало пет свештеника и један ђакон; у  црквп беху упа.вена сва кандида п оба полелеја;  а до њнхове венне куће пспратпла су их сва трп  разреда ђака п силан евет пз Оовљака, Глоговда,  Црне Баре, Оалаша Црнобарског, Клења, Бадовп-  нада п другпх околнпх села. После седам дана, пошто је дато подушје и  ђеду п унуку, дође влает, нописа свеколико шгање  покојнога Угњеше н образова масу, а за главнога  етараоца поставн Сшгу Ћату, као новека, који нај-  боље зна све, шта од шгава н жива мала има но-  којнн Угљеша, као п то, с ким је пмао каква посла  п рануна. Ћата се прнми тога тешког посла, али иод  погодбом, да му даду још једнога помоћног етараоца,  јер је, рене, имање велико, а на све стране ра-  штркано, па је и одговорност велика, а он нпје  рад, да му образ црвени и пред влашћу н пред  људима. „Па добро, брате,“ рене му општински пред-  седник, „избери ти кога хоћеш и на кога се нај-  бо.не ослонити можеш, па ћемо ти ми то одобрити,  а што ми овде уредимо, ја мислшг, да то неће ни  маеалеи макаритиУ И Ћата је изабрао Ранкића Томиног, новека  истина имаљем отањег, али иначе вредна и по-  слушаа. И то је све одобрио и масални. * П росиоци 4 - Ћата је одиах приступпо тређењт паее. Најпре  п најпре је отпустпо неке Угљешлне ж ж е  п једног  наетојника, који згу се нпеу допалп, па је на њи-  хова иеста узео друге, „поузданпје.“ „Кад сазг ја, брате, за све одговоран —  п  Богу и суду п, најпоедге, п својој пупилп, онда  хоћу и ја да знан коле ћу поћп оволикп иаеенп  мал на пување поверптп," рекао је једном прплп-  ком, кад се о томе повела реч. „Богме Ната има лраво, п ја бих тако радпо,"  рекао је Петроније Певац. „Е, нма право; зар покојнп Угњеша бирао  себи момке да му мал нувајт, п бпо с њима задо-  вољан, а Ћата пх сад не бегенпше!... Другп ст  то рапунп, браћо, “  одговорп на то Игња Мутап. „Вала, све му ее може опростптп, алп што  отпустп старог Мпћу, којп је т кућп Угљешнној  свој век провео, п сву му децу на својпм рткама  одгајио, —  то му нико жпвп одобрптп неће,“ учи-  нпће Пав’о  Агпћ. „Море, опет ја вама велпм, оставпте вп Ћату.  Зна он шта радп: опазпо он да чпча Мића нешто лного шуртје с Радо:лон спнон нашега клиеаре, па  ну слеста дао пут,“ рећи ће онет Игња Жутап. „А, Бога ми, нема право. Радојло је само  пуво влато; ја га од малена знам, кућа смо до  куће,“  —  прнмети Ореја ковач. О ве ове замерке Ђати су дотурали његови   Јвуди, али он на то главе окретао није. И онда  би неки рекли: „Море, Ћати пе може нико нпшта. Јака су  шеђа, на која се он наслан>а.“ И то је била истина. Па Ћата, ако ћете право, и јест се много  -старао око унапре|ења ове Угљешине масе. Мало,  мало, па би зановедио млађим, да спреме нова ма-  -сална кола, да се у љих упрегну она два врана  „гаврана, “ како их је сам Ћата назвао кад је  први нут сео на кола и пешао да обиђе огромно  имаље Угљешино. Он би сваком приликом свратио у  Богатић до капетапа, а после би одсинуо и до  Шапда, да ее јави масалном, те да му каже,  шта је све за масу урадио. Истина, било му је мало незгодно, што масалш нпје био онако „зго-  дан“ новек, да му све одобрп, што је он хтео по-  маси да предузима. П једва је израдно, и то на  велпко наваљивање неких Угљешиних пријате.га,  да се сав живи мал рвспрода. И Ћато п капетан,  а п неки други Ћатинп људи, на-лазплп су, да ]>  масалпп мало тврдоглав, п да би добро било да  се на његово место постави мало згоднпји новек'  али су Ћати ппак препорунивали да се пред ма-  салним покаже поелушан п готов да сваку вегову  примедбу прнми п послуша. II тога се Ћата строго-  прпдржавао, па му је ппак масални неколико ње-  говпх планова покварио. А кад је Ћата одвајао,-  шта ће од жпвога масалног мада продатп, он се за-  устави код домазлука онпх леппх швајцарскпх крава  п оне пптоме паемине буђеновачкпх свпња у Кп-  тогу, па је том прплпком рекао: „Ово би заиета било грехота распродати.“ Он  је те године и сбм на свом пмању уетановпо ов_у  „швајцарску и буђеновачку стонну економпју," како-  се о томе једном еам пзразио. Тако псто нпје хтео да прода плуг волова - —  еве еамих јунаца, два пара коња —•  два ку-  лаша п два вранца, м  нова кола. аНе дам ја, рекао је, да глае и углед Угље-  шпна дона потамни, већ хоћу да је виђен и дри-  знат, као што је био и за живота вегова. “ Па и о наеледници Анђелији он се онинеки  бринуо. Није дао да буде еама у оној великој ку-  ћурннн, већ је узео Фему Митровнанку и Марту  Јездину, евоју куму, да се увек уз Ан: 1,елију на|у... Ната ее једном нриликом, као мало у шали  ц мало и озбиља, пожали маеалном, како му већ  пониљу доса!)ивати Анђелијни просиоци. И то еу,  рече, еве они што траже готовине онако —  без  мотнке. „А, знам, верујем, имаћеш ти богме тек од  еад од њих муке. Неће ти дати е миром ни ру-  нати ни вечерати. И то ће бити све еаме шићар-  џије. Они п мени еваки дан доеађују: хтели би да  непрестано по маеама риштају, да виде, колико која  маса има у готову и како би се то могло здипити.  А. око твоје Аиђелије биће лома. 0 тога се у па- 1гет узми, да ти не подвале и —  девојку }*н е-  среће... Збп.ва, колико њој сад би годпна?“ упи-  таће одједном масални „ До љеног пунолетства треба још година, седам  меседа п 28 дана,“ одговорп старалац Анђелпјн. „А, па она је већ ту, да буде пунолетнаг  с тога с њеном прошевпном немој хптатп. Еад по-  стане пунолетна, нека сама себи срећу бира, а ја  п ти да не будемо одговорнп, ако уместо на срећу  патрапа на каку несрећу. Ја не дам, да нам се  каже: „продадоше је!...“ У осталом п ја сам ту.  Нп ја не дам, да мп ова маса оде на ђавоље-  мекпње. Мп ћемо нашој пупили, нашој лепој Анђе-  лпјп, потражитп каквог ђувегију пз добра п ви!ђена  дома... Док ја овде седим, Ћато, не дам ја, да се-  мојим богатим пуппдама крпе туђе продрте вреће.^  Ово као да се Ћатп нпје допало, а унпнп му  се, као да се оно „продрте вреће“ на њега однослг  па мадо заћута, али се, најпосле, прпбра, па рене г   „Бпшта ја по овој масп нећу предузпматн  без твога одобреља, господине.“ „Не велпм ја то, повене, за те. То се односп  на Анђелијне просде, а особпто на опе, којп н& траже њеву руку њене лепоте ради, већ ради ње-  нога богатог нираза...“ II онда евој поглед упнљи у Сшгу Ћату. Дуго  га је тако нешто посматрао, па ће му, смешећп ее,  рећп: „а, богме, Ћато, ако ми и ти станеш врдати,  онда знај, да ћеш тп баш за све трошак платптп. “  II то је Ћату веома забринуло и —  сневеспло. Ћата је, одпста, имао право, кад се оно ма-  салном пожалио, да му проеци Авђелијни понпњу  досађпвати. Њпхов ее број пз дана у дан множио,  док најпосле нлје узео размере, којп су п самог  Ћату понелп збуњивати. Еад би год куда пошао,  а особпто на онпм леппм п скупоценпм масалнпм  колима са спцевпма п федерпма, унрегнутим бпло  беснпм п немпрнлм вранцпма, плп змпјоглавпм п  поноснпм кулапшма, —  он је наплазио на чптаве  заседе Апђеллјнпх просплаца. Алп пх је Ћата јуначки п донекивао. Изгле-  дало је, да је рођен за тај посао. Некако је одмах  умео да офернп, којп је просилац озбпљан, а којп  је —  лака роба. 0 првпм је улазпо у преговоре  —  дубље плп краће, како је већ којп евојом озбпљ-  ношћу заслужпвао, а ове друге умео је тако да Јвокне, да еу елеета овретали- леђа и одлазиди без  -обзпра. Петпна, Днђелнја је бпла и лепа и примам-  љива, п духовита и поносна, веома добра срца п  племенпте душе, али све то онај рој њених про-  •силаца није опазио. Пред њиховим опима еамо је  сијао, треперио и на њих врашки намигивао, њен  < >0 1'ати мираз. Ово као да је опазила и еама Анђелија, с тога  је постала хладна и равнодушна према евима својим  лроецпма, па чак и према онима, који би, колико  толико, заслуживали њену пажњу. Шта више, они  су јој вз дана у дан бивали не еамо доеаднији, већ  п одвратнији. Једном је еамом Ћати рекла: „Немојте ми о њима ништа више говорити.  Они не траже моју руку, већ овај мој мираз, ово  моје онинетво. “ А Феми Митровчанки једном је с пуно гор-  нпне рекла: „Нигата не бих волела, него да ово моје очин-  ство каква Божја сила у дим претвори, и ти би  онда, елатка моја тета-Фемо, видела, како бп ови  мојп просци прсли —  куд који. “ То је Фема поеле и Ћатп казала. „Мп ћеио с воп луку иматн: ја ово пудо од  девојке још у своме животу видела нпсам,с додала  је Фема Митровпанка. Ћата је само ћутао, жмпркао п смешло се. Н е--  може бпти, да му та особпна његове пуппле нпје  пшла у рачун. % Један од пајозбиљнијих просилаца Анђелпјнпх  био је Максим Ћук, трговац лз Шапца, за кога  се у веллке говорило, да не зна шта пма п да је  „похарао" цео свет, док је то своје благо наго-  мплао. Он је тражпо руку Анђелијну за свога спна  Рају; а томе је послу прпступпо веома опрезно и  већ с напред скројеним планом. Еајпре је за тај  посао утро пут до масалног, којп за то има по-  еледњу реч; а кад му овај рене: „То до мене, газда-Макеиме, нпје. Идп тп  Спмп Ћатп. Он је главнп старалац, па, како се вп  тамо наредпте, ја ћу после већ впдетп. Само утувп  газда-Максо, ако ја чујем, да је ту какво мито-  пмало посла, онда знај, да вам то упалитп неће..  На ме је п онако велика повика, да тргујем с бо- гатим масама, а згаса покојног Угљеше Пивљака  већ по својој величпни сама собозг на се навлачи  етзгњу, па, онда, да се то све свали мени за врат...  То не дазг, газда-Максиме, п нека ти је то још  сад знано,“ —  он се мало уозбиљи. Наравно, то је Максим Ћук већ разумео, ш та-  му то значи, зато је и рекао: „Па, господине, п па ме ј‘ е зинула и хала п  врана; и за ме евет говорп, да сиротпњи продајем  бакраче по кући и губере с главе, па шта ћу му  ја?.. Ја, господине, ником не продајем ни губере пи  бакраче, већ само своје тражим. Истпна је и то,  да ја радим п да без хасне нећу да радим, и еамо  гледам да се не замерим власти и закоиу, а друго  ми је све равно, равно до —  Косова... „И још нешто, господине, ја сам себи иоста-  вио за правило, да свачију уелугу добро платим,  и то не из своје кесе, већ из онога, што ми та  услуга допоси. Тако еам радво до еад, па се нисам  кајао, а тако миелим да радим и од сад, па се,  надам ее, онет кајати пећу!“ „А ја, газда-Макеиме, овде не чиним ником  никакве услуге, већ само вршим своју дужност, јер сам постављен да будем спротпњп место оца п  мајке... Зато, опет тп ведшг, пдп тп Спмп Ћатп.  То је његов посао, а оно што се мене тпче —  ја  сам ти већ казао, “ рене му масалнп, а преко нела  му прну чудап осмех. Он као да је хтео рећп:  „све, све, алп овде код мене неће моћп проћп уј-  дурме Максима Ћука.“ II то је п газда Максима мало бацало у брпгу,  псто као оно пре п Спму Ћату... Газда-Макспм Ђук имао је увек обпчај да  гвожђе кује док је вруће, па је ту методу п овом  прплпком усвојпо, ма да му се нешто, пред његове  намере, пспречпо масалпп; алп се он уздао у своју  одлучност, која се додирпвала чак с пзвесном др-  скошћу, с којом се г Лук служпо, кад му је год бпла  у пзгледу каква већа добпт. Тако он је још пстога  дана, после онога разговора с масалним, сео у свој  „пнтов,“ у којп беше упрегао две своје ласта-  впце, она два зеленка —  своја два ждрала —  па  као ветар одјурп у Богатпћ. Ту се састаде с капе-  таном, те га замолп, да му једном већ пзвршп неке наплате од његових дужника, а то рене, одавно  пред њид стојп; а пред само вене састаде се и с  ппсарпма у механи Јосе Еуртовића, поруни ппво за  све, а нареди Маци Јовиној да спремп п ма.то мезета;  „то ће ми, рене, бити и венера, јер морам отићи  мало и до Ране... Овај Панта Еовпћ, кад ее коле  задужи, не мисли да плати... “ „А, каишарнино једна, миелиш мене да забу-  шпш, је ли? Хоћеш на Рану до етарога Еовића, да  тражиш од мртве кобиле плоне, а не велиш, да ти  је у плану Оовљак и Сима Ђата, главни старадац  масе покојног Угљеше Пивљака... Ама, ти оно као  да имаш и сина за женидбу?“  зацерека се пакосно-  писар .Јеша Савнић, који се с газда-Макеимом Ћу-  ком упознао, док је још са службом био у Влади-  мирцима, у питомој Посаво-Тамнави шабанкој. „Лоло једна, нудо те ти ниси старалац лепој  Анђелији, те би се с тобом и брже и лакше спо-  разумео, како за мога еина да добијем њену леиу  РУ К У *  “ „Не њену лепу руку, већ њен богати мираз,  неспта хало!... Теби би било мало, да се донепаш „Крезовог блага!“ “ не даде му нисар Јеша нп пз-  душнтн шта је хтео да каже. —  - — —  —  —   У тон п номак истера интов пз авлије п стаде  пред механу. То беху одпста богата господска кола,  не зна се: илп је богатији био пнтов, плп она два  зеленка, као две впле —  нека плененита крв. Пру-  гастп, високи. новпјених вратова, наленпх знија-  стих глава, а грива као четпри иуна свплена по-  весма, мрка као гагат. Онај левак немиран, копа  нае левом пас десном предњом ногон, а мало мало,  па жестоко за врат уједе свога друга дешњака; а  онај само њисне: вндело се, да је то била крупна  шала... Зато сам Максим Ћук викне: „Ждраде!... Миран!! II ждрал се одпста смири;  али је дептио —  као прут. Сила од коња!.. Већ се беше у велике навукао нрак, кад пред  совљанку механу етадоше ј едпа лепа госнодска кола.  То је онда бпла реткост п у самој богатој Мачвп.  На механским ее вратима указа једна женска нрп-  лика. То је била Пела механџпка. Оиа прпђе ко-  лима. Не може бнти да их нпје познала чија су. „Пело, кога имаш још од гостију?" упита из  кола један глас. И то је био глас Максима Ћука. „Само је ту Опла Ћата п онај млађи тутор  —  некп Ранкић Томин. Овета је било пуно, па се  рано разиђе; а ова двојпда обинно остану мало  ,ду.т>е,“ одговорп Пела механџвка. „То је баш добро; ама као порунено. Отвори  нам крајњу собу п спреми богату вечеру. Упо-  -треби сву своју мајсторију, да ми у собу доведеш  -самога Ћату —  да заједно венерамо, а и ономе  млађем подај нека он обашка венера. У собу не  луштај никог за живу главу ;  а већ ти знаш Мак-  спма Ћука, да он, кад плаћа —  добро и богато  плаћа. “ „А, бићете послужени боље и богатије, него  д а ми је сам владика на конак дошао,и  одговори  Пела механџика, па као срна одлети у механу, да  лве изврши што јој је нарунено. „Окрећи кола у авлију!... Кон>е добро про-  додај, па их иосле намири. Кола под шупу, и —  ■ о д  кбња не одмини!... Је си ли разумео?“ „Ништа не брини, газда, ти знаш да ее ја  за  коње више старам, но и за себе сама,“ одговорп момак Макеима Ћука, иа иоиако поие окретати к о Ј » г   да у механеку авлију уђе, а вратнице су већ швром  бпле отворене. 0 прага механскога гледао пх је  један човек. То је био г.тавом Сима Ћата, главнп  старалац масе иокојног Угљеше Пивљака. „А, ево још једног! Добро мп рече масалнп.  Онп ми неће датп мпра пп дању нп ноћу. Него  овде ми ее ваља у памет узетп: ако му дам Анђе-  лпју, преварпће ме; а, ако га одбпјем, може мп  грдно наудити!.. У памет се Ћ ато!  Овде тп сад ваља-  пснпт полагати, “ промрмља Спма Ћата кроза зубе,- Пошто су Максизг Ћук и Сима Ћата веиераги,  а Пела им беше, истпна на брзу руку, али опет  лепу гоеподску веиеру спремила, која никако није  могла бити без младих пилића, пржених на младом  кајмаку, које је за Ћату била права посластпца,  а беше им изнела и оно старо фрушкогорско вино,  познати и на далеко разглашени сремски „пшпти-  нац,“ због кога су врло чеето и Шапчани правили  излет од Шаица до Совљака, —  онда ће Максим  Ђук овако поиети: „А сад, драгп Ћато, да пређемо на главни  поеао, на посао, због кога је Максим Ћук потрудио  своје господетво, да из Шапца дође у Оовљак, а  до свога пријатеља Симе Ћате, главног стараоца  масе покојног Угљеше Пивљагса, а оца лепе Анђе-  лије, данас најбогатије удавапе у свој шабачкој  нахији, а можда мало и подаље. “ Просиоди „Да чујемо, да ч)г јело драги пријатељу,“ рећп  ће Сппа Ћата глаеом, којп је сам собом наглаша-  вао, да Ћата п сам увпђа важност посла, рад кога  се Максим Ћук потрудио да до Совљака на своме  пнтову дође. На овај овакав „тон“ Симе Ћате, Ћуку се  мало набра чело, али он ппак продужп еа свпм  хтадно п као да нпшта ни опазпо није: „Прво п прво, драгн пријатељу, ваља ти знатп,  да у Ћука завојпда нема. У њега је увек бпло —   што на уму, то п на друму... Ја пмам сина на же-  нидбу, а ти девојку на удају, па сам дошао да  впдпмо, можемо лп се нас двојпда опрпјатељптп.“ „Ти то, онај, велпш за Анђелију покојног  Угљеше?“ „Велим за Анђелију покојног Угљеше... Менп  се чпни, да ти п немаш женеке деце?“ „Немам.“ „Па, онда, што ппташ: је лп то за Угљешпну  Анђелију?" Ћата на ово нпшта не одговорп, већ само рече:  ч „Лепо је то од тебе, газда-Макспме. Ја протпв  тога нпшта немам:  девојачка еу врата сваком момку •отворена, аш  деца треба најпре да ее внде, па  да чујемо шта ће и девојка рећи...“ „То су етарн „вицеви,и  пријатељзт , који за  ае пемају никакве вредности. Ја и ниеам дошао  да иујем шта ће девојка рећи, већ шта ће њен  -старалац р;азати...а Ћата мадо иоћута, или, боље рећи, он се мало  п збуни, али ће опет окренути; „Ама, пријатељу, ти не знаш н } г ке моје. Ова  моја пупила поетала је велика пробираиица: она  је до сад одбила равно тридееет и два просца,  те каква проеца!. . Ти еи јој тридееет трећи.“   „Ове ја то знам, иријатељу, као и то, да си јој  и тп саветовао да их одбпје. Тако бих и ја радио.  Ј а  своју слушкињу не бих дао за онога емољу —   сина Петрушка Врбовца из Миокуеа; а још мање  за онога ветропира, унука Павла Вртирепа из До-  брића; а и они остали мало еу што бољп од ове  двојице. Једини Радојица ЈГекић из Обреновца у  евему издваја од њих свију. И ја ее чудим, како  ■ с е  вас двојица удееили нисте.“ „Ама пријатељ}г , за мало се размимоиђосмо, а  ж девојка као да није била с раскида; али ето, тако, ја ведшм није бнло еуђено; а најпоеже, ко  зна —  шта још од тога може битн. “  Ово поеледње  Ћата је очевидно петавио као озбиљнога конку-  рента сину Максима Ћ}ка. „Од тога више нпшта бити не може, јер је  Радојпда Лекић испроспо п прстеновао цуру од фа-  мпдије браће ЈГаловића у ваљевској Колубари,“ рене  Максим Ћук гласом,. којим је хтео Ћатп нагла-  ситп, да код РГука не могу проћп ничпје врдаламе,  п којекаква заоколишења. И онда мало поћута. Гле-  дао је Ћати право у очп, иа ће му смешећп ее рећиг „Кажи тп менп овде, Ћато, у нетирп ока, шта  тп, братац, тражпш за се, а шта за оне, којима се  по нешто датп мора, па да се овај поеао чае пре  свршп; јер, како ја знам, још мало па ћедевојка  ностатп пунолетна, па је онда нећеш пптатп нп  тп нп масалнп, а најмање ја. А, најпосле, може  се десптп још нешто горе. У Мачвн је обпчај да  девојке саме одбегну за момке у које су се загле-  дале, а за које им старпји не даду да пођу. Та  се може деситп п с твојом пупплом, лепом Анђе--  лпјом Угљешпном. Ово ее може десптп тпм пре,  што, како тп велпш, девојка одбпја све проеиоце редом. II ако то буде, онда јој нико на пут статп  не ноже'. Једино можете јој не дати наслеђе, али  нко јој ви то не дате, даће јој суд. “ II док је ово Максим Ћук говорио, Ћата је  нросто бленуо у вега. Ове му мисли до овога ве-  чера нигда нпсу ни падале на ум; а видео је и  разумео, да то еве може бнти пре но што се пко  тоне буде и надао. Зато он према Ћуку ностаде и мекши и по-  вер.вивијн. Они се без пола муке погодише: ,.Да Ћук да Ћати, као главном стараоду, 200  дуката, масалном толико нсто; свештенику, да им  буде на руку, 50; епоредном стараоцу толико исто;  Феми Митровнанки и Марти Јездиној, које чувају  девојку н дају јој потребне савете, да да но 25  дуката, п, најпосле, би уговорено и то, да се ма-  сени рануни ириме и одобре онако, како их буде  Ћата старатељском судији поднео.“ Кад се све то тако лепо утаначило, онда се  Максим Ћук пољуби, и то трипут се пољуби, са  -својим пријатељем Ћатом; а један другом дадоше  реп, да се ником живом не казује, да се тога ве-  чера Макеим Ћук у  еовљаикој механп састајао са Сшгол Ћатои и да је с љим вечерао. Онл зовнуше-  п ГГелу пеханџику, те и њој то исто препоруншпе, „Ништа не брините! Пела шга главу, а језпка  нема; што ее у љеној згеханп догодп, то ту остаје  —  као закопано, “ одговорпла је Пела, ударпвши  гласом нарочнто на оно: „Пела шга главу, а је-  зпка нема. “ „А сад, газдарнце, дај шта смо дужни, п кажљ  момку нека преже !  “ рече Максим Ђук; а кад Пела.  пзпђе, он узе своју кожну торбу, отворп је п пз ље  пзвади два фишека, те их оба пружи Ћатп, па мг  смеше.ћп ее рене: „Ево, на, пријатељу, то је за сад само ка-  пара!... У та два фпшека пма равно 200 дукатаг  дуката здравпх и новпх —  све- од ове годпне. Оно  остало, кад чему буде ред. Поеледња рата, бпће  пзмпрена кад се девојка прстенује... Ето, да ви-  дпш, да Ђук није као остали просци, којп оног  што обећају датн, дају тек пошто масу приме!“ Тгата је пред Ћуком стајао као обенђијап;  а кад је кући пошао, љегова су уста сама за себе  шапорпла: „Чудан човек овај Макеим Ћук! Његовој па- летж и биетрпни, па оној отвореноети да се новек  дпви. У њега, одиста, завојида неиа. II евет је  гракнто на овога човека, као на гладна вука. Нема  право... Па ипак, ипак, мене је нешто од овога  новека страх!...“ Сутра-дан, у делол Оов.хаку, Глоговду, Црној  Бари, брујало је, како је синоћ на своле интову  долазио у Совљак газда Макетг Ћук, да је у еов-  .ванкој леханп венерао еа Силол Ћатом п ту се  бавио до после пола ноћи, па иоеле он сео у свој  пнтов и вратио се у Шабад, а Ћата својој кућп. „Е, ту је сад ударио тук на лук: Максил Ћук  на Силу Ћату. Ко ће кога надлудритн —  п пре-  варити, видећемо,“ рекао је Игња Мутап. „Не бојил ее ја ни за једног ни за другог.  Ту ће да плати трошкове богата ласа покојног  Угљеше.“ рекао је Петроније Певац. „Ала, па зар Ћук ила сина за женидбу ?“ упита  ће Среја кован. „Ила једног смољицу; ја за њ не бих дао ни  лоје слушне, “ рећи ће Игња Мутап. „Море, оставите ее ви празна разговора; није ту реч нд о Ћуковом еину ни о Угљешиној Анђе-  лпјп, већ о њенон богатон миразу, “ унини опет Пе-  тронпје Певац. „Еојп, зар Анђелија Угљешина да пође за  Ћукова спна, за ону крпвоврату згебкцу, што нема  нп толико паметп колпко какав брав?!. Вн још не  познајете Анђелпју. Она је мудрија од евнју нас.  Знам ја, људп, душу њену. Ја сам њу одржао на  овпм мојпм рукама, “ рећп ће нина-Алћа, онај нстп  чина-Мића, што га је Ћата отпустпо пз куће по-  којног Угљеше. II онда ће додатп: „А колпко ја знам, она је себп изабрала мла-  дожењу —  давно п давно, п утувпте вп ово људи,  што ће вам сад чича-Мића казатп! Илп ће она  поћп за онога, кога је од детпњства заволела, плп  ће плестп ееде косе.“ „Тп то мислнш на Радојла епна Клиеарпног?“   упита Пав’о Агић. „Нпје ту сад нптање, је ли то Елпсарпн Ра-  дојло плп ко другп, већ је питање, хоће лп Ћуку  упалитп оно, што је накаетво,“ одговорп чпча-Мпћа. „Море, па Клиеарин спн и јесте отреспто  момче. Оне бпстрлне п оне паметп ваља на далеко тражпти. Каквог се год посла прихвати, цвета иу.  Он ће зарадитп пару и на дрвету и на камену.  Оад је попео и да калаузи; а коме он одлучи свнље,  тај ее не боји, да ће му оне остати непродате.  Како пх састави и сортира, то ее сви чуде. В наје  су га бегенисале. Чим дођу, они Радојла траже.  Отарп ЗЈптош Пораба једном га одведе и у Ђур.  Он је за њ рекао: „овај вам млад човек злата  вреди. То ће вам бити један по један трговац: по-  штен, поуздан, мудар и паметан, а после писмен и  добар ранунџија; а то све једном трговцу треба,“   —  рећи ће за Клисарина сина Петроније Певац. „Добро га је оценио Матош Пораба. Такав  је Радојло Клисарин, “ додаде Среја ковач. Спма Ћата сав се беше заложпо, да од своје  пупиде добпје пристанак, да пође за сина Максима  Ћука. Најпре је пустпо жене —  Фему Митров-  нанку, па Пелу совљачку бирташиду, па евоју куму  Марту Јездину —  да јој говоре. И оне су све трп  у небо дизале доброту, богатство, па леп, господ-  скп, жпвот Максима Ћука:  „Он п његов спн, куд  год иду, на иатову се возе,“  рекла је Пела механ-  џпка и знанајно погледала у Фему Митровчанку. „Жпвећеш, кумо, као бубрег у лоју, “  додала  је Марта Јездина, п кресну оком на Пелу бир-  ташпцу. „Шта капетанпца п наналнпковпца?!  Оне тп  могу само завидети п ништа впше,“ узвикну Фема  Митровнанка. „Само се једном жпви на овоме свету,“ унпнп ПРОСПОЦИ 75 Пела бнрташпда, а преко уста јој прну пека не-  разговетна сумња... „А не да ти лепота труне у овоме глибу и  да пзуваш обућу овим нашим каљогажама, “ додаде  Нарта .Јездина, а гурну лактом Фему Митровнанку,  а ова би очнма жмирнула, па би опет рекла: „Од ове прилике нити је било боље, нитп ће  је битп... Немој, дтшице моја, да ти свет рекне:  —  Ала је ова Угљешина наследиица постала  нека пробирачица!“ На ово ее Анђелија оемехну па рече: „Све могу бити, а само не пробирачида... Оста-  вите вп мене мојој срећи и мојој судбини, па како  ми буде, нека ми буде!“ Ово је све слушао Ћатин повереник, Оаватије  Ребрпн, онај Оаватије, што га је Ћата узео на  место чича-Миће, етарога момка нокојнога Угљеше  Пивљака. Ћата је опет еа своје стране овако говорио:  „Дете моје, еиротице моја, ти си видела, ко-  лико је њих облетало, не око твоје руке, већ око  овога богатог мираза твог, и ти си их све редом одбнјала, а ја ти нпеан залерио; алп еад, кућо  моја, кад твоју руку пште, за евога једпног спна,  један Макеим Ћук, најбогатијп и највп^енијп тр-  говац у Шапцу, —  ја бпх ее о своју душу огрешпо,  кад ти не бпх рекао: „хе, дпјете, ово је твоја прп-  лика!“ Твоме ће оцу, ако пма онога света, а пма  га, безбели, битп мпло п драго, што се његово  пме и љегов дом неће понпзпти, ако поћеш за спна  Макеима Ћука, за опо доброћудно п емирено момче,  уз кога ћеш пожпветп срећно п задовољно. пожп-  ветп, како ни једна твоја друга са села.“ „Па добро, поочпме —  како је већ звала  Ћату, од кад јој је постао тутор —  хвала тп на  твојој толпкој бризи и старању!... Ти си менп много  ваљао у оној мојој песрећп, кад мп оно отац п  братанац умреше, па је ред да твоје савете поелу-  шам; алп, ево, ја до еад нпсам ни видела тога мога.  ако буде Божја воља, будућег младожењу, иа је,  мпелим, ред, да впдим човека, с којпм мп ваља век  вековатп; јер се, поочиле, право да тп кажем,  бојпм, да п онп, као п свп осталп, не облећу око  мене моје руке ради, већ радп овога проклетог  мираза мог, ватра га, да Бог да, снржпла!... Рецп ил нека дођу —  па ако буде судбипе п Божје  воље, ја ћу своје прдјатеље послушати. “ Ћатпним .тицем плипу нека упутрашња радост  и задовољство. Оп на то само репе: вТако, тако, дете моје; послушај тп мене, а  ја тп се кунем с оним, што ми је најмилије, да се  нигда покајати нећеш. “ После је Ћата устао и изашао у авлију, али  је мимогред дао знак Феми Митровнанки, да за вим  пзађе у двориште. И онда јој нешто нолако на-  ручи; а каза јој да јој пошаље и Марту Јездину,  да и њој каже шта има да ради. И дуго је с Мар-  том разговарао, —  све док момак није упрегао нова  масална кола. И онда је сео у кола и као ветар  одјурио у Шабац, а шта је тамо радно, то у нашу  прину не улази. Зна се само то, да су нред сам  мрак из Шапца, манванским друмом, јурила нетвора  кола. два господека интова, и двоја кола са фе-  дерпма и еицевима. Напред .је у интову био, са  својим сином Орејом, Максим Ћук, а остраг на ма-  салним колима Оима Ћата са својим побратпмом  Обрадом Чавком. То су били просци лепе Анђелије,-  богате наследннце покојнога Угљеше Пивљака. Онога дана, кад је Сима Ћата отпшао на ма-  салнпм колпма у Шабац. да јавп Макспму Ћуку,  да је њихова ствар зрела, Радојло, спн Бранка  клпсаре, беше отишао на Рану, да се ту нађе, док  се свпње Матоша Порабе претуре на ону страну у  сремску Рачу, п кад се последња скела отпсла од  обале, Радојлу нрпђе једпо момче, па му полако рече:  „Поручпла ти Фема Митровчанка, да овога  часа идеш у Совљак. Има нешто важно да тп каже.  Чекаће те внше наше куће.“ II Радојло часа није часио. Седе у своје та-  њиге, ошппу свога зечка, п за непуно пола сахата  већ је био у Совљаку. Кола и коња оставп да пх  млађи брат пспрегпе, а оп се упутп право кова-  чевој кући, онамо где ау је оно момче рекло, да  ће га чекатп Фема Митровчанка. А кад тамо, како се пзненади, кад место Феме  затече Анђелију Угљешпну. Опа се смешпла, али  је тај осмех бпо тужап. У лнцу бледа, а погледа  заморепа Она му нрнђе и пружп му руку. Он је  узе: п обе руке задрхташе, а пекаква чудпа струја  пролазила је целпм телом њнховпм. „Где је Фема?“ угшта он, а лено је осетио,  како му срце у грудима дупа. То је и она осетила. „Чува стражу,“ одговори она, као лало и ша-  леГи се. „Жарта на једну, а она на другу страну.  Пела ће им дати знак, кад се они помоле оздо од  Радинева гроба...“ „Оне су ти верне?“ „Као земља. “ „И ти си ме звала.4 1 „Да ти кажем, да се довене решава наша суд-  ■бина, или боље рећи моја судбина: довече има да  се решп, хоћу ли ја да живим, или ћу ићи да ска-  нем у Дрпну. Трећега нема! .. Максим Ћук тражи  моју руку за евога сина, па одрешио своју дубоку  кесу п сваког, ко му смета, залива сувим златом.  Само је Пати до синоћ дао 400 дуката —  пола  Ћатн, а нола масалном; али како ја знам, то ће  све мој тутор стриати у своја недра, а масални  нека се наплаћује из готовине што је у маси  Ј  суду.“ „А јесу ли тебе питали, пристајеш ли?“   „Пптао ме је мој тутор.“ „Па?“ 0Па... Рекла сазг згу  —  нека дођу.“ Радојло пребдедп —  као смрт. Анђелија се осзгехну. Њој то као да беше  мнло; али ће опет додатп: „Тражила еам да вндим тога будућег ђувегпју  свог, да видим новека с ким ми ва.ва век ве--  коватп. “ „И ти га још ниси видела.“ „А где ћу га видети, кад сам непрестано у  овој мојој тамници, под јаком стражом Ћатпних  најемника, које он плаћа парама пз моје масе; алп  ћу га видетп довене, и, онда, ако сви на ме гракну.  да примим обележје, шта онда да радим? Шта ја  знам ко ће с њпма довене доћи, можда и сам ма-  сални, а ја се влаетп плашпм као жпве ватре, па  сам те звала, да ме наунпш, како да се од ове  напасти одбранпм?... Знаш ли, оннп впде мој, да  сам ја оикољена, да сам сужаљ заробљени, а нп  с које стране помоћи... Али, што моме срцу најтеже  пада, то је, што ти, сунце моје, небо моје, ћутиш  п ништа не говоршп!... Ти ме више не волпш —  као што сп ме негда волео, тп, једина надо моја,. једжно добро моје, учитељу мој, ти —  мој рај,  мој Бог!...“ „Не греши душе, анђеле мој. Ја ни о  чем  другом и не мислжм, него о тебп, о  твојим п мојим  данашљим мукама; али шта ћу, кад још није куцнуо  нае, кад ће наши врази прснути —  куд који, јер  ће пх бич Гоеподњп тако растерати, да им впше  трага трагу бити неће. “ „И то Ге бити?“ „То ће бити, злато моје, алеме мој, онда, кад  зема.нски еудови рекну да ово, око чега се данае  ко.ву ови гладвп вуци, није твоје оиинство, није  твој мираз, већ једнога са свим другог лица, лпца  о коме нпко живи п не слути, да је оно једини  наследник богате масе покојног Угљеше Пивљака." Анђелпја беше зин)г ла од нуда. Она је еамо  бленула у свога драгана, али га није разумела.  Она хтеде да га још нешто запита, али у тај мах  долети Фема Митровнанка, махну на вих руком  и повика'. „ Долазе!“ * Просиоци 6 Враћајући се кући, Анђелија ће рећи Феми  Митровнанкп: „Пдп, врати се! Нађи Радојла п упптај: шта  да радим кукавида сива, ако ме салете, да примим  обележје од сина Максима Ћука?“ — „Еуку менп, како да прпмим?!. Ја бих пре  седе косе плела, него што бих пошла за онога жољу;  а, носле, његов је отад тако омрзнут у народу,  као да је по свету еве саме дркве палпо... Не, не;  ја бих пре отпшла у Цпгане, него што бих прп-  стала да живпм под једнлм кровом с Макспмом  Ћуком. “ То рече, па се окрете и оде да нађе клиса-  риног спна п да му каже Апћелијну поруку; а кад  се отуд вратила, она прпђе Анфелијп, па јој рече:  „прпстани на све што ти рекну, п нпшта не бринп." Сутра-дан пуче по делој Мачвп глас, да је  Максим 'Еук за свога сина Среју испросио кћер п  једину наследниду покојног Угљеше Ппвљака. И  томе се део евет нудио; а неки би само рекли: „То су само уогли  сковатп један Макеим Ћук  и Сима Ћата, гмавнп старалад Угљешине масе. “   Другн би онет додапи: „До сад је Максим Ћук давно Подернну и По-  даво-Тамнаву, а сад га, ево, да придави и Мачву!...* Наша приповетка не бп била потпуна, кад не  биело пспричадп ово што пде: У окружном суду шабапком, одмах спроћу за-  седања, пма једна собпда, која је за доба госпо-  дара Јеврема Обреновића служпла као „нада оџа-  кдија,“ а кад се доднпје у ову кућу уселпо суд  п окружно начелство, онда је та соба постала пу-  шпонпда за судеке званичнпке, а још доцнпје: соба  за адвокате. II за то је, ваљада, п прозвата „ад-  вокатска пушпонпда.“ П она је, одпста, п била  права пушпонпда. Понекад ее у њој толдко напунп  дпна, да се човек од човека није могао распознатп.  У овој су се собпцп претресале шабачке новостп,  као п оно, што се из Београда чуло. Ту је метана на  решето п „крпвда“ п „правда. “ Бпло је прплпка кад  су у овој адвокатској пушионици вођене чптаве, често ц.кадеиске, расправе о  лоједпним правним питањима.  Ту се критиковао и сам суд, што је овај или онај  грађански спор, или какво кривинно дело овако пли  пнако расправио и пресудио. По кашто би се ту  долазило до врло живе правне препирке. Једна  -таква препирка ина јаке везе са овон нашон при-  чои. Тако, једнога дана, у овој адвокатској пушио-  ницп. водила се између ондашњих шабачких адво-  ката жива дебата о томе, како су наши закони  неправедни, што нису при одређивању наслеђа из-  равнали женску децу еа мушком. Адвокат Раднћ одсудно је заступао иушке на-  •следнике, а Јован Јовић доказивао је, да су то  старе предрасуде нашега друштва, које је од искони  нашу лепшу половину сматрало као бесправне лии-  ноети, као робље заробљено, као лица без ева-  кога права на овоме евету, па су ту неправду  унели и у сам грађански закон. Своје назоре Радић је овако бранио: „На мушкон потомству, господо моја, кућа  сетаје, крено име остаје; а женско потомство оста-  вља свога оца и најку, оставља своју кућу где је  угледало света па иде у туђ дом, прима туће име и туђу елаву. И зар то етворење да нзравнахо с  хушких потохетвох, на коле оетаје слеме кућног  ине породице, а у нрвохе реду еконохска корист^  што је народ пха у колективној сназп великих за-  друга, које хогу саетављатп сахо хушкп потохци  везани ближих п даљих породинних везана, и које  се могу од распада еачуватп једпно, где се непо-  кретна пмања хогу у целпнп одржаватп, и, нај-  после, где ее ногу...“ Али ће ху упасти у реч адвокат Јовпћ:  „Стани хало, братац, да се п наша нује!...-  Не етојп породнца, друштво, новенанство сахо на  нушкоме потохству, већ п на женекох. Остави ти  на страну и кућно слехз, и крсно ихе, п еконох-  ске користи, које одржавају у целпнп наше задругег  на загледај хало боље у ово питање, које заееца  тако дубоко у наш породичнп живот, који је опет'  основа здравох државнох жпвоту, друштву па и  нптавом новенанству. Метнихо руку на срце, па ее  запитајхо, да ли је право, да хи нашу женеку  децу, коју ехо на овај евет довелп без њпховог пи-  тања, лишавахо евпју хатерпјалних права п користиг  без којих нп наш живот апсолутно неха нпкакве вред- ноетп; је лпправо да жену, овога правог муненика,  ову најку, ову дадиљу читавога човечанства, лишимо  евпју права п свију кориетп које имају наша мушка  деца... Јер сваки од нае, за све што му је у животу  пријатно и што чини да се он осећа срећан, има у  првоме реду да благодари нашој лепшој половппи.  31п уживамо кад се нађемо у ередпни наших присних  пријатеља, кад читамо дела велпких људи, кад  слушамо мудре беееде и поуке њихове; —  ми ее  осећамо поносни кад се нађемо у друштву велпких  и по пород људски заслужних мужева... Зар историју,  не само појединих народа, већ и чптавога човечан-  етва, не осветљавају, као каква небесна светлила,  велики умови свију народа и времена као што су:  Еонфучије, Сократи, Аристотели, Аристиди, Пита-  горе, Дицерони, Коперници, Бајрони, Шекепири,  Гетеи, Његуши и други велики људи... И шта би  управо у животу читавога човечанства било зани-  мљивога, поучнога без ових светских великана?  Ништа; а од тих великана, од тих сунаца у пучини  живота људскога, не би било ни једнога, да их  њихове мајке нису с толико муке, с толико бриге  и бесанице неговале, над њима, над животом њи- ховим, дан и ноћ бдиле, док су их подигле, осна-  жпле и за велика дела снремиле... Још од нас нпко  жпвп нпје нн номишљао на то, како бп нан наш  жпвот бпо жалостан п нранан без наше лепше по-  ловине. П сад, понпсдпте, ту велику добротворку  рода шудског, ту мајку п одгајиљу људи, народа,  новенанетва, земаљски судови лишавају најсветпјих  права људских, лпшавају је равноправноетп у по-  родици: онп је нећу у ред, тако рећп, бееправне  —  ванбранне деце!...“ „Знам, знам колега, алп тп не треба да сме-  ћеш с ума, да...“ ,,П1та да не смеће е ума? упаде му у рен  један млад трговац... „Адвокат Јовпћ пма право...  Ја се п срцем и душом прпдружујем његову ми-  шљењу!...“ „Браво Рајко Перпћу! видп се да си новек  од новог света п од новпх идеја, “ унпнп Драго  Рајпнић, онај трећп адвокат, што је ретко узпмао  унешћа у препирци, алп је ппак на завршетку де-  бате прплазпо једном од два мпшљења. „Тако је. Наш колега Јован Јовпћ има право:  женека п мушка деца треба да су п пред законом ћ пред људима у свену равноправна; а ово како  је у нас сад —  то је аномалија у нашен грађап  ском закону, које час пре треба да неетане, “ до-  даде Станоје ЈГунић нетвртп адвокат, који је ре-  довно делио мишљеље адвоката Јовића; али у тај  нах судеки послужитељ отвори врата на адвокат-  -ској пушионици п повика: „Господа браниоци оптужених Мартића нека  пзволе заузети своја неста!... Претрес почиње!...“ Одмах сутра-дан, после онога вечера, кад је  Максим Ћзг к испросио Аиђе.гију за свога сина и  дао јој стотпну дуката обележја, он је свој интов  вратио у Шабац... „Немој тако, пријатељу, повика Сима Ћата.  Нека момак е колима сврне на наше имање у Кн-  тогу и нека нас ту чека!. “ „Врло добро, пријатзљу. Тако нека и буде, “   рече Максим Ћук, гледајући у свога момка, дајући  му знак, да тако и уради. За тим је сео са Симом  ТГатом на нова масална кода, у која беху, но на-  ронитој жељи Максима Ћука, упрегнута она два  бесна змијоглава кулаша, па су обишли целокуино имаве покојног Угљеше Пивљака. Еајпре оно т  Оовљаку п у околини, за тим еу ее у велпком касу  одвезлп преко Бадовпнаца п Новог Села на Угље-  шпне сувате код Лешнице и у забране више Чо--  кешпне. И једно и друго било је еампм палисадом  ограђено, п у врло добром етању одржавато. „Ја боље не бих одржавао ни своје рођено,*  прпметио ј е Сима Ћата, кад му је Наксин Ћук  изјавио евоју захвалност на савеснои старању и  одржавању поверене му масе. За тим су откасали до на Јадар те обишлп п  „Дуге Њиве,“ овај правп Мисир у једном широком  и дуганком кључу реке Јадра. После су продужплп  пут до Липнице те обишлп п чувене чапре Угље-  шине, где се могло да утовп до близу стотпну грла  волова. II ово је било све у прошцу —  као од  спра срезану, а поплетену самим ракитовпм нрутом.  Максим Ћук ударп руком по плећина Спму Ћату  —  благодарности ради, а нпшта му не рече. Ћата  се само осмехну, п повуче један вучљај бурмута  и нешто кроза зубе прошапта, што Ћук никако и  не приметп. Ту се почело и смркаватп, зато су  конаковали у Лешници, а сутра-дан зором проду- жили пут за Шабац, наравно свратившж најпре на  насено имање у Кптогуг , те су ту прегледалп по-  знати домазлук дпвних швајцарских крава п пас-  мину буђеновачких свиња. Макеим Ћук, је при растанку са Оимом Ћатом,  и по други пут изјавио своју захвалноет на са-  весном етарању око унапређења поверене му масе;  а он ће, рече, знати, како ће то признање и мало  видније изразити но што су голе речи, а смешећи  се додао је: „Д.ти ћеш, Ћато, видети: какве ћу ја на томе  пмању реформе завести!.. Хоћу да свет види, да је  Оима Ћата, старалац поверене му масе, био срећне  руке при избору Анђелпјнога младожење међу то-  ликим просцима.“  Да ово Иата поново извади иза  појаса своју бурмутицу, узе „елегантно" међу два  прста —  палца и кажипута —  два позамашна вучљаја  бурмута, па шмркну!  И не прође много, па трипут,  једно за другим, тако кину, да му сузе на очи  ударише; а после му лицем плину неко особито  душевно расположење. И онда ће тек рећи: „Старали смо ее колико емо могли и — умели!“ ------ ш------ Гостионпца „Зеленп Венацс бнла је од вај-  када средпште, где се скупљала најотпенвја ша-  бачка нубллка. Ту би се у вече. онако без пкаква  претходна договарања, пскуппла по каква весела  дружпница младих шабанкпх трговаца, затурпла бп  ајнак и весеље, које би неето до сванућа трајало.  Ту је Бего Цицварпћ п развио свој песничкпдар:  он је ту сронпо знамениту песму: „Уродида рана крушка под Милошићем!“ Ту су обесмрћена многа имена ондашњпх мла-  дих трговаца, којпма Шабац има да благодари за  свој развптак и у својој лепотп п у своме трго-  ванком. полету... Хе, алп се т}, у тој кафанп, неето  нула п по која горка осуда за све, што је ружно,  па долазило то од властп илп кога другог: кам-  џпја, што би у „Зеленом Венцу“ фијукнула, мно- гоие се неваљалду око упшју обавила и ту оста-  вила траг ружног обележја, да се многи поеле  узнмао у памет, кад бн нешто неупутно хтео да урадн,  па бнло то у корист евоју или некога другог. Само је један једини човек у Шапцу био,  који ни од тога бича нрезао није. То је био Мак-  сш 1 Ђук. У њ беше. ушла ала за богатством. II  што се више богатио, све је поетајао гладнијп и  жеднији —  сребра п злата. Путове, којима се слу-  жио да се обогати, није бирао. Само ее брижљиво  клонио судскога катанда, и то не због етида и  понижења већ због натеријадне штете, која би га  постигла, кад би се у каквој кривиди ухватио. И  он то одиста не би могао издржати: „или би се  убио или би нореметио памећу, “ говорили су они,  који су га изближе познавали... Па ипак, кад би му се где указала прилика,  да се што позамашно ућари, он би се ту сав за-  ложио, и не би ее много обзирао шта ће свет рећи  о начину како је он до тога ћара дошао: „моје  је да своје рачуне гледам; а свету остављам, да  своју главу лупа претресајући туђе радуне,“ рекао  би у прилици.. Не, озбиља, чудна је зверка био овај Македм Ћук. Он је имао и својт нарочиту  филоеофију, философпју чиета ћара. Он је једнои  рекао: „Да бп добио два дуката, елободно бацп један.  Ту неиој тврдовати: што да изгубпш твој чпет дукат  ћара?! Еад имаш начисто ти да добијеш, онда нека  тп је последња брига, да ли ће ту неко други  штетоватп... Чув.ај се прве штете; јер она нпкад  није сама... Последња ми је брпга шта ће свет  рећи, кад ја п како добпјам, а још мање да лупам  главу како други губи.“ А једном другом приликом рекао је: „Новац је највећа сила на овоме свету; луд  је ко се не стара, да ту еплу има у евојој власти...  Добро каже наш народ: „Оила Бога не моли;“ а ви  бпете хтели, да ја и људе молим. Не ја, Бога ми!“ У кафану „Зеленог Венцас долазе људи сабапле  на кафу. Ту се обпчно претрееу све новоетп од  јучерашњег дана: ухватп се рачун ко је шта јуче  продао п ко купио; ко је на чему добио а ко  изгубио. „Ништа се вп не брпните за Ранисава Мрава,  тај и кад прода ннже но што је куппо, он је опет у ћару. Његов талисман, то је љегов кантар, на  коме, кад што продаје, свака ока показује неко-  лико драма више, а кад купује, онда неколжко  драма мање. То је узус нри његовоме мерењу; а  кад му ее згода укаже, онда се он ни тога узуса  не држи,“ рекао је мали Отевида, кад се о Мраву  повела рен, да тај ретко кад губи. „Оставите ви, њуди, Мрава!.. Него, знате ли  ви да Максим Ћук жени свога еина?“ —  рећи ће  Славко Омољинаи. „Онога шоњицу?“ новика Радојица Лелековић...  „Ко би још за оно шкембе дао своје дете?!... Ту  -опет мора да игра главну улогу какав масан мираз...“ „А кад вам кажем коју узима, нећете ми ве-  роватп, “ учпни опет Олавко Омољинац. Људи се стадоше згледати. Хтели би да по-  годе, на коју је Ћук око бацио, док ће на то Сава  Прекошорац рећи. „Море видео сам ја њега где ту неки дан  много нешто чепа око врата насалног судијер а  кад га пустише, остао је код њега скоро нитав  ■сахат: мора да је извукао жестоку фуру: кад је  жзишао био је у лицу црвен —  као обарен рак. Он нпје знао да ее његова свуд санлетп ноже, а  само не код нашег масалног. „Не, не, газда Оаво има право; наш масалнп  не да да се с његовпн богатпм пупилана пграјт  гладни вуди: ето, шта је љих облетало око богате  наследнпце покојног Угљеше Ппвљака, па пх ј&  све наш масални стрмоглавде пзбацпо из своје кан-  целарије, “ прпметио је Радојица Пелековпћ. „Јест, све пх је он пспретурао, али само не  Максима Ћука; јер је он за свога спна Рају спнок  пспроспо лепу Анђелију, једпну наследнпцу богате  масе Угљешине!...“ Ћудп се од чуда згледаше. Готово ппко од  њпх нпје веровао, да ће то бптп пстпеа; алн ћн  на то рећп Стеван Рубибраза: „А, веруј, веруј!... Кад год впдите Наксима  Ћука, да на своме пнтову некуд одлазп илп од  некуд долази, онда знајте, да ту нпје бпло без  добра н богата лова.. Ту некп дан Ћук је у два  маха на своме пнтову одлетао у Мачву, а једном  сам га, ако се не варам, впдео где оде у друштву  са Симом Ћатом п Обрадом Чавком, а то је таман  друштво згодно за Ћукове послове п планове..."' * Тпх од прштке дана саветовало се у кућн  Рајка Перића у Преком Шору, нма ли законског  основа, да се поведе спор о пречен наслеђу цело-  купног пмаља покојног Угљеше Пив.вака против  Анђелије једпне наследнпце оца јој Угљеше. На то веће Рајко беше позвао два три своја  познаника п пријатеља, људе од знања и закона.  Међу овима ваља нам поменути: два шабанка ад-  воката: .Јовића и Радића, па капетана поцерског  Влајка Кумрића и свога побратима Перу Крунића. „Па, деде, домаћине, што си нас звао?... Шго  се не пониње? Ово је неко доба ноћи... Кога ми  ово још некамо?“ упитаће адвокат Радић. „Чекамо једно лпце, кога се и тине ова ствар,  ради које сам вае и звао, а вн имали доброту да  се моме позиву одазовете, а то ј е :  некамо главом  Анђелију кћер покојног Угљеше Пивљака а заову  моје Иконије. Она само што није ту; а ми биемо, нај-  после, и без ње могли ночети, “  одговориће Рајко  Перић. „Па да почнемо!... Ја сам чисто радознао да  видим: ко би ту био пречи наследник имања по- П росиоци 7 којног Угљеше Пивљака од рођене кћери његове,  кад мушкога нотомства нема?“ рене адвокат Јовпћ. „И за мене је ствар од велнког интереса“   учини адвокат Радић. „Ама, на то онет као да додирује моје начело,  да женску децу са мушком прп наслеђу ваља из-  равнати; али еам бар овде спгуран, да ће уза ме  бити и наш домаћин Ра;јко,а —  ирпметп, као ша-  лећп се, адвокат Јовпћ. „Бога ми, г. Јовићу, да видпмо!.. Ово нптање  мало задире у наше интересе, моје и моје Пконије;  а ви знате, да кад се нешто тпче наше кеее п  нашнх интерееа, онда ту преетају сви обзнри п ева  начела,“ рећп ће Рајко Перпћ, онако шалећи се,  а мало истину говорећп. ,,Тп мене ту, Рајко, немој мешати... Ако се ја  будем питала, ја нигда нећу прпстатп, да ее судпм  с мојом заовом Анђелнјом. Ја знам, а п цео евет  зна, да је она рођена кћер мога бившег свекра,  покојног Угљеше Пивљака, п да је целокупно имање,  што је сад под масом тековпна њенога оца. II зар  ја да јој њену очевпну отпмам? То не бп бпло нп лраво нп Богу драго,“ упиниће Иконија супруга  домаћннова. гБраво долаћиде Иконија!... Ево мени још  једнога с а в е з н и к а ! повика адвокат Јовић; ана  то ће адвокат Радић рећи: „А ја своје миш.веље задржавам, да иујем и  дротивну страну. Ту имају да даду своју рен и  —  Спма Ћата, масални судија, а богме и Макеим  Лук, свекар лепе Анђелије Угљешине .. Маса ве-  лика, богата; интереси изукрштани; за паре да  уннниш шта хоћеш; а Максим Ћук, кад се само  -тиче његове коже и његове кесе, —  кадар је да  окрене тумбе пео свет... Ту ће имати посла и они  из Београда, и зар ја да изигравам мамлаза? И  зар адвокат Радић да своју зараду упушта другом?!..  Не ја, Бога ми!“ У тај се мах врата на соби отворише, и на  вратима се указа једно момче, висока раста, а мудра  погледа, а прашњав као да долази из какве воде-  нипе. Сви који су у соби били упреше своје по-  дледе на њега; а домаћин ће га упитати: „Шта би? Зар није могла доћи?“ „Није. Па њу тамо нува нитава војска — жена и људи. Нисам је могао ни видети. О има-  Ћата и ЗХакспм Ћук тамо заповедају п ко ће доћи  и ко отићп; а док сам у совљачкој механи мапо  одморио коње, изазва ме на страну бирташпца Пеиа,-  па мп шапатом рече: „Кажи ти, жи’мп, своме газдп Рајку Перпћу,  нека он ради онако, како му је пиеато; а Анђе-  ллја сад нпкуд маћи не може, па да крила пма.  Њен свекар сад заповеда кад ће ко у Совљаку  легатп и кад устајати, а то дп у кућп његове,.  не дај Боже, снахе Анђедије. “ Она се два адвоката само згледаше; а капе-  тан Влајко чисто уздахну па рече: „Ах, што му сад нпсам ја капетан у  Мачви?!..  „ћук“  Максима 'Пука не бп се чуо нп на деветом  брду, а то ли у пптомој и богатој Мачвп. “ То  рече, па се нешто загледа у овога домаћпновога  гласника, и онда му одједном рече: „Отанп-дер момче!... Јеси ли ти то, пли ме  моје очи варајју ?...“ Момак се осмехну, погледа у домаћпна, па се  окрете —  оде п за собом затворп врата. Капетан се окрете домаћпну: „Је т ово твој момак?“ „То је, капетане, мој синовац... Моја десна  рука у свакозг послу мом. Куд га ја иошаљем, он  ми извршп посао боље него да сам сам отишао “  „Е, онда, то је он... Нисам се преварио,“   рене канетан Влајко, и стаде ноематрати час дома-  Кина, а час домаћпду. Има и данае још живих људп у Маиви, која  би ван умели прииатп, како се у оно доба сва  Мачва ишчуђавала, кад се чуло, да је шабачкп суд  решио, да Анђелпја, рођена кћер иокојног Угљеше-  Пивљака, не може бити наследница имања свога  оца, већ њена снаха Иконија. 0 томе се дуго и  дуго по свој Мачви говорпло. Једни бп реклп:  „Ко је још чуо да је преча снаха него ро-  ђена кћи, него своја кост, своја крв?!“ А други: „И то она вижља, што не хтеде прпчекати да  се вееели Млађо у гробу охлади, већ се, штона  каж}', одмах сутра-дан, преудаде за некога старог  јарана свог.“ Трећи би додали: „Остави онако богат и чувен дом, оставп ста' рога свекра, који ју је чувао као ма.то воде на  дагану, остави...“ „Море, оставнте ви и свекра и његов пундом,  већ она остави своје нејако недо, ону зиатну ја-  буку, остави га без мајчине неге и итовањ а, па  оде куд је њена женска жуд вуче “ додали би че-  тврти. * Једном се у совљачкој механи о  томе овакав  разговор водио: „Људи, ја још не верујем да то може бити...  Кад овако раде власти, онда шта је остало за оне,  који не знају ни за Бога ни за правду Божју?“  повикао је Пав’о Агић. „Кад покојном Угљеши не даде Бог да му  живе еинови, кад му узе и оно детенде, живу слику  његова сина Млађе, —  кад му узе поеледњу наду  његову, а кућу му остави на женекој глави, —   онда што људи граде од зла горе?! Угљешине ће  се кости у гробу нревртати, кад види, шта се ради  од његова имања; како му рођену кћер његову из  куће избадују као какво самохрано сироче, а у кућу доводе ту:1;инку, што му, штоно кажу, ннје  нн род ни помози Бог!“  новикао је Саватпје Певац. „Вала људи, кад опет видипо, да на Угље-  шпну дому почпва некакво проклететво; кад погле-  дамо, да оно грдно богатство Угљешпно одлази у  руке Максима Ћука, менп опет писто буде мпло,  што је ово овако власт наредила... Опет, опет, Бог  зна шта ради,“ приметпла је Пела механџика... „Ама, па зар вп миелите да ће то тако остатн?..  Ћук ће земљу иреврнути, док воду не навратп на  своју воденпцу, “ —  рећп ће Среја Кован. „А шта још паре нпсу кадре уппнптп?( ; унпнп  Пгњо Мутап... Тако се говорпло у народу, кад се нгло, да  је суд пресудпо, да Угљешпну масу наследп вегова  снаха Пконија, а његова кћер Анђелпја да добпје  само —  „пристојну спрему!...“ У првп мах п Спма Ћата п Макепм Ћук просто  еу се грохотом насмејалп, кад су пронпталп тужбу  адвоката Радпћа, ђенералног пуномоћнпка Пконпје,  супруге Рајка Перпћа трговца пз Шапца, којом се тражи. да суд огласи Пконвју за једину наслед-  ниду делокупног плања покојног Угљеше Пивљака,  које је смрћу Угљешином прешло на њенога сина  нејаког Угљешу, а унука покојног евекра њеног;  али кад суд донесе своју пресуду онако како је  и еама тужба тражила, онда се Сима Ћата и Мак-  сим Ћук зачуђено згледаше. „А, па међер се овде није шалити, прија-  тељу,“ рећи ће Ћук Сими Ћати. „Богме није,“ одговори Ћата... „Ту су радиле  паре, и то велике паре!“  додаде он, после малог  ћутања. „Е, ако је до пара, онда је Ћукова каса  мало подубља него што је газда Рајка Перића,“   рећи ће с неким ноносом Максим Ћук. % Одмах еутра-дан одјурили еу преко велике  Митровиде и Руме за Земун, а одатле за Београд  и Ћата и Максим Ћук. Ту су држали малу конфе-  рендију с неким београдским адвокатима. И  после дужег ироучавања, овога одиста де-  ликатнога правног питања, како су се београдски адвокати изразили, нашли су, да је еудска нресуда  основана на закону; јер, рекоше, ако се докаже,  да је унук надживео свога ђеда, онда је са свпн  танно, да је „мати прена од тетке.“ Ово некако нпје могло ућп у главу пи Сими  Ћатн ни Макспму Ћуку; али су им адвокати ту  ствар овако објасншш; „Ако је покојни Уг.веша, ђед малога Угљеше,  —  умро пре свога увука, на макар за један сахат,  онда је самом том смрћу делокупно имање његово  прешло у насдеђе његова унука, епна његова снна  Млађе и снахе Иконије, п по томе је суд распра-  вљао питање са танке правнога гледпшта, не ко  ће наследпти пмање етарога Угњеше, већ ко ће  наследптп имање младога Угљеше, унука старога  Угљеше, а то се питање своди на ово проето п за  свакога разумњпво пптање: „Је ли прена мајка нлп тетка?“ И онда је суд са свим ово питање правилно  расправно, кад је рекао: „Прена је матп него тетка;“ а ово се, ре-  коше, слаже п с римеким правом п с проппсом гра- ђанскога аустријског закона, тамо, где је и код нас  нропиеан ред о наслеђу...“ Па ипак је ово објашњење београдских адво-  ката још впше збунпло и Симу Ћату и Макеима  Ћука. „Е, па кад би то и лаици могли разумети, онда  на што бисмо ми били адвокати? Најпоеле, ово  је дело веома деликатне природе, те вам ни ми не  можемо дати категоричан одговор, док не разгле-  дамо сама акта. Тамо се врло лако може наћп какав  пенџерић, кроз који се може пз ове непзвесностп  изаћи на ниетину. “  приметио је адвокат Кузман,  за кога се знало, да је волео да заступа замрше-  није спорове него чисте и јасне. И тако би одлучено, да еам Кузман оде у  Шабац и да у суду размотри акта по овоме делу,  па да нрема томе и напише апелату. Тако је и  урађено. И овде се Ћук изуо са неких 25 дуката.  И то је Кузман примио тек као аконто унапред, а  главно пма да се да, кад се мало дубље у епор уђе. * Кад еу се с београдским адвокатима растали,  онда ће Сима Ђата упитати Максима Ћука: „Бога ти, газда-Максиме, шта лу то зпачи:  „лаици?“ “ „А, „лаици“?-.. То је нека врста тица, што  живе тано негде у вечитом снегу п деду,“ одго-  вори Ћук, као из рукава, Пошто је адвокат Кузман разгледао акта по  овоме спору, он је одиста у њила нашао не само  пенџерпћ, већ нитаву каппју, кроз коју се могло  изаћп на нпстнну. И он наппше апелату. Она је  бпла кратка. Да наведемо с§м пасаж због кога је  апелациони суд оборио пресуду ирвостепенога еуда  п наредио да се извиди: ко је пре унро —  да ли  Угљеша ђед, идп Угљеша унук; јер се то из про-  токола умрлпх не впди. Тамо стојн и у једном п  у другом пзводу само: „II преетависја раб Божји  Угљеша, а не  стојп којп Угљеша —  да лп Угљеша Ппвљак ђед,  плп Угљеша Ппвљаков унук; а док се то не зна,  онда ее не може нп одредити нн ко кога насле-  1)ује: да ли Анђелија евога оца Угљешу, илп Ико-  нија свога спна Угљешу...“ „Парницу ложете добити;“ рекао је Кузаан  адвокат, „ако докажете —  било сведодипа, бшго ко-  јим другим наиинои —  да је пре Угљеше ђеда, накар  за један сахат, умро Угљеша унук, на тек поеле  овога Угљеша његов ђед, односно отад Авђелијн. “   „А, сад се пч не бринем!“ повика Макеим  Ћук. иТаку ми ракију педи, г. адвокате! Пмам све-  дока на сваки овај мој прст, ако хоћеш, по десет,  Чптава је то пратња: ту жене, ту људи... сви они  знају, да је дете унрло пре свога ђеда. Бпраћемо  пх као гњиле крушке, —  је ли тако Ћато?“ по-  вика, сав блажен, Максим Ћук. ,Тако је, газда- Максиме,“ одговорп Сима  Ћата, па у два маха шмркну из своје бурмутидег   а одмах за тим кину, кину нза раменпца, па реме:  „Тако је... Иетина је !“ % Већ се беше у велике ухватио мрак. Иа небо  се навукли дрни и густи облади; а нокаква загуш-  љива јара није дала човеку да дише. Крупне к'а-  пљице кпше почеше да продрскују, а шум топо- лова лисја личио је на поноћна већа подземних  духова. Шљивак ковача Среје сучељавао је с вели-  кш[ вотљаком покојног Угљеше Ппвљака. Ту, одмах  пза Срејиног вигња, има и један мали прелаз преко  кога ковачева чељад прелазе те иду кућп Угље-  шпној, а тако псто п млађн из куће Угљешпне туда  пду Орејином впгњу, кад што имају да наде или  каку сломљену алатку, плуг ја мотику да заваре  п кавраишу. II ту се баш чуше тихи п ла-гани кораци. „Јеси ли тп то Фемо?“ уппта један крепак  згушкп глас. „Ја сам, Радојло." „Тп си ми поручлла да те овде сачекам?...“ „Јееам...“ „Па шта радпте ви тамо?“ „Мп смо ти ’вамо на великој муци. Сима Ћата  п Максим Ћук умуасерили нас, па нпко нп у кућу  ући, нпти ко пз куће пзаћи, док не ударп на дупле  страже Ћатине п Ћукове!...“ „А шта им то треба?“ „Боје се да пм тпца из кавеза не прне... Весела Аађелија, баш је права лученпца: мучила  се за живота очина, па се лучи и иосле емрти  његове. Она је сад сужаљ заробљени. “ „Нека се нритрпи. То неће дуго трајати.“   „Чуо те Бог п Богородица, пријатељу!... Она  се још узда у Бога и у те, Радојло... Него шта  нам велиш да радимо? Ћата нас наговара да на  суду крпво сведочимо.“ „А како и шта да сведочите?“  лДа је покојни Угљеша умро после евога  унука. “ „Ене, ене!...“ „И да се на то закунемо!.. И свима нам да-  доше по дееет дуката, а рекоше да ће нам дати  још по десет, кад на суду сведочимо онако, како  они кажу.“ „А како они кажу?“ „Они кажу да је Угљеша, кад је видео да  му унук умре, писнуо да у човеку срце препукне,  да је отишао у своју собу, и да се до сванућа није  вратио; а кад је Марта Јездина отишла, да види  шта ради, а он, сав у крви, изгубио аваз, а опет  све познаје, и кад нам је Марта казала, да је и сиролах Угљеша па-умору, ми, ја и бирташица Пела-  одемо у његову собу, а он издише. Ми потрнимо  ио евећу, али он — умре без свеће... Сад Бог их  убио, шта ће им то, кад су оба умрли, један пре  а други после, тек сад су они оба пред лицем  Божјим!...“ „Хе, моја Фемо, знаду они лепо што пм то  треба.“ „Па, Радојло, да сп нам по Богу брат, како  велиш да радимо?“ в  Сведоните оно и онако како је бпло и на-  шта се можете заклети и су чим ћете, кад вам еу-  ђенп дани дођу, изићи нпсте душе пред еамог Го-  спода Сога. “ Тако ћемо и да урадимо, па макар п Ћата и  Максим Ћук преевисли од дерта,“ одговори Фема  Митровианка. После се еве ућута. Само је ветар још јапе  шуштао кроз густе Угљешине вотњаке. У тај баш  мах севнуше м } ’ње и дубоко запараше у ону црну  облапну утробу; а један хитац грома тресну тамо  негде око великог тополика. После је грунула кпша,  какву најстарпјп људи у Совљаку утувплп нпсу.  -------<в> ------- Свршшго ее!  Више не подлежи никаквој сумњи.  Сви зенаљеки судови казали су своју поеледњу реи.  Она гдаси: „Преие мајци него тетки." 0 томе спору створило се у народу једно ми-  шљење, а код .људи од закона друго. Оно у народу своди се на ове две три речи: „Ето шта су у стању да ураде паре!... Оне  су једине биде кадре да кажу: преча је снаха него’   рођена кћи!...“ А људи од закона: „На судовима није ни расправљано питање:  је ли преча снаха или кћер старога Угљеше, .већ  је ли преча тетка или мајка малога Угљеше. И сви  су судови казали: преча је мајка него тетка. И то-  је у овоме случају еа свим по закону, а судови су П росиоци 8 - зато ту да суде, не по срду н правди какву народ  замишља, већ но закону и правди, коју земаљски  законп признају. “ Оима Ћата, међу тим, где стане каже:  „Пздадоше нас еведоци!...“ Само Максим Ћук ништа не каже. Он некуд  одлазп и од некуд долази —  као мува без главе.  Почео је и да се суши. Не може новек да га позна.  II кад гледа ружно гледа, и кад што ироговорп  ружно проговори. Ту некп дан, преко евога оби-  чаја, свратпо је у кафану „Зеленог Венца,“  па је  пзазвао на страну Јашу Јарића, ухватпо га за руку,  као гвозденим клештима, па му понео да шапће:  „Чуј, овога сам наса куппо кола дрва, све  саме церове облице, а кад сам их стао сећп, а оно  пиам шта видетп: унутра —  и срце и око срца  за читав палац —  све само суво ливено злато!... II тако су сва дрва. Распптам одакле је се-  љак, па мп казаше, да је пз Синошевића, бившп  слуга Марка Поповића. Дрва су, бптп не може,  крадена: одсекао их је у забрану свога бившег  газде. II ко би други могао иматп ову сорту гр-  мпћа до један Марко Поповић. Весели Марко; он и не зна шта гаа. Овога часа иден у Синошевић.  Еуппћу тај забран —  по што бшго —  даћу што ии  поиште. П онога дана, кад се тапија на суду на  ие пренесе, постаћу милијунар, богатијп и од еа-  мога бепког ћееара. Ту ми бар не треба ништа Сима  'Ћата. Ја ћу то и без њега свршити... А ти, .Јешо,  нујеш, језик за зубе! 0 томе ником ништа, а кад  се етвар сврши, онда можеш изаћи ено онде на  ппјац, па казати целом свету!...“ То је рекао, па као ветар отишао кући, и,  дало после, пројурио је на своме интову, све у ве-  ллком касу: оде Преким Шором, а отале окренуо  лево —  право у Синошевић. .Једнога вечера, пошто је последња пресуда  по овоме пнтересантном спору ностала и извршна,  Рајко Перић нешто се дуго и преко свога обичаја  задржа у вароши. Његова Иконија беше већ постала  нестрпљива. Излазила је двапут три на капију  и погледала доле владичином конаку, откуд је он  -обично долазио. Њој се чинило, да би га и у мраку  познала, —  познала би га и по ходу и по његову поноену држању. После би се вратила у кућу и  отишла у еобу, етала би код ирозора и ту осдуш-  кивала кад ће се чути љеговп кораци; али њега  дуго не бп. II љу поче да хвата неки страх, нека нераз-  говетна слутља: бојала ее, да му ее што није де-  сило. Она опет скочи. Полети у авлпју, и таиаљ  она изађе на кућни нраг, а капија се шнрои отворпг   и једна људска прплпка уђе у авлигју. То је био-  сам Рајко. Онп једно другом падоше у загрљај. „Боже, Рајко, како си ме поплашпо!... Ти тако-  још нигда нпси одоцнио; а ја сам те баш венерас  погледала да ми час пре дођеш, да те впдим, да те  овако загрлим и изљубим? И онда му стаде притп--  скивати пољубац за пољупцем —  у образ, у иело,-  У  косу, у уста... „Доста, доета!... Зар хоћеш да ме удавпш?!...  Шта је теби, Иконија, вечерас?“ „II тп менп, за толико време, да не кажеш,-  да сп ти оно бпо, тп, анђеле мој, животе иој!"  повпка Иконпја и стаде га поново обасппати ва--  треним пољупцима. „Ја те не разумем, сунце моје?...“ „А ја тебе разумем, поноее мој... Ја сам знама  да тп је срце добро, верно, топло; али нисам  знада да ти је душа тако велика!... И то ја да  сазнам од другога!  “ И онда га оде поново љубити  д нешто у себи шапорити. „Тако ти живога Бога, Иконија, кажи ми,  објаснп ми, шта ти ово све значи?“ „И ти ме још питаш, цвете живота мога?!...  0, како је душа твоја племенита, и како смо ми  ови пред тобом мали, мајушни!... Ти курталисаваш  •оца мога из канџи онога катила, онога Максима  Ћука, и то онда, кад ме мој отац отрже из нарутја  твога, па ме другоме даје!... А онај мој весели  •свекар! На шта му је било толико земаљско благо,  кад њим нпје био кадар ни једно једино добро да  унини — него га је оставио, да се око њега купе  гладне орлушине, врани и гаврани, као и на сваку  другу стрв!.. “ На ове речи Рајко беше просто занемео. Он  евоју Иконију притиште на груди, па ће је, не-  нујно, запитати: „А ко ти је то казао, сјајна звездо жи-  вота мога?“ Иконија се нието трже. Иогледа Рајка оним  својш! велпкин, као угљен дрним, очина, па ће  онда рећи — више у себи него своме Рајку. „Јест, то си тп био, који еи мога ода отку-  ппо од Максима Ћука, а цео је свет п мислио и  веровао, ца је то племенито.дело мога свекра Угљеше  Пивљака..." „ II тп си то чула од ?  “ „К-азао ми је Влајко капетан.“ „А откјг д  он то зна?“ „Иа зар нпси ономад ирпметпо, кад се наш  ЈБубинко врати пз Совљака, па нам каза, да се  кући Угљеше Иивљака ни нриступити не може, и  да Угљешпну Анђелију чувају дупле страже, стража-  Спме Ћате и стража Максима Ђука. II док је ово  наш Љубинко говорпо, капетан га је Влајко но-  ематрао, па ће му рећи: —  „Стани-дер, момче! јесп лп тп то, плп ме  моје очп варају? „Љубинко се на то осмехну, сетио ее за што  га капетан пита, зато је и погледао у те, да види  шта ћеш ти рећи, а кад ти ућута, он ее окрете,  нрилуни врата за собом, и оде. „А кад те капетап упита: — „Ко тп је ово?  ти еи му одговорио: — „То је. каиетане, мој еиновац, моја деена  рука у сванему. ,И  капетан онда ућута, па ће више за еебе рећи: —  „Е, онда, то је. ЕГисам ее преварио. — „Поепе је стао да најпре гтеда у тебе, па онда у мене, као да је хтео да докупи, знамо лп  ми за шта он пита нашега Љубинка. И он ми је  јутрое еве, од речи до речи, испринао, како му је  у евоје време Љубинко дошао и питао:  колико мој  отац дугује Максиму Ћуку, и кад је он из акта  видео колики је дуг, да му је наш Љубинко до  паре измирио цео дуг е пнтерееом и парнинним  трошковима. И тако је епренена продаја имања  мога оца“, одговори Иконија и стаде свога мужа  обасипати врелим по.вупцима. „Доста о томе, моја голубице белга!... Немој  ме подеећати на оне по нае обоје мутне дане. То  је било и прошло. Семе, које је онда банено на  земљиште наше .вубави, уродило је богатим плодом.  И ми емо сад ерећни... .Је ли, цвете мој миљени?...“ „Срећни смо, животе мој!" „Али се на небу наше среће појавио, ненадно  и неопажено, један таман обданак. И он је нене  поплашио:  бојим се, мене страх хвата, да он нашу  срећу не заеенп. То је овај неочекиванп спор. Он  је истпна окончан у нашу кориет; алн за н >  цео  свет мисли, да је неправедан, п да је ту играло  мпто, п то големо мито. Један је ту некп дан, не  познавајућп ме, преда мном рекао: —  „Нека су пола Угљешина имања далп, опет  је п љпма доета остало!“ „А ти знаш, анђеле мој, да тај спор нп  ја нп тп тражилп нисмо, нпти нам треба имање  твога покојног свекра, односно његова упука, а  твога сина нејаког Угљеше. Напротив, то и много  којешта друго, што ме подсећа, да је било вре-  мена, кад ти ниси била моја, —  мути ову нашу  данашњу срећу, —  па сам ее толико пута канио,  да те пптам, шта ти о  томе мпелпш п шта наме-  равамо радити е овим голелим имањем, које сп овом  парнпцом добила? И зар би ти могла допустити,  да твоја заова Анђелија, коју и ти п твоја мајка  зовете аиђелом небесним, зар бп ти, цвете мој мп-  рпсни, имала срце, да је једнога дана истераш пз куће њенога рођеног оца, из куће у којој ее родила  и одрасла, из куће, у коју си се ти, ране моје  .љуте, довела, а она те у евој еестрински загрљај  примила, твога нејака сина на својим рукама од-  неговала, п толико ноћа над њим и над његовим  тешким мукама нровела, па му, најносле и они скло-  пила п до венне куће испратила, а гроб љегов,  место мајке његове, врелим сузама заливала, —  зар би тп, дане мој, еунце моје огрејано, могла  ту анђелску душу, твоју добру заовицу избацити  на сокак као какво сироче без игде пкога свога?!“ Иконија је немо слушала овај нлеменнти говор  -свога доброга мужа, слушала га је и гушила се у  илану п јецању. Она своју лепу главу беше на-  •слонила на његове груди, а њене су мисли блу-  диле по једној мрачној пустнњи, куда је беше ба-  цила њена немилостива судбина, а у којој јој беше  једина водиља милоетива рука њене добре заовице  Авфелије. И после малог ћутања оиа ће рећи: „Ја о  томе, Рајко, Рајко — небо моје плаво,  до сад мнелила нисам. Ја бих нре у воду скочила,  него што бих ма што на жао учинила Анђелији, ономе одиета правоме авфелу Божјезг... А ти си  Рајко добар, добар као добар у години дан, душа  је твоја велика, као што је милост Божја велпка,  а твоје је срце нуно благостп, нуно небесне до-  броте, —  па како ти нађеш да је добро, онако  нека п буде!... “ II у тај мах њихова се капија  опет отвори п —  прилупи, и у кућу уђоше два  човека: једно је био адвокат Радпћ ђенерални за-  ступник Пконије Рајка Перића, а друго .Јован Јовић  адвокат и ђенералнп заступник Анђелпје, кћерп  покојнога Угљеше Ппвљака. У нас могу да буду јесени што ретко где на  нашем крају света. Оне буду често и лоише и при-  јатннје и од санога продећа. Тада не ноже да буде  ни оне доеадне жеге, ни оне загушљиве запарег   па ни оних бујннх киша и мочари. Шуме и шу-  марци добију неку другу, за око пријатннју, боју.  То је нека врста модрикастог зеленила, што пре-  лнва из зелена на златно румено — зеленило Па-  и еамо се небо обоји некако друкчије. То није оно  обично плаветнило неба; али то нпје ни онај чието  зеленкаети азур, то је нека ередина између тога  обојега. 0  ко хоће да види бујност живота нашега  народа, нека тражи у доба тих лепих и пријатних  јееењих дана, јер је то доба веселих пееама и  правога поклина народнога: то је доба женидбе и } ’дадбе, доба доноеа старих родитеља, а доба среће  деде њихове... И једнога тако лепог дана јесењег бпла је  прошевина Анфелпје кћери покојног Угљеше Пив-  љака. Њент је ртку потражио по српском обинају  п закону нича-Бранко клисара дркве глогованке,  а за свога спна Радојла. То беше њен тридесет  четврти просплад, али просплад за кога је она  знала, да тражп њену руку, а не њен богати мпраз;  јер га она више ни имала није. Отелп ст јој га  земаљекп судовп; а још је само пмала права, да  ее из очине куће изведе. П она је тај дан са не-  стрпљењем декала; јер јој је он имао донети праву  ■срећу њену. „ Боже мој, ако игде има судбпне, онда ето  то је. Овај наш Ћата п проклетн Максим Ћук п  нтваше је, и засипаше сувнм златом свакога, ко  би пм био на руци, да се дочепају богатог мпраза  њеног, п постављаше дупле страже око њене куће,  на, ето, она им опет прну нз кавеза и оде за дру-  гога.,“  —  учпни Пела бпрташпца. „И то оде за онога, којп је Ћати био вечно  трн у оку, као да му се, Бог с нама био, предска- зивало. да ће му Радојло Елисарин све пданове-  побркати, “ додаде Марта .Јездина. „А мени је сад тек срде на месту, кад видил,-  где ее ово двоје ушмају, не због пуетог блага,  него што једно без другога просто не могу да живе-  II мени је сад, као да у њиховој срећи гледам своју  срећу, “ иовпка Фела Митровнанка. „А ја сам опет знао, да ће тако најпосле  бити, па сам само сеирио, како се она два лудака  млате, онај дин-душман куће Уг.вешине, онај Сима  Ћата, и она рђа над рћама, она несрећа где стане  н где иане, онај Максим Ћук, додаде нина-Мића,,  стари слуга покојног Угљеше Пивљака. % Глас, да се Анђелија Угљешнна иепросила за-  Радојла Клисарина сина, као муња пролетао је и  кроз Совљак и кроз Глоговад и кроз Црну Бару.  И што је год било момака и девојака у сва три  ова села, све се то, за тили нас, обуне у свенано руво  и искупи у пространо двориште покојног Угљеше  Пивљака. Ту се одједном три кола ухватише. Песме-  и поскочице низале су се једне за другом, а све су редоЈ 1 у небо дпзале љубав девојачку п понос  моманкп. Стараце, које беху дошле са својпм ће-  рпма п упукама, ппакале су од радостп: „0, Боже, ала сп ти п велики п добар п мп-  лоетив!... Тп не даде, да се дупшанска испунпј“   повпкала је Стојна Драгојлова. „А она нема своје мајке, те да ее п њено  срде пспунп срећом деде .своје, “ додала је Јерпнка  Томе Ботура. „0, да је ово дожпвео веселп Угљеша, и ње-  гово бп се срде раскравидо, и његове бп се ране  замладпле, гледајући, како еам Бог спаја срда п  душе што се љубе и мидују; а не да злу п па-  костп, да два ока у глави завађају, п да по на-  роду енују зло, како бп њпхове дрпе душе лнко-  вале над туђом несрећом, “  рекла је Јанока Пе-  трићева. —  —  —  —  —  — —  —  —  —  —  II у том звркнуше двоја кола п зауставпше  се пред капијом куће Угљешине. У првпм је ко-  лпма седела Пконпја Рајкова и адвокат Јовпћ, а  у другпм Рајко и адвокат Радпћ. Иконпја је прва  скочила с кола. Опа стаде разгледатп, неће лп где  угледатп своју заову Анђелпју. Њенпм лпцем беже илшгула нека дубока тута, а испред љеннх онију  згануше сви они тужни дани, што еу је за овај дол  везивалп. У тај баш мах пред њол ее обре Анђе-  лија. Раширила руке, а из онију јој грунуше С } г зе  радости, помешане с неком жалошћу, којој ни она  није знада право порекло. Оне једна другој па-  доше у нарунја. А, дарљив је то призор био!...  Слабо је наше перо да му похвата све нијансе н>е-  гове.. То беху одблесци туге и радости, веселих и  тужних дана, слатких и горких успомена. И то се  све једно у друго сливало, сливало се у једну дир-  љиву уепомену, успомену из живота два добра срца,  две пламените душе. И сав онај свет, момци и девојке, људи и  жене, деца и дечаци стали су па е неким дубоким  учешћем гледају ова два анђела како се душе љи-  хове саме грле и милују. Поред њих су стајала два млада, два чила,  два стасита човека, један у варошком а један у  мачванском руву. То су били — Рајко П ерићиРа-  дојло заручник Акђелнјн... „Нае се двојица не познајемо?“  рећи ће Рајко  и пружи руку Радојлу сину Клисарину. Радојдо додепа ртку Рајкову, додепа је п ва-  трено стеже. „Како је срцу доде драго, што је куцнуо нас,-  час за де срећан, пресрећан да се једном већ и  мппознамо," одговори Радојло и рукова се сРајком. „Било је нечега што нам је п сметало да се-  један другом приближпмо п да један другог б'оље  познамо... Тп сп оно бпо што сп мп писао п молио  ме да завадимо два добра срца, две узвпшене душе,  два ока у глави —  моју Пконпју са твојом Ан--  ђелијом ?... Радо|ЛО ее само осмехну, а нека блага сенка  етнда прну љеговим лпцем: „Тако је морало бптп, па да се дочека, да  нас велпки Бог обаспе својом милошћу и евојим  благословом, “ рече он п погледа на оно двоје за-  грљено —  на своју Анђелију п на Рајкову Пконију. После је опет настала пгра п весеље п то сад.  живље п бујнпје. У коло се хватало п старо и  младо. Поскочпцама нпје било краја, па нп онпм  — „мрснпм. “  И док је ово весеље текло, Фема- Митровчанка спрежала је богату вечеру. Њој су  помагале Пела бирташица и Марта Јездина; а горе  код великог дрвљаника наложена је велика ватра.  П стари чича-Мића нисто ее подлладно. Он је сре-  ћан што је доживео, да се Ћати оевети —  да га  види избачена из ове њему драге куће, из куће  Угљеше Пивљака. И сад је он на се узео брпгу,  да ватру нарка и да жар изгрће под пециво што  се спремало за вечеру Анђелијних просилаца и  других њених гостију и пријатеља... Његово је  срце просто пливало у радости што је доживео да  кућа старога Угљеше Пивљака опет оживи својик  старим животом и дочеком... И то није осећао само-  стари чича-Мића, то је осећао и сав онај остали  евет, што се беше иекупио у и око дворишта пок-  Угљеше. Па и сами пси као да еу осећали, да је у  кући Угљешиној некаква промена настала, промена  на боље и вееелије дане. Они просто ни на ког  не налајаше, сем једино на стару Бару Диганку :  они  су се сви нашли тамо, где еу се клали прасци и  јагањци. И они су видели да се некакво големо  весеље епрема... Па и са.ми коњи у коњушници да- П росиоци 9 доше од еебе весела глаеа. У два трп маха чуо  се жесток њпеак. Мора да је бпло неког неепора-  зума између домаћннеких п гостлоничкпх коња. Пма  прплика кад се п коњп око нечега заваде —  п  ако су им пуне јасле п зобнпце. Таква је природа  п код људи и код —  бесловеснпх“ жпвотпња. Док се у дворишту куће вокојног Угљеше Пи-  Фљака играло, певало и веселило, дотле се у го-  'Стинској собп извршило нешто, што је права круна  'Овој нашој приповеддп. У ту се собу беху пскуппли: Иконија и њен  Рајко, Анђелија п њен Радојло, Бранко клисар,  отац Радојлов, и оба адвоката —  адвокат Радић  Денерални заступнпк Иконијн, п адвокат Јовић  ђенерални заступник Анђелијн. Беше настао један свечан тренутак. И онда  узе рен адвокат Радпћ. „0, срећни и племенити људи, како вам за-  видпм! Ово је тридесет и више година како- се  ломпм и бијем као ала с берићетом с људском се-  •бичношћу, халапљпвошћу за пустим земаљским бла-  гом, и ја вам ие иађох равиих ни по доброти срца ни по плененжтости душе ваше. Ово је равна го-  дпна како се над богатон насом покојног Угљеше  Пив.Ђака, оца Анђелијна, а свекра Пконпјна, впју  гладне орлушине —  да је разнесу, да је рашну-  лају, а вп је се, добрп људи, —  п једно п друго,-  одрпчете, јер нена тога блага, које бп било у  стању, да вас покрене, да једно друго увредп, да  једно другон на жао учпнп, да једно друго оштетп,-  повпка адвокат Радпћ, а његовн се погледп беху  зауставплл на Пконггјп Рајковој п на Анђелијн  Радојловој. „II вп нпсте водплп парницу једно протпв  другога, што сте хтели п што сте гралзили за го--  лемшг пмањех старога Угљеше, већ што сте моралп  —  да покажете овоме халапљнвом свету, да то-  пмање ппак није пусто п да оно нпје ту, да за-  јажава ненаеитост неваљалих њудп, већ да се њим-  прптппе у помоћ беднпм и невољншг..." „Суд је овај спор пресудпо на штету Анђе-  лијну, п ова је. та, што се радује и веселп, што  је тако еуд нашао да је право п да је по законуу ..суд је овај спор расправио и пресудпо у корист  иоје властодавке Пконије, п она је то, што нпје  с такои пресудол задовољна, те је с тога одбадује.  .Не, не; не ноже бити, да сте вас двоје порекла  овога данашњег грешног и грамзивог света! Ви  као да сте п једно и друго весници онога доброг,  ■онога шгеменитог, онога милосрдног света, какав  би требао да буде, па да ее и на овоме свету за-  онује права људска, али Богом благословена срећа!  —-   После мале паузе, адвокат Радић настави:  „Мој поштовани и много уважени колега, ад-  ;вокат Јовић, одавно се ноеи идејозг, да наши  ваконп треба већ једном да изравнају женску  децу еа мушком при наслеђу њихова очинства. Ја  .до сад нисам делио те идеје, а сад, у овој  прилици, ја стојпм уз његово мишљење: није право,  да Иконија, као наследница свога сина, нејака  Угљеше, наследи целокупно имање свога евекра  .Угљеше, а Ан!ђелија, његова рођена кћер, да добије  вамо једао просто сеоско удомљење... И зато смо,  ■ево, дошли, да, с пристанком моје властодавке и  јљенога мужа Рајка, ову законску неправду испра- вимо, и да, с другом вољом, место овакве еудске-  пресуде, донесемо праведнпју пресуду.“ — II та пресуда гласп: „Целокупно пмање старога Угљеше Ппвњака  наслеђују: Анђелпја рођена кћер његова, п Ико-  нпја његова снаха. а мајка покојног Уг.веше, унука  старога Угњеше, тпм пре, што су обе наследнпце-  женске главе. II да не бп бпло какве пометње, мш   смо ово пмање поделплп овако : „Имање у Кптогу заједно с домазлуком, суватњ  у .Тешнпцп, великп чапр у Тппнпцп долазе на једап  део; забранп впше Иокешпне, „Дуге Њпве“ на рецп  Јадру, два мала чапра у Тппнпцп, п све лпвадег  њпве, нашњацп, кошевп, становп, воденпце на Дрпнп  п воденпце на Савп, долазе на другп део. Стара-  п нова кућа п све остале зграде, падају на другп  део. Први део узпма себи Иконпја, јер пм је блпже  кукп, а другп Анђелија. Готов новац у суду делц  по пола. Мп смо ову пресуду, као ђенералнп пуно-  моћнпцп вашп п судом потврдплп. Вп је можете-  п не прпмптп, али бп се огрешплп п о гвудску  п Божју правду; а ако је прпмпте п усвојпте, ми  онда, ја п мој колега, као да већ гледамо, како> ће ее шлосрђе п добра дедга ваша пшритж —  где  станете п где се појавпте!. После је настало опште шубљење и грљење,  а нпко неђу њпла није остао, коне ее у онина нису  заблистале сузе, сузе радости и сузе правога човеко-  .Ћуб.Ђа. % „Ама, шта они раде тамо у соби ?  Боље би  било да мало изиђу у овај народ. Овај се свет  иекупио, да се њих нагледа, “  рећи ће Марта Јез-  динз, а на то ће јој Пела механџика одговоритп:  ,,Остави ти њих; они знају шта раде. Све су то  добри људи. “ „И ја тако мислшџ др^го, само се нешто плашим  ових проклетих адвоката. Све се бојим да они нешто  не покваре;  нешто бих волела да они нису ту.  Онп ће, видећеш, и нашој вечери наћи ману, “  ша-  нуће Фема Митровчанка Пели бирташиџи. У том се једна кола зауставише пред капијом.  У колима је седео један подежмекаст човек, у плавим  чошним хаљинама. На глави је имао мек црн шешир  са доста малим ободом, а у руци дебео, кукаст, дренов штап, жут као воеак. Он еконп с кона, приђе  каппји, па онпм штапом стаде лупати: „Хе, камо тај Радојло? Просп девојку —  а?...  Не може то бпти без његова поочима!... Радојло!!...“   То је био Матош Пораба, један од Паја, еви-  њарских трговада од Шопрона, онај што је Ра-  дојла Елпсарпног заволео као евога еина п што га  је водпо нак у Ђур. Радојло га је морао опазптп кроз прозор, јер  ее одмах нашао пред каппјом. Отвори је, прп1)е му  руцп, иа га после одведе у гостинску собу п иред-  стави га евима као евога доочпма п знаменита  трговда, што у Србпјп годишње одваја необинно  лного свпња п отера у Ђур. Матош Пораба само  је климао главом п викао: „Јее’, јес’ :  ја његов поонпм, он мени лучи  свпње... Јес’, ја његов пооним!“ Поеле се село за вечеру, за богату господску  венеру. У горње нело посадпше Матоша Порабу, а  њему е десна седе адвокат Радпћ, а е лева адвокат  Јовић, до Јовпћа Рајко Перпћ, а до Радпћа Бранко кзисара, отац Радојлов, а до њих редом људи:  како је ко прилазио он је седао —  без нуткања  и наговарања. Тој чаети и томе весељу није било  краја. Трп су триезе постављане и дизате. Ту нико  дошао није, док се није лепо заложио и залио ста-  рим сремачким шилерцем. По казивању самога чича-  31ићана, овоме је вину било више од осам година.  'То беше једна осмакиња. Њу је у један ћошак од  подрума, иза неке велике буради, склонио још стари  Угљеша Ппвљак. Био га је наменио, да га отвори,  кад етане да жени свога унука, па? —  Е то!  Сад  •га ее сетио иича-Мића, а да тога није било, Бог  зна оно би ту остало још коју годину недирнуто;  .али да је на њ натрапао Сима Ћата, као што је  у два маха елазио у подрум, он би га, еумње нема,  отворио још онда онога вечера, кад је Максим Ћук  .долазио да проси Ан!ђелију за свога сина Рају. И, одиста, весеље је текло —  као бујна река.  И усред тога мора од весеља, тамо од совљачке  механе, зајеча једно ћемане и чу се једна звонка  песма, песма евима добро позната: „Уродила рана крушка под Милошићем!" То је бшго ћеиане п пеема Беге Цицварпћа.  Чије је хо било маедо, да се п Бего Цицварпћ,.  па макар и иред зору на овоме вееељу нађе, хо  наша прича не зна, еамо ее зна то, да ее онда  много сумњало на Пелу бпрташпцу, а неки еу го-  ворилп, да еу по Бегу нарочпта кола послата. Алп  кад он уђе у дворпште п његово ћемане зајеча, а  његова омиљена пеема — „Пконнја моје суво злато, „Росно цвеће јутром узабрато/4 стаде се разлегатп по оној тпхој јееењој ноћп, —- ■   цео онај евет, од неке раздраганостп, удари у је -  дан општп вриеак!  “ А кад у сам расвптак весеље етаде улазптп  у једну фазу, кад п ппча-Матош Пораба добп вољу,  да п он што отпева, онда ее стаде по Совљаку п -  околпни разлегатп позпата чајкованка песма: „0 ви мојл били грошл, „Што вас строшп ло варошп; „А са моји товарошп!" II, после, кад је ко устао п отишао да мало-  прплегне, то, еутра-дан, нпко нпје умео да каже. II док је ово веееље овако бујно тек.то; док  су Божја и људска правда овако славшш своју по^  беду над завишћу, над мржњом себипњака и не-  ваљадаца, — дотле је Оима Ћата по својој собиг  гоњен завпшћу п злобоаг, ходао доле горе. И про-  ето сву драгу ноћ не мбже око на око свести;  оне песме, оне свирке, оне поскочпце, оно бујно-  весеље све совљачке омладине, мучиле су га, гу^  шиле су га, мориле су г а !... Оно што је душу ње-  гову највише пег.ло и срце растрзало, то није била  проета злоба и пакост, то је било нешто веће п  од једнога и од другога. И у тој бесаиици, онг  онако сазг за себе, иовика: „Издадоше ме моји рођени!... 0, ала је овај  свет скроз и скроз неваљао!  “ И онда: „А она моја кума, она Марта Јездина, пла-  тиће ми —  кад тад: а Фему Митровчанку ироте-  раћу, или ја нећу битп ово што сам...“ За тим ће тише —  ама као да се бојао, да га  ко не чуј е : „И све би то друкчије било, да је она рђа,  онај масалнп био на своме месту. 0 њим се проста- није могло нп шта полети нп шта довршитп. На-  шао ее он да бтде светац еад у —  деветнаестол  веку; а п онај спетењак, онај Макеим Ћук, нравп  је л}-дак, хоће да је он од целога света најпа-  метнији. Ове он зна боље од другога; а сад? —-   Ето му!.. Нису паре за будалу! И он би еад хтео  да ја то све надокнадпм. Нека благодарп Богу  што му нисам задржб и оних сто дуката, што пх је  дао као обележје Анђелијп, несуђеној зарунници  онога кривовратог сина његова. Па луд сам бпо  што сам му пх и дао! Датп су мп у  четпрп ока:  колпко је њихово јес, толпко је п моје — нпје...  Ама што се ја не држам свога правпла: што у  чантру Ћатину једном падне, то пз ње впше не  пзлазп!...“ Тако Оима Ћата ;  а Максим Ћук —  шта је  с њпм ? Њега ено где још непрестано облеће око Марка  Поповића пз Спношевпћа, да од њега кунп његов  „златан“ забрап!... « * Пма прнлпка кад п мртве ствари умеју да  дричају уду срећу евојпх господара, а тако псто ш а пржлжка, где еу и животиње иета.тичке —•   ието као п .иуди. Једном сазг евратио кући мога из детињства  друга Омаја Цигашша. Звао ме толико пута, да му  впдим нову кућу п оетало намешће. И одиста ве-  лика п пространа кућа, па штала за коње, па шупе  за кола. Још му је у животу и етара шупа кро-  вињара. Зачудио сам ее кад еам у једпом буџаку  те старе шупе емотрио неку олупину од некаквог  негда господског интова. На њему као да кокоши  ноћивају. Стражња осовина пребијена, једног точка  еа свим нема, а у једног имају само две шпиде.  Она негда сјајна и црна кожа на кошу, добила је  неку зелено-вугасту боју. Овде онде висе читави  паламарп подеротина, као да еу на њему свиње  своје зубе вежбале. Сидеви попрскани, а оздо из-  били читави снопови федера, те дају слику раз-  ривеног броћишта. Ту се виде и два кокошја  гнезда, у којима баба Џавпне кокоши носе јаја и  легу своје пилиће. „Де, чик погоди, господине, чиј је ово ин-  тов?“ упитаће ме Омајо Циганин. „А ко би то могао знати, Смајо, “  одговорим му. „Знам да не знаш. Зато те п нитам. То је  пнтов несрећног Макснма 'Б.ука. Еуппо сам га на  добош за дванаест плета; а у вему наа сама гножђа  за двадесет п нетири“, одговорп мн Смајо Цнга  нпн, гласом, којим је нтео рећп: „ето, шта бн од  -онога пустога богатства несрећног Макснма Ћука !...“ Еад сан пре неког времена бпо у Обреновцу,  ја посетпм мога негдашњег кардаша Јазу Гало-  впћа. Он ме одведе да мп покаже некакав свој  проналазак, као нешто што ће датп нашој цело-  купној прпвредп са свим нов преображај. То је  нека сувача за једнога коња. Сувача је радила.  Оно страшно клопарање да ушп пробије. Једно старо,  веома мршаво дуговрато, а впсоко к.вусе беше упрег-  нуто. Она му се ребра видела као да су од лескова  •прућа. Сувана одједном нешто застаде, да лп што  ово бедно живпнче нпје имало снаге да је даље  окреће, пли се нешто на овој Лазпној направп по-  кварило, то се нп данас не зна. Ељусе ово као да  то једва дочека. Оно спрото оборп главу па поче  да куња. Жалосно га је бпло посматратп. Доња м у вилица окезгбешена, и с ве се цеди некакав отег-  .љив слуз. На десној страни жвала избацио нешто  језика, као да је, Бог с нама био, прегрижен...  Ово кљусе нора да је негда имало зелену длаку,  па је сад постао*ђогат; али како га еад нико више  не тимари. то се по њезгу наиравиле нитаве мапе. Моразг признати, да ме је нешто ово бедно жи-  внние гануло. Оно у згени изазва неко чудновато са-  жаљавање. Станезг га боље посзгатрати, и. о нуда, мени  се унини, да га познајезг. у десну стражњу и у  леву иредњу ногу нутоногаст. То згу  се познаје но  лљме, што су му та места жутнула. Сем тога, на  десном боку једва се познаје жиг: Џ . Ђ .  Ово по-  следње ииеме хтело је да буде понетно слово у  презизгену Макеима Ћука, па се омашком свога  аутора претворило у Ђ . Ја се још и еад опозгињем  да ее због тога весели Ћук много једио, и то би  било увек кад би стао казивати, да су се оба ње-  гова лепа зеленка код њега ождребила, и да им  је он и имена наденуо: дешњаку „Креташ,“  а ле-  ваку' „ждрал. “ „А, па ово је „ждрал“  Макспма г Еука!“ по- зшслим: „Боже, где ли му је друг —  дешњак1 ?...*  И ја п сад не знам шта мп би, те повиках:  „Ждрале!“ II оно се кљусе нпсто трже. Елпмнт главом,  на је опет окембесп —  као да-је хтео рећи: „Какав ждрал?!... Он је бпо п прошао. Ја сам  само љегова сенка.“ II онда опет оде куњатн, —  ама као п свакп новек, кад му се дрема .. Кроз какве  лп је мене живота свога прошао овај негда по-  носни Ћуков ждрал, —  док је, од свога негдашљег  отмена положајгг, донекао, да окреће у Обреновцу  сувану Иазе Галовпћа?! С  тпм еам се мпслпма вра-  тпо кућп.