Да вас свијет преобидеш, не би нашао да тако лијепо живе два јарана, као Крсто Богданов Шкоро и Мујо Омер-агин Алијћ испод Вележи. Не би никад рекао да су од двије вјере и закона, како се пазе. Врсници су. Комшије су. Свуд су и готово вазда заједно. Као ђеца, замарињавали су се један с другим; као момчуљци, чували су стоку наспоредо; а сад, као приспјели момци, љети при орању, копању, кошевини и испаши, а зими на зимовишту по стајама са стоком вијек-ва-вијек заједно. Не раздвајају се колико ни очи, колико ни Вележ од Бишине, колико ни сунце и мјесец од неба; и не може један без другог колико риба без воде. Од више су се милоште побратили. Једног прољећа, па самани Ђурђев-дан, напитани  предањем својих старих, дођу на један извор; умију се, потегну ножиће те један другоме разреже по палца од десне руке; просуту крв покупе у двоје сребрних путаца од тока испод грла, па се Крсто Мујове а Мујо Крстове крви напије, пољубе се у три пут образ у образ, — и тим је чин светог побратимства био обављен. И живот им је спрва био некако лак и сладак. Текао им је весело, као планински поток кроз цвјетну пољану; бректао од младости а у бујности, као подбризгала мезгра на витком брезићу око Спасова-дне; разигравао се, као јагње трзунче кад се у јуну мјесецу разгица по зеленој ливади на изобилном каоцу или отави; а распјевавао се, као кад љети изнад зреле пшенице више свога гнијезда шева кружи и ћиликће. Не зна човјек који је од кога одвојио ни једрином, ни здравином, ни љепотом, ни памећу, ни вјештином, ни гиздавошћу, ни поштењем, ни ваљаношћу, ни снагом. Оба једнаци као два фишека од једне пушке а у једној кулети. И, чини ми се, сва им је разлика у томе што је Крсто плав и дугих образа а Мујо црнпураст и обла лица. Па, како им је судбина срећу и нафаку на једне исте теразије измјерила, то им досуди и да се у једно и исто доба загледају оба у своје двије комшинице: Мујо у мухамеданку Сафиру а Крсто у хришћанку Стоју. А бегенисале и оне њих, па, младост као младост, шта ће друго, но, кад-год им се укажи згода, ћосај и ашикуј. И тако им пролази вријеме из дана у дан. Очекивали су само подеснију прилику па да се заруче; а од прстеновања до свадбе млад момак златном јабуком, а млада вјереница везеним јаглуком може врло лако дотурити — тако је то близу. По здоговору, требало им се обојици оженити у један исти дан — Крсто прије, а Мујо послије подне. Крсто би био барјактар у Мујовим сватовима, а Мујо ђевер уз Крстову невјесту; просвадбовали би заједно, а у једно би исто вријеме и медене часове проводили. Али, баш кад најмарљивије и најчежњивије сабираху пиљак по пиљак, бисер по бисер и алем по алем, да зиђу и озиђу чаробну зграду своје брачне среће, дође им позивка за асентацију. Као да их небесно вријеме тресну по потиоку — тако им то би. Бјежали би куд  било..., али зар да оставе своје миле и драге? Та им мисао посави врат под јарам, и они одлуче: да витешки издрже све што их снађе, па шта им Бог да. На дан прије но што су имали поћи у Мостар, Крсто се састане са Стојом у густом гају поред ријеке, и каже јој да га зове ћесар у солдате, и да мора или ићи или бјежати с главом по свијету. Стоја бризну у плач па се залипта као мало дијете. — Стојо, боја!... — Ој!... — Ако м’ ове швапске погани оћерају сјутра пут Беча, ’о’ ли ме ти чекат’ за три године?... заучиње карни драган. — До гроба, златане мој! Очију ми,... младости ми,... тако ми среће и напретка и свега и овог и оног свијета!... заклињаше се лијепа ђевојка; па му паде на прси јуначке, обисну му о врат и обасу га пољупцима као мајка чедо при сисама. — Е, онда не хајем, и лашње ће ми бит’ па да ћу све црно трње врћ’.... грашну се Крсто, па се постара да јој пољубачки зајам истога часа што поштеније врати. — Истога дана и Мујо је са својом Сафиром ашиковао и — опраштао се. Тамо у зеленом, засађеном воћем и поврћем и ишараном најљепшим бокорима китњастога цвијећа, ђулистану, под расцвјетаним јабланом, на ком прикривени булбул пребраја уздисаје и откуцаје њихових млађахних срдаца, стајали су осамљени и прислоњени једно уз друго Мујо и Сафира. Мујо је дрхтао, Сафира се гушила у сузама. — Па зар мораш ић’, зумбуле мој?... муцала је дражесна хајкуна. — Морам, злато! Сила руши земље и градове, а камо ли менекане да не освоји... уздахну Мујо. — Али чуј, срце моје! Валај, да ти право кажем, и није ми толико тешко што м’ ови пексијан ћера чак у Беч, да му, бива, цару измећарим, колико што ме тишти наква слутња, џанум, да се ја и ти никад више нећемо виђет’? У Алаховој је руци наш талих, па таман што нам да!... — Јух, јаране, шта збориш — за свеца Мухамеда! Дина ми ћу прије скочит’ у Неретву, вего што ћу с’ ичијом назват’ освен твојом — ако је до тога те што хесапиш. Но,  валај, и мени к’о да стотине ченђела скубу џигарице а стотине игала боду срце са свијех бутум банада — и сами Алах може навит’ да издобри!.. додаде кићена ђевојка, на опклопи руке око Муја. Пољупци зачесташе, као да су на прагу вјечности па дијеле жељу на вјекове. Оно, у неку руку, па и бјеху неђе ту. — Сјутра-дан у Мостару међу стотинама кршних синова поносних херцеговачких гора виђаше се и Крсто са Мујом. Кад би им распучио груди каквим мађионичким пињелом, нашао би унутра обојици по гуку јада, црну као зифт; а, овако гледајући их, мислио би да иду у сватове — тако су наређени, зрачна ока и поносита држања. Ко би им ближе пришао, опазио би: да Крсто не чује добро па уши а да је Мујо у десној руци чурук. — Откуд то наједном?... питаху им се шапатом познаници и осмјехиваху између себе на шехиретлук им и досјетљивост. Комисија за преглед и одабирање момака у солдате отпоче рад. Ту је предстојник, ту мајор, ту ађутант, ту нижи официри и полицајци, ту кнезови и муктари, ту поп и хоџа, а ту и милитарски љекар. Како прозваше и прегледаше једног по једног, ред дође и на Крста. Доктор му нареди да се свуче го, али се он учинио да пе чује ништа. Швабо, лукав како га је Бог дао, загледа се испитивалачки у Крста, премјери га очима од главе до пета, приђе му, прегледа му уши, па му се накучи те му прислони уста уза саму кирицу од десног уха, и прошапта: — Ама, Пота ти, каши ти мени брафо: јеси ли ти клух? — Јесам, тако ми царева љеба!.. превари се Крсто те му га ђаво одчепи да проговори. — Tauglich ohne Fegler!.. раздрије се доктор, па да цркне од смијеха. Жандарми дочепаше новог рекрута, те с њим у касарну. Убрзо иза тога прозваше и Муја. Доктор и њему нареди да се свуче ради прегледа, на што му наш планинштак показа учољену, тобож сакату руку. Швабо му је дохвати, препила и разгледа, виђе у чему је ствар — та нијесу му очи испале, узе иглу па њом Муја у руку — како му оно омлитавила — боц! Мујо се продрије као јунац, трже руку па је стиште и замахну, а закрвави очима на доктора. — Tauglich... викну опет љекар, одскочивши од разјареног Муја, и кресну оком на оружнике. Ови притрчаше уколико би ударио дланом о длан, дочепаше новога солдата и спроведоше у касарну побратиму Крсту. Послије заклетве — Крстове пред крстом и јеванђељем а Мујове пред кораном и ибриком — у којој су обојица пред ријечима „хоћу“ и „вјерно“ изговарали у себи и за себе „не“, надлежни их зајмише с читавом гомилом врсних им земљака, пробраних момака све бољим од бољега, пут проклетог ћесарева Беча. — Како им је било служити туђега цара од туђе крви, језика, вјере и закона а у туђој земљи — то само њихова измучена душа зна. Тамо их обукоше у плаве солдачке хаљине, натоварише им на леђа тешке телећаке а у руке утрпаше пушке и тесаке, и стадоше их муштрати по њемачки. Судбина слијепог међеда, кога Циганин батином на врућој плочи учи играти, лакша је од судбине босанског солдата, бар у толико што је међед бесловесна животиња. Првога дана кад су их извели на егзерцир и постројили у фронт, нашем немирном и ненавикнутом  па стегу горштаку Крсту се пе могаше никако стајати на „мирно“. Непрестано се врпољио час тамо, час амо, и кварио ред. Зато се и продере фирер на њ: — Hab’t acht!.. — Ниjесам ја патак, магарчино лацманска,... но пази ти шта збориш!.. осијече се Крсто и истрча из реда, накостријешен као кокот испред шта ће да нападне противника. — Was?Was?!.. заблеши се фирер, измичући се на се и вадећи тесак да се брани. — Мени ј’ име Крсто а не Васо, оца ти швапскога... да би ли!.. кривљаше се Крсто, па, таман да спусти стиснуту песницу по фиреровој тинтари, док га нешто гурну са стране тако да посрну поребарке. И, уколико би три избројио, он се обрете уклијештен у дванаест јаких руку шесторице каплара и фирера — да није могао копорнути. И јасно нам је као дан, да се кроз пет минута наш горштак нашао у ланцима на ногама и рукама у мрачној војничој бајбокани у друштву толиких чета од разне гамади — пјешака уши, коњаника буха и артиљериста стјеница. — И Мују се истога дана десио сличан случај . Кад би увече те починуше иза егзерцира а коме не појимаше ни главе ни репа, он крену из касарне да иде у варош, да, уморан, ђе, бива, у кахви отурише, попије коју грчицу и одбије коју тумбећију — те поврне душу. На вратима од авлије дочека га шиљбок, напери пушку на њ, и повика: — Halt!... Мујо се осврну, стиште шаке, шкрину зубима и устрми се на стражара: — Муч’, швапска крмачо! Ти мени да речеш да сам хат! Знаш ти, ко сам ја? Царски син и Пророков измећар — ето ко!... И, уколико би тренуо, зграби у своје јаке ручерде шиљбокову пушку с тесаком, па њом о калдрму: крк — на два комада. Па се окрену те Шваба за врат па њим о ледину гњец — као с мачетом. Утолико труба: та-та-ти, та-ти-та, ти-ти-ти... Док ти се, јуначки сине, диже узбуна; па се читава рота слебута на Муј-агу, те га на једвите јаде одвој и спроведи у затвор. Тако ти се и првог дана, кад се отпочеше вјежбати у ћесаревој армији, наши побратими нађоше заједно и у војничкој страћари иза  бечкога катанца. Чита слика два сокола, чију су ваздушно-планинску слободу окорели бездушници сапели гвозденим шипкама затворене и тијесне крлетке; чија су крила несташна ђечина истризала тупим ножицама, а чије су кукасте кљунове и оштре канџе исјекли зарђали бритвулини из руку ћифтинских рђа. У хапсу су одлежали по мјесец дана. Више не. Као новацима и горштацима, ненавикнутим на укроћеност и „регуле“, надлежни су им погледали за овај мах кроз прсте и поштеђели их од строжије казне — као за „први пут.“ — Све за све им бијаше тешко учити команду на њемачком језику. И на њу не могаху обикнути никако — је ли Бога жива. Лакше им бијаше по цио дан марширати под потпуном опремом, но три швапске ријечи изговорити. Нарочито Мују. Након два мјесеца како су у војсци, Мујо једног дана шиљбочио па градској капији. Затурио пушку на леђа, натукао фес на чело, опустио брке као да је оца укопао, па шетукао испред капије тамо-амо. Наједном ће се појавити неки од генерала, па правце к њему  како ће у град. Мујо заусти да да хабер дружини у стражари да иде генерал, те да га прописно предусрету и поздраве, — али бечак: смрзао му се језик па ни да бекне швапски — како су га учили. Окрени, обрни — ајајок, не може да оварише. Генерал већ пришао на пет корачаји, а на Муја и још не силази Свети Дух у виду „огњеног“ језика. Кад се, јунак, виће на невољи, онда ти се раздере што га грло дава: — Чујте, море, кардаши у караули! Ево иде џенер’о — но гахирет, на ноге!... Стражари зграбе пушке, истрче из шиљбокане, уврстају се, стану „на мирно“ и дочекају и пропрате генерала по пропису. Генерал окоси погледом на Муја, и прође. Мал’ по не би, док ево ти га опет — као навлаш. Мујо се опет нађе у незгоди; не може да потрефи да командује њемачки — па да би се убио; узврпољи се, па, не могући никако друкчије, а он се поново раскриви што игда може: — Ево га јопет!... Стражари поново истрчаше те поздравише генерала. Генерал, намрштен као испријечана  опанчина, само што мандркну руком у име отпоздрава, па, пролазећи поред ућустеченог Муја, промрмља одсјечно кроз просједе и уфитиљене брчине: — Zum rapport!... Збиља, одмах по смјени, а то је било на подне, Мујо је предстао четном командиру и извијестио га о својој кривици. Овај нареди да се пободу четири кочића унакрст на пољани у размаку једног квадратног метра, и међу њих за казну заточи Муја: да се не смије никуд маћи, но да се пече на илијнском сунцу све док не научи дотад му предавану команду на њемачком, или док га сунчаница не обори. Мујо стаде међу кочиће, обори главу и, уздишући, стаде морити мозак, усиљавајући се да скупи и среди све чему су га Швабе швапски тих дана училе. Мучи се, не мучи — све узалуд. А сунце прижегло — да му мозак проври у чутури. Видећи се на невољи љутој, обазре се с десна па лијево, и, угледавши у близини једно гранато дрво с густим хладом испод-њега, би готов па се саже те повади кочиће из земље, зађеде их око себе за ремник, и отрча у хлад под запажено дрво. Ту се спусти па траву, и извали се колико је дуг и широк — на починак. Разумије се, да је и послије овог невиног дешаја, а дисциплинског прекршаја, наш Мујага одлежао ништа мање од петнаест дана хапса. Управо све дотад, док није научио њемачку команду. — Хајде, како му недраго, па се и то прегрмје. Мало по мало, па се и Крсто и Мујо обикоше у Бечу. Како-тако научише команду на њемачком; научише се окретати и радити с оружјем; измуштраше се и оварисаше ићи у корак, салутирати и стражити, — и то све прије но и саме Бечлије. Хоћеш-нећеш морали су све то, ма да су по сто пута дневно од иједа загризли зубима за небо. Од кућа су учесто добијали по које писмо и по мало пара, па су у толико лакше подносили терет и јаде. Иначе би и гладовали на злочестом солдачком тајину. И нешто због тога а нешто због тешког рада и дерињања снажином при сваком измету и послуху, поред туге за домовином и својима, морали би дезертирати — па макар се у море станили. Спрва се чешће пута дешавало, да су и Мујо и Крсто, па им и читава  чета земљака, остајали гладни и поред пуног казана из касарнске кујне. Јер зар да мухамеданац једе крметину, а и мухамеданац и православни коњетину? А и једним и другим месом су швапска господа хранили босанске војнике. А од чорбе им из касарнских казана једва да би и жедан хат окусио; док би им јадо-крухом јак момак, као оловом, могао магарца оборити па да и не копорне. Ко је био пуније руке и кога су се домаћи из Босне и Херцеговине боље сјећали, тај је и куповао сам по себи по коју цркавицу из вароши те јео; ко ни то није био у стању, тај или заложи једном или једва двапут, па остави. Срећа је по наше горштаке што их је Бог дао гледне и наочите, те су Швабице и Маџарице поклапне за њима као ђеца за шећерлемом. Па који умије, а у том готово ниједан није с раскида, тај је рђавштину у солдачкој храни надокнађавао храњивим шницлама и масним крменадлама кришом по миришљивим кујнама разноразних Бечлинака. По готову, да Мују и Крсту у том није био криви дио. Отуд-одовуд, па се и они прилагодише војничком животу и помирише са судбином. — За прву годину њихове солдачије, Мују се и Крсту нарочито бијаше попео на врат четни командир, неки капетан Франковић — похрваћени чивут. А и они се њему ухасумили, да могу — радије би се с њим разрачунали онако „по нашки“ ђе у Мајевици, но да им Бог да по мјешину дуката. А и невоља им је. Није било у мјесецу неђеље, а у неђељи дана, а да их није или опоменуо ма буд’ за шта или казнио чим било да било. А то све због овога случаја. На пола године пошто су њих два дошла у Беч на службу, тај им је капетан додијељен за старешину. Одмах првих дана, прегледајући чету, он уочи Крста и Муја као наочитије и отреситије момке. Распита их ко су и одакле су, а једном приликом за вријеме одмора дозове обадвојицу преда се и, ваљда као у знак своје особите наклоности, потапше по рамену једног па другог, говорећи: — Моја браћа Хрвати Босанци, кршни синци из „Турске Хрватске“ ... — Шта је то „Хрват“, господин’ капетане?! Ја ли се то једе ја ли пије?... зађе Мујо, шкрипећи зубима. — Шта рече, шта?!.. додаде Крсто, закрвавиши очима, а десна му се рука омаче на тесак и стеже га некуд грчевито. Капетан претрну, стуче, развуче кисјело лице на усиљен осмијех, и фино, пузавачки добави: — Моја браћа Босанци... — Херцеговци... поправи га Мујо. — Б, то је друга ствар; тако пеке!.. допуни Крсто. Капетан отада омрази Крста и Муја као ђаволе, а ови њега никад ни бегенисали нијесу. Пуче тиква на четворо. Само што је у главном све пуцало по нашим јунацима, јер коме је перчин у шакама ласно му је омахиват’ главом. Капетан је гонио Крста и Муја, псовао им оца и мајку босанску, ћерао мак на конац, и тукао им, да је кабил, и мјесто ђе сједе; а и они се довијали на сваки начин да му не остану дужни. Грдном тигру често мали шарган дође главе. Те и њих два њему дохакаше и убрзо и баш како ваља. Кад је једном приликом на „царев дан“ босанска регимента дефилирала испред двора, Мујо и Крсто су били у првом реду на ротном  челу. Капетан Франковић је ишао пред ротом. Војници су марширали по такту као сат. Таман кад су били испред цара, Крсто намигне Мују, а Мујо другу до себе те се ношену у страну сваки за полу стопе, искриве ред као гудало, и тако непрописно и нескладно промарширају испред највишег мјеста у часу кад су и стројем и кораком и држањем требали показати успјех свога четног старешине. Иза тога није потрајало ни двадесет и четири сата, а капетан Франковић је, по казни, био премјештен из босанске регименте из Беча у Ердељ међу Румуне. — Неђе на свршетку друге године откако су у солдатима, Крсто и Мујо се здоговоре те једне вечери тајно размуте мало креча у бочицу мастике, испију је и легу. Ујутру, кад се пробуде, виде на огледалу да су преблијеђели и да су им језици побијељели, те се зато јаве љекару на боловање. Овај их прегледа и заиста, по њиховом очекивању, и нареди да се спроведу у болницу. Тако ти наши јарани надмудре лукаве лацмане, те се одморе за читаву неђељу дана. Једног се дана издвојили, осамили и извалили  по зеленој трави у касарнском дворишту. Муче и пуше, а све им се мисли на једно скупиле. Крсто легао потрбушке, измијешао брке с травом и забо нос у ледину, па се отиснуо мислима у свој родни крај и рану младост. Зачитао се у тефтер сјећања, па преврће листове један за другим и маштеним очима разгледа слике из прошлости једну за другом. Сјећа се свога лудог ђетињства, кад су га за вријеме рата с Турцима кркачиле жене себи на леђима и људи око врата, бјежећи од Турака из Херцеговине у Црну Гору; па кад је и како је чувао неко преостало десетак козјачи по Крњој Јели у Грахову; како су се мучили по збјеговима и чељад хаметом умирала; како су жене нарицале за погибаоцима; како су се уз гусле пјевали бојеви и славили подвизи гласитијих јунака и војвода херцеговачких; и како се најзад умирило и пукао глас да долази некакав Швабо да управља мјесто Турчина у Босни и Херцеговини — и то само за три године, па потом да их преда у српске руке. Ходе мислима у оно доба кад су се вратили  на своју постојбину, и отац му с осталим херцеговачким ратницима погнуо врат у рамена и предао се од себе горем али јачем. Па како се покојник повукао на своје огорелиште, шћукао око себе браћу и фамилију, опљунуо дланове па за рало, косу и мотику. Бог окрену нафаку као-но ти из крваве земље, месом и костима нагнојене,— те и јадни народ по Херцеговини мало живну. Мал’ по мало па и Богдан Шкоро, Крстов ћаћа, запеузи мало мала; и након четири године по доласку ћесареваца његов дом изађе на глас као честит, зенђил, мусафирски и богумили хоџак. Крсту нарочито застаде памет на оно мутно вријеме кад је поново плануо устанак у Херцеговини, ма не на Турке но с њима заједно на — Швабе. Сјети се како му је и покојни отац једне ноћи из једне мазгале у дувару извадио оружје и отишао некуда с некаквим до зуба наоружаним људима, и више се никад ни повратио није. Памти само како су му стрине и мајка плакале и нарицале, и како је он тада, као ђетићак од дванаест година, из тужбалица им разумио да му је бабо — погинуо. Опомиње се тужни јунак мука и невоља по тада, сиротовања и потуцања по најму, свога развијања и постепеног отимања од сиромаштине. Благодарећи умјешности своје матере, помагању стричева и рођака и својој вредноћи, већ у осамнаестој години могао се похвалити: да свог оца није покорио и да има своју вечеру. Сјети се свог првог познанства с Мујом, и чисто се застиђе кад се опомену да се, првом што се с њим видио, прво попсовао и покрчумао, па онда помирио, па се почешће почео сријетати и забављати с њим, па мал’ по мало све боље и боље стао јаранити један с другим док се нијесу и побратимили. За највише му се сави мука на срце кад му паде на ум Стоја и све што је с њом претурио, ашикујући и чувајући он козе и овце а она јањце и козлиће. Усне му заиграше а тежак му се уздах оте из прсију, кад се опомену да мајци није могао од стида признати да воли Стоју и она њега, и да је наговори да му је проси. Утолико приспје и ђавоља солдачија, и оте га и  од чобаније и од мајке и од куће и од завичаја и од — Стоје. Сјети се, колико му се мучила стара мајка неће ли га као јединца избавити од солдата; колико је пута клепнула с молбом на надлежне до у Мостар, колико је пута облијетала око попа и кнеза и митила их да се они заузму за њ, и све за све — банбадава! Но, баш за инат што је он син Богданов, швапска га војна команда у Мостару шчепа за јаку па под телећак. И лецну се као да га ко убоде ножем, кад се спомену мајчине цике онога часа кад га зграбише у касарну и простачког јој, као просте планинкиње, запомагања: „Попе, а мој Крсто?... Не дај, по Богу си отац — одведоше ми га!.. С те га мисли мисао одведе па све грозоте тих дана и у касарни, и пред касарном, и на станици ђе по сто мајака за отргнутом ђецом из једнога гласа кукају, и у жељезници до Беча ђе је пјесма с вином и ракијом ојађено срце разгаљивала, и у Бечу, и пред Бечем и за Бечем и свуда, свуда докле њемачка стопа допире. И дође му тешко — тешко, Боже једини,  као да је ко на њ млинско камење навалио. — Ма, брате, ко нам ово насека на врат — Бог јакосни наредио: свака му се сатвар скаменила, а гроб му се џомбос’о хиљу-хиљада лаката испод земље, па се на њ свијет навирив’о те химбрет узим’о! — одједном ће Крсто прекинути мучање. — Да-бог-да, брате!... настави Мујо: — Куд ће ти гори зијан, но кад сам од свога живота капац нијеси? Шта смо, џанум, и ја и ти и сва ова хордија, до робови, баш к’о камџија у поганској руци овог швапског хаинсуза ћесара и његовијех лала и већила. Измећаримо им џабе истер-истемез, а вазде газда од најамника одадере — те и они од нас. А данас-сјутра, кад те салте поћерају, завалићеш за њихов пуки ћеиф неђе долину самијем собом, — па: изио вук магарца! Жалије је, болан, ћесару једног коња ја ли дајбуди једног кучка но мене јал’ тебе, — јер га, каже, кошта више. Што ти је у данашњи -вакат јадан инсан, бр’те? Фукара и факир-фукара; стока без репа. Уфатило седам-осам људи ципан-цио свијет за перчин, па млате ш њиме  к’о пратљачом по глибу; они уживају и благују к’о шехити у џехенету, а ово друго све полипса к’о хајван од крепаћа. И не би чо’јек ни жалио што је то тако, па кад би знао кад ће томе јаду једном бити крај... — Ој, моја јадна мајко! кад ме роди, што ме не удави?... уздахну Крсто тако дубоко, да се и трава пови испред њега а за његовим уздисајем. — Ах, наша лијепа и жалосна Херцеговино! Бог убио наше старе, што н’ умједоше братски живјет’ и бранит’ они грумен свете земљице, — но се клаше око крста и ибрика, те изгубише и душу и оба свијета, и нас оставише да се мучимо к’о змија у процијепи — а све због њихова кењчилука!... — Вах, наша питома Подвележи!.. Ох, наш кукавни таксирате!... Шта ли садекана раде наши родитељи?... зађе Мујо. — Па наша браћа и сестре?... пројеча Крсто. — Па јолдаши и кардаши и јарани наши?... — Па тек... их!... Знаш ко?... — Стоја и Сафира... — Јес’, оне... Ааах!... јекну Крсто, протеже се и зијевну као да сву ноћ није спавао. Мујо пак пуче прстима онако у ваздух па се ухвати шаком за лијеву страну од прси, изврну се наузначке, зажмури, подави руке под главу, отпухну кроз брке и регну на небо, сасред кога се блиставо и несносно сјаше зажарени колач врелога сунца као груда воска. — Па шта, демек, раде — шта хесапиш? Шта би рек’о да раде садекана?... запитаће Мујага Крста послије предисаја и ћутања од неколико декика. — А шта, де! Родитељи, к’о родитељи, чезну за нама и копне од живе жеље, баш к’с санта леда на сунцу, и боје се да не пијехну прије но нас јопе под старијем шљеменом својијем очима виде. Браћи падамо на ум кадгођ не могу да отаљају рад. Сестре вену за нама све док се не удају, јер није ласно бити безбраткиња. Другови нас кад - и - кад спомену при пуном бардаку. А оне...е, ту ти н’умијем посигурно рећ’; може бит’ е се сад грче у туђем наручју и другога цуцају у крилу... мудроваше Крсто. — Шта бо, црн не кук’о и са мном заједно!... разрогачивши очи, не даде му Мујо ни издушити: — Не, џанум, то никад неће и не  море бит’!... Знаш, болан брајко, како су се клеле кад се растајасмо?... — Батали ти то све, мој драги побратиме! Женско је женско; а чуо сам од старије’ људи ђе кажу: да змији и жени никад не ваља потпуно вјероват’. Истином, ја не вељу: да су нас Стоја и Сафира осрамотиле; ма да не би могле, ја се не бих смио заклет’ ни зарећ’. А женино је срце, богме, брате, баш к’о мачка; воли те, док је милушиш и гладиш; чим је оставиш, заборави те; а деси ли се да је који пут ишибаш, хоће да ти оба ока ископа. Воли те к’о ти цигар лијепа дувана, па, кад ти догори до ноката, бациш г’ у траву и згазиш ногом да се што не запали од њега. Тако и оне... И, брате, право да ти кажем, има неко вријеме како све некакве грдне снове гледам, и наква ме црна слутња спопала — чини ми се, неће издобрит’ па на коју страну било... заврши Крсто. Труба цикну, и њих два ђипише и отрчаше у касарну — мрачни као комад поноћи а ијетки као небо пред холујом. — На свршетку друге године њихове солдачије, Крсто и Мујо опазе да се у сусједној  маџарској касарни нешто ужурбано спрема оружје и муниција. Приђу ближе до једног маџарског солдата, који омотаваше сламом пушке па их редом трпаше у једну кашету, и запитају га: — Шта је то, братко? Шта то радиш?... — Комшија Рац, ево видиш што. Спремамо пушки да бијемо Турки, па их завијамо да их не боли... одговори им Маџар пола у шали а пола у збиљи. — Види, мајку ли му његову... ово се, бели, Швабо спрема на Сељаник на султана!... простења Мујо, пошто се удаљише од Угрина. — Изгледа по свој прилици. Он одавно нешто у потаји мете; и ништа нећемо знат’, док нас једног дана баш, к’о волове, не поћерају на кланицу... додаде Крсто, махну главом и шкргутну зубима. Мујо му се окрену: — Ма, тако ти хљеб-и-соли што смо је заједно појели, и љубави која нас је здружила, и часнога крста који вјерујеш!... сјутра да крене Швабо на Митровицу и да се побије с Турчином, би ли ти иш’о и би ли пуц’о на султана?.. — Ја нијесам стио ић’ ни у солдате, па м’ ево вође. Кад бих мор’о и кад не бих мог’о никуд штрмакнут’, и иш’о бих. Е, што се тиче пуцања, право да ти кажем, на ћесара бих пу’ц’о к’о на ђавола, а на султана баш к’о на ћесара, па кад би ми нешто запали... — А би л’ у Турке гађ’о?.. — Може бит’ пр’о њих ил’ у Швабе око себе. А, дина ти, шта би ти радио па да окрепе Швабо на Србију и на Црну Гору?.. — Дина ми, исто што и ти па кад би ћесар ударио на Турску... — Е, ондар смо баш браћа... — Браћа, ја!... И Крсто Мујову а Мујо Крстову руку стеже, па се Богом браћа братски пољубише, као да су се сад након годину дана растанка срели и жељним очима виђели. — Кад би при свршетку друге године њихове солдачије, стиже Крсту од куће писмо; у коме му мајка, између осталога, јавља: да се Стоја покварила и проневаљалила, и да јој је неки швапски жандарм направио дијете, те се с њоме калијежило мимо иједну њену другу. Као да га гром звизну уврх перчина, тако га тај глас уби. Тих живих мука на том јунаку, просто, да је кабил, седамнаест пушчаних рана. — Ах!... јекну чупајући косе рукама и шкрипећи зубима: — Осветићу се ја и за се и за њу и њој и овој швапској фукари — земља јој кости изметала, Бог јој јаки судио — н’ако ми се за стрв не знадбуде осле до Страшне Судије!... А, ђе си, Старино Новаче и Стојане Ковачевићу, да ме водите у чету и гору зелену: да видите, шта је срце; да видите шта је снага; да видите, како с’ образ свети; да видите... ех! Чекајте само лацмански гадови и тирјанске подрепнице, док с’ извучем из овог жежеља — знаћете кога сте за срце ујели и ко сам ја... знат’!... Мујо га тјеши не зна како, а и сам неутјешан — као вели: што се побру десило јуче, може и мени сјутра. И зла му се слутња обистини. Не прође ни неђеља дана, ето ти и њему од оца шаровите књиге, чија црна слова црне гласе кажу: да су његову Сафиру украли Шокци и одвели пут Мостара, ту је полатинили и један је од њих привјенчао за се, Да је чуо да је сва бутум Турћија изгорела, та би га вијест мање поразила од ове. На очи му се навуче мрак и нестаде му бијелог свијета, а нешто га стеже под гушом — као да му се опучи срце из груди и застаде и западе му у грло, хотећи напоље од муке и бола. — Алах ил Алах, ђе си?... Што не пушћаш муње и громове, па нас јали спржиш јали нас осветиш од овога пексијана, што му је мало што нам крв лоче но нам и хрз оцрни и оглиба — свака му се срећа црнила од сад до кихамета, дабог-да! Ђе си, Ђерђелез-Алија и Хаџи-Лојо, да још једаред поведемо крваво коло наоколо од Плоче до Фоче и од Карадага до Котара и равне Посавине, те да питамо овог бечког гибета и наказу: чије је царство, чије ли је било, чије ли ће бити!... дере се Мујо као бијесан. Срећа, што га Швабе не разумију. Крсто га тјеши, али како? Као пребјен сломљенога. — Знаш ли шта ћемо ја и ти сад, побратиме?!.. сијну одједном Крсту као муња  та смјела мисао кроз главу, и похита да јој ријечима обиљежи траг. — Чемер и јаде, побратиме! Зло и грдило — ето шта ћемо. Збори, шта мислиш!... пројеча Мујо, држећи се шакама за главу. — Дај руку да у’ватимо вјеру један с другијем а један пред другијем, да ћемо се, на првом мјесту ђе нам интопа, напити швапске крви па ма то било и ћесареве. Наша глава море и царску замијенит’, — а тако ћемо се барем поштено осветит’ за све. Вљеше нам је славно погинут’ к’о Обилић су два побратима, па да нас гусле спомену и да бар свијет чује и сазна за наше јаде и зулуме, но проживјет’ Матусалова вијека у јаду а о јаду к’о суженице — наговараше га Крсто. — Ево ти руке, побратиме! И ко не стио, џанум, рђом кап’о док му је кољена, и ш њим се, бива, вас дуњалук уклиљ’о к’о ни с каквијем чо’јеком!... прихвати Мујо. — Аферим, побро! Но како мислиш: како ћемо и ђе и на кога ћемо почет’?... — Валај, ја бих најволио одапет’ на ћесара. Кад биднемо, бр’те, неђе заједно на стражи у двору, а, ако не могосмо ни тако, онда ђе  га првом сретемо. Нека зна свијет, да је свјесна гора Романија да јој нема Старине Новака и Ђерђелез-Алије; да је нишан пушке задртога Херцеговца и осветљивог Бошњака не Биоград, не Цетиње, не Софија, не Стамбол, не Скадар, но — Беч; и да ниј’ истина, к’о што он тврди пред Јевропом, да је Херцег-Босна земља у којој тече мед и млијеко, те да ј’ он, бива, те благодати из првобитнијех дивљијех природнијех корита наврнуо у сребрне и златне чункове и мермерли чесме за бољитак и ужитак народа и народа....  — А, ако нам то не испадне за руком те га не ачкамо, ондар знаш што? Да се како-тако притрпимо док нам истече рок ове ђавоље службе у солдачији, па, чим се врнемо у Херцеговину, да гледамо да се светимо онако по-нашки... знаш! Било у чету, било онако испод плота, било како било, да никад не пропуштимо прилике, брате си мој драги, а да не нанесемо штету Швабу и поганој му царевини. Па куд избије да избије! Треба чо’јек да је добром добар, а бестија је ако је добар и зломе. Пристајеш ли?... — Таман тако; никако друкчије!.. — Је ли вјера, Мујо?!.. — Чиста, тврда и несаломљена. Је ли вјера, Крсто?!.. — Вјера. Је ли вјера, Мујо?!.. — Вјера. Је ли вјера, Крсто?!.. — Вјера. Је ли вјера Мујо?!.. — Вјера. Је ли вјера Крсто?!.. — Вјера. Е, сад да се пољубимо!.. И побратимски пољубац запечати тајну и чврстину побратимске завјере. — И чекали су згоду, и прешкали подесан час, и вребали кабаст предмет своје освете, — али им се за сво вријеме док бише у Бечу то некако не даде. Никад да им се деси, да су заједно ђе на стражи у ћесаревом конаку; па, и кад би био тамо који од њих, ни ћесара нити иког од ћесаровића ниђе ни од жеље. Дан по дан па се излиза и трећа година, а њима примаче рок отпуста. — Прије тога на три мјесеца настану маневре по Тиролу према талијанској граници. Силна се војска из Беча, Пеште, Аустрије, Чешке, западне Маџарске и Галиције слегне и скркне у тиролске планине. Гвоздене кобиле, жељезнице, колико су могле, превозиле су  тај громовима наоружани људски мравињак, а оданде ђе су запирале јадни су војници под цијелим ратним теретом, дневи и ноћи, по хладу и по врућини, пјешачили, пењући се уз вратоломна тиролска брда, и, као бјесомучни, халакајући, грајући, пушкетајући, ћерајући се — зашто?... ни за што,... као Дон-Кихот за вјетрењачама. Многи, а нарочито Швабе и Немци, нијесу могли издржати; у по пута су падали од труда и тегобе; било је и да и по који Босанац и Херцеговац изнемогне, нарочито ако је који награбусио ђе у Бечу те заболешљивио, — али ређе. Сами је цар са главним генерал-штабом присутствовао маневрима. Заузео је био мјесто на једном вису, који је доминирао цијелом околином; и одатле посматрао кроз дурбин ток борбе. Војска је трчала мимо њ, гужвала се, бјежала, гонила, пуцала из ћор-фишека, отимала се, јурила тамо-амо; топови грмјели; пушке праскале — као да је прави бој или као да се земља пролама а камење џомбосава у њене пукотине. Поред све пажње, пребирачине и преметачине пред полазак на маневре, Мујо је ипак  некако успио те на једном незгодном и одвише скровитом мјесту сакрио и задржао један патрон са зрном, најозбиљније га намијенивши свом завјетовном нишану. Крсто пак није био те среће, али се зато тврдо ријешио да се, ако му испане згода, како буди било одужи својој србастој савјести. У ћерању с противницима, босанска регимента најури поред оног мјеста одакле је ћесар на коњу посматрао ратиште и операције. С громким узвицима и ропским поздравима пролазиле су роте и батаљони поред свога врховног команданта, па се, на његове очи, још више жестиле, савлађивале умор и природне тегобе, и храбрије и одушевљеније се пуштале у борбу. Он их је пак с јасним изразима задовољства па старачком лицу отпоздрављао руком, час-по мрмљајући: — Браво, Босњаки,... браво!... На једном се око самога цара направи гунгула, копрцање, отимање, и распали се борба између једне босанске и једне маџарске чете да дође и до кундака. И поред свега царева опомињања и посредовања његових доглавника и виших официра, хрвање се настави и разжести  , да се дар ријеши узјахати на коња и одатле се уклонити. Таман закрочио једном ногом на узенђију, док се испред његова јајећака разлепуши једна војничка кабаница — баш као каква рањена орлушина с огромним крилима. Коњ се блану, фркну на ноздрве, оте се сеизима и одскочи у страну. Цару западе нога у узенђију и, како му хат одскочи, тако се он објеси низа њ и удари челом, носом и грудима о ледину. Коњ га стаде вући, и, да брже-боље не притрчаше официри те му га ухватише за вођице а њега подигоше и курталисаше, ту би заглавио да нас пасу приповиједа. Један мајор таман успио да ухвати цара испод пазуха и поведе га до једног камена да сједне, док га нешто лупи посред чела, он се заљуља и крлијешти о тле, а мозак му, помијешан са крвљу, куљну, просу се по камењу и поштрца цара по прсима и знамењу на њима. — Атентат на цара... Командујте обуставу ватре и борбе!... развика се министар војни на начелнике појединих одјелења. Ови, збиља, и похиташе те то наредише млађима, а млађи опет млађима, и тако редом. Трубе зацикташе,  — али, док та наредба од уста до уста и од трубе до трубе доприје ђе треба, дотле је и Крсто, користећи се општом забуном и пометњом, успио да дочепа своју кабаницу и намјести је као што треба, и Мујо да испали још даће и десет ћор-фишека те да му цијев од репетирке поново зачади. И поред најстрожијег испитивања и исљеђивања, не мога се пронаћи ни ко би тај што преплаши царева коња ни ко уби мајора умјесто цара. Знало се да је то бесумње дјело босанске руке и освете, а пошто није ни цару интересирало да о том пукне глас по свијету нити да се тим примјером понова саблазни који занесењак у војсци, то заповиједи да се истрага обустави и прекине. Само су крњороги мјесец, који не умије говорити ни шпијунирати, и тиролски повјетарац-ноћник, чији опет немушти шапат људи не разумију, чули једне ноћи, како Крсто и Мујо шапућу у осами на стражи у једној дубрави: — Ама, тужни, худе ли смо среће! И ја могу, и коњ море, ама не да Бог!... уздахну Крсто. — Бог не, али посигурно га шехитани чувају мимо људе за неко грдило мимо свијет. Он мора, бива, да испашта своје гри’ове и ђунах за свога живота кад-тад. И вјеруј Богу, тај ти рођко неће црћ’ док још много јада не почини. Ама, џанум, божија је завршна!... мудроваше Мујо. — Ја и јопе вељу, побро: не малакшимо! Напријед, па ђе издере!... — Тако, тако — никако друкчије! И побратими чврсто стискоше руке један другоме ту на пепељавој мјесечини на тиролској громади — далеко од кућа и свог завичаја на тридесет конака. — Наскоро иза тог им стиже и отпуст, и Крсто и Мујо, као каплари, изађоше из цареве војске, и вратише се дому своме запустошеноме здраво ма не и весело. II Хеј, брате, ко би рекао да је ово онај први Мостар! Сав се измијенио некако на лацманску, па бих рекао да и сама Неретва друкчије тече сад но отприје. Преко ње је стари, римски, мост још наузгор, као и стара слава оних што га градише; чак унеколико је пољепшан и покрпљен, каогод што је и стара слава његових твораца сад у пјесми уљепшана и искићена. Још се држи више њега стара Кула, као нијеми свједок робовања и мука уловљене српске раје како прије под султаном тако и сад под ћесаром. У колико је на Мостару, као каквој старинској турској тепсији, дух новог времена аустријском гвозденом руком зарезао печат препорођавања, у толико је он лоно шаренила и мјешавине старих и нових типова, западњачких  и источњачких појмова, ћифтинских експлоатација, силеџијског терора и вапаја потиштених. На сваком иоље вишем бријегу око вароши бијеле се швапске тврђаве као наткапљене усови; а између њихових зупчастих зидина вире топовска грла, те страше и варош и околину и житеље и у вароши и у околини. У њима, као и у старом преправљеном Граду, ларма сваког боговетног дана и ноћи од војске, оружја, труба, добоша и банде. Но варошким улицама новијег, швапског, плана промичу кочије, екипажи, велосипеди; шећу се официри и капуташи с дамама испод рука, а око њих облијећу брзоноге пудлице и благосиљају их обријани фратри и милосрдне сестре. По модерним дућанима за ораховим банцима међу богатим еспапом препредени Чивути гладе своје блиједе и префињене прсте са златним прстењем, и уз понизне и лукаве прегибе намирисаних им тјелеса с мачјим погледима чисто нукају свијет да код њих штогод пазари. А по дивним, новоподигнутим, хотелима видиш брадату господу, сједе за пуним чашама пива, читају новине, пуше, и  нешто ромрнџају па њихов језик — не знам о нему, да би ми главу посијекао! А, као патријархални одзив на култур-трегерску лозинку, пискавом свирању жељезничке машине са станице из нове вароши, по старим уским и кривим турским сокацима и ћорсокацима и махалама ричу благајска магарад, грају дрвари, бозаџије, салебџије и ашчије. Иза капиџика провирују чежњиве хануме; а по ђе-која, сва замотана у фереџи као мисирска мумија, одшепртља уз или низ уске сокаке — као патка по зелену виру. По мусломанским кахвама старинске грађе под ћепенцима прекрстили ноге озуђурене ефендије и одрпане балије, па само што потежу пророков мир из својих везених симсија, пију горку кафу из преосталих им по окупацији шарених филџана, жмиркају, и шапућу између себе нешто тако тромо и лијено: да једва опажаш е им се мичу губице — као-но ти, брате, кад је сваком катанац на устима! У оном дијелу вароши, који нити је чисто турски ни потпуно швапски ни по плану ни по изради ни по житељима ни по њиховом начину живота, налази се и крчма познатог  Обрена Чола — при самој Неретви. Крчма је откако је постала, на гласу као најбоља радња своје врсте у цијелом Мостару. Ако ћеш да се празником проведеш и састанеш с људима, завежи у мараму не више од фиорина пара, иди у Обренову кафану — па да знаш ђе си био. Ако ћеш да посједиш пред ручак или послије вечере, боље кафе и ракије и јефтинијег вина нема ниђе колико је Мостара. А што му је опет вино, е, брате, да га у мараму носиш а на ране циједиш; и нема ти код њега да га кршћава и прекршта, но онакво каква га је дао Бог и добар год и још бољи грозд; — има га од три, четири, па и од седам година. А, ако те наћера невоља од кише јали зиме, бјежи, брате, у Обренову кафану; гриј се и сједи ваздан, нико ти ријечи неће учинити; још, ако немаш шта вечерати и ђе спавати, ту ћеш јал’ иђе добити и конак и вечеру и у торбу брашњеник за сретна пута. Зграда у којој је крчма и кафана, нова је. Крчма је на горњем боју; у четири јој велике и двије мале собе смјештено до тридесет постеља за главније и имућније конагџије и смотане неколике штуре за сиротињу која  плаћа или патакун за ноћиште или пишта и не плаћа. На доњем је спрату кафана. У њој распоред мјешовит: нов банак, десетак тавулина, плетене столице а и старе столоваче, па онда стар кафеџија, стара послуга, џевзе, ибрици, стамболски млинови и филџани. Насред кафане се распријечио један нов билијар са зеленим застором — баш као какав аустријски резервни генерал под униформом на царев рођен-дан на богослужењу у цркви. Једну читаву страну запремио диван под a la turco, а по поду прострте асуре. Боце и нове и старе, и полуоке и литрењаче; чаше исто тако. У источном ћошку икона Светог Саве; пред њом увијек гори кандило, а испод ње висе гусле, укрштене с једним опхрбаним батал-џефердаром. Око те иконе, тих гусала и тог џефердара било је потегни - повуци са швапском владом. Више их је од десет пута досад плењавала и забрањивала кафеџији да их држи ту ђе су, ћерала га због тог немилице и глобљавала нештедице. Али Обрен, крља од оних старих крља, заћопечио па не попушта. Издржава хапс, дава глобу, али те три светиње  не испушта за живу главу. Најзад се и цијело грађанство умијеша у тај спор. Ствар се толико заоштри да влада мораде на посљетку попустити пред јавним мњењем; и икона Св. Саве, гусле и џефердар осташе и даље као најљепши украс ове кафане. За крчмом је авлија и башта за једно рало и по земље, — јер Мостарци не броје да има куће ђе нема и добра башта за њом. У авлији смјештене клупе и клупице, и подигнута с једне стране штала за мусафирске коње а с друге — позорница од штица и греда. На њој, обично љети, или дају домаћи дилетанти по коју представу, или газда набави какве чешке свираче и пјевачице те увесељавају посјетиоце, или, кад наљезе какво путујуће глумачко друштво из Србије ја Војводине, нема се ђе друго зауставити до код газде Обрена, да прикаже по који србастији комад. Ћара је било доста и за Обрена, и за глумце, и за публику — и моралног и материјалног. У кафани је било свијета вазда. Ври као у уљанику. Ако је која мајка изгубила сина, од првог мостарског газде па до најсиромашнијег Површанина што амалише на станици, наћи ће  га ту. Нико се никога не либи; свак се свакоме обраћа. Ту се пије; пјева; весели; игра карата, домина и билијара; проводи шала и ешеклук; претресају разне ствари и политички догађаји; поштени се поштује а неваљали куди — па ко био да био. Посјетиоци су махом Срби, православни и мухамеданци. Уријетко да се види и по који католик урођеник; и то треба да је особита глава па да се мимо фратрове и предстојникове воље нађе у кругу бунтовних кудрова и балија. Швапских шпијуна сваке вјере и милета могло се наћи увијек; а, кад би год била забава или представа, долазио би и знатан број швапске господе, нарочито официра. — Био је петак, турски светац. Љето. Вечер. Сунце зашло. Људи почели напуштати рад, и, да мало поврате душу, стали се навраћати код газде Обрена. Неки засјели па пијуцкају пред вечером, а они којим се хита преврћу онако с нога у душак. У једном ћошку засјело пет-шест глумаца и глумица па пију и разговарају гласно, а поред њих, за првим столом до њих, један хаљкави жбир учинио се пијан па нахерио капу и млатара рукама по столу, а амо  наћулио уши пут њих и прислушкује шта говоре. А то зато и тим прије што су глумци из Србије, а на сваког Србијанца или Црногорца аустријска полиција не да удвостручи но устостручи пажњу. Врата се па кафани отворише и уђе Крсто Богдановић и Мујо Алијћ. Ово је други мјесец како су изишли из солдата, баш као вуци из кавеза, па, жељни живота и ширине, пустили срцу на вољу, дошли у Мостар и бацили се на таласе бекријања, уживања и савремености — да је сав Мостар и мостарска полиција била на јаде од њих. Приђоше глумцима као ранијим знанцима, поздравише се и руковаше с њима; а ови им начинише мјесто до себе те сједоше. — Дај, дијете по биру!... викну Мујага с нахереним фесићем, сједајући поред једне љепушкасте глумице. — Ја шта ће се? Ако се чо’јек не заборави у пијћу, валај-и-балај, не може издржат’ у овој нашој земљи па да му је срце од челика! — Јок, валај!... додаде Крсто: — Бога ми ми дође часова да бих од накве муке сам своје месо искид’о зубима и да би се змија од моје  крви отровала. Баш вам хвала, браћо Шумадинци, синој сте прелијепо одиграли „Бој на Косову“... — Па незгодна је бина, знате; а и немамо све што се хоће за представу; к том кад додате да смо на једвите јаде добили дозволу да уопште и останемо овде а на по се да играмо овај комад, и кад нам се истовремено толике сметње чине, не би било чуда да и нисмо пожели никакав успех. А да је друкче, испало би и лепше без сумње... зађе директор, куцајући се с Крстом. — Дај још по једну, а „Обилићу“ двије!... викну Крсто на келнера, и обгрли руком глумца који је на синоћној представи играо Милоша Обилића. — Халал ти вјера, соколе,... ако и погибе, а оно погибе како јунаку доликује; твој је живот био живот ципан-цијеле царевине! Здрав си!... — Е, де да се куцнемо и ја и ти, „царе Мурате“ !... додаде Мујо, осмјехујући се и погледајући испод ока на Крста. — И твој је живот био живот једне царевине; салте што твоја смрт доби и утврди царство, а Милошева изгуби... — „Милош“ и „Вукосава“, „Цар Лазар“ и „Царица Милица“ су вечерас моји гости. Крчмару, постарај се за што богатију софру!... довикну Крсто, разрахатлехисан. — И „Мурат“ и „Јевренос-бег“ и „Бајазит“ па и „Вук Бранковић“ моји... додаде Мујо. — Шта, зар и „Вук“, побратиме?!... продрије се Крсто, и преблијеђе од љутине. — Па, валај, побратиме, да није било Вука, не би посигурно ни Бајазит био оно што је био. И, билај, кад бих био прави Турчин, прије бих частио „Вука“ но и самога „Мурата“. А ’вако, ни ћу Вука ни Мурата, јер, ако су теби учинили зло, бели, нијесу ни мени добро — почем су ондар и моји ђедови били оно исто што и твоји а данас ја исто што и ти. Но, слушај ти, Обрене, хазурај нам за ове госте из Шумадије што љепшу вечеру, па таман ко плати! Надам се, неће ти пропанут’ док још траје која долина и чахир под кулом старога Омер-бега Алијћа. Благо му и са мном, кад сам му ’ваки!... окрену се шалити Мујо и куцну се руком у прси. — Точи, дијете!... нареди Крсто, и испи претек пива са дна чаше. — Б, браћо, право  да вам кажем, овај погани Устријанац, откако дође у Босну, свако нам добро одузе, а само нам једно донесе — а то ј’ ово... И показа на чашу с пивом. — Какво добро, црно ти такво добро и са мном заједно!... брекну Мујо: — Добро ће бит’ салте ондар, кад се мало зацрвени те да бар личи на крв а не на зној к’о ’во сад!... — Ха-ха-ха!.. засмија се загријана дружина, а „Обилић“ се обрати Крсту: — Па господин умало синоћ не просу крв. Видесте ли како с голим ножем искочи на бину, а закрвавио очима к’о курјак, кад стаде џелат да сече „Цара Лазара“? Занео се, јунак, и мал’ да не направи русвај. По јутру се дан познаје, — те, ако би кад-тад што било, уверен сам да г. Крста не би пожалио зноја за мало крви. И здрав ми, јуначино!... Крсто се осмјехну и куцну с „Обилићем“, па преко рука испише чаше у искап. Два глумца и једна глумица почеше с полу гласа пјевушити: — Бире амо! Мезелука, момче — хееј!.. кликну Мујага, па се окрепу пјевачима: — Доста, џанум! Што да се боје Срби од Турака а Турци од Срба, кад, валај-и-билај и једни и други влаче виши и тежи жежељ но зељов Жерајића. Но ми пјевајте овако: Глумци се ућуташе. Крсто попрати Мујову пјесму и настави: А Мујо се раскриви што га грло доноси: — Вечера је готова!.. прекиде их газда Обрен, више из бојазни но из потребе за тај тренутак. Глумци, видећи да су побратими загазили дубоко, ужурбаше се као испред обједа, дигоше се и заједно са чазбеницима засједоше за постављену софру. Кроз неколико минута пред ућефлехисаном дружином су на столу стајали пуни тањири  босанских јела. Док је једњак био заузет, гркљан је са својим пјесмама ћутао, а на мјесто њих с усана су лећеле бујне здравице као са стрехе сребрне капљице за вријеме кишног прољева. — Е, браћо, кад видим кога Србијанца јали Црногорца, чини ми се к’о да зиђу рођеног брата; а, кад овако сједим ш њима, к’о да сам усред Србије ја Црне Горе, и заборавим на све јаде који м’ окружавају у овој несретној земљи... зађе Крсто за вечером. У том се појавише Цигани с ћеманетима и бубњевима. Опћутили лумперај, па, баш као лисице на стрвину, насрнуше, клањајући се и метанишући још са врата. — ’Вамо, бре, фирго, хеееј!.. подвикну им Мујо и махну руком да приђу. Цигани притрчаше и обискоше му љубити скуте и рукаве. — Дедер развуци, ама једну од срца... знаш! — нареди им Мујага. Гарави Цигани удесише смољаве жице на својим гаравим и старим виолинама, превукоше гудалима; и крти и сјетни звуци заглушише потмуло жуборење пијаног кафанског  живља у пијаној и задувањеној кафанској утроби. А један млад и одрпан Циго изви такође младом и одрпаном гласином чувену севдахлинку: — Ииих! Вина ’вамо!.. дере се Крсто: — Вина ја ли крви!.. Келнер донесе једну литрењачу руменике. Крсто је шчепа објема шакама, обзину јој грлић и стиште зубима, стакло прште, комађе му се здроби у уста и исјече му усне, десни и језик, и измијеша му се крв с вином у боци. Крсто је тек тада наже и попи сву у искан. — Ватру, ватру, браћо, да утулим; изгоре ми сва утроба и ципан-цијело срце од наква маразлука... обрати се дружини као да се правда што то тако чини од себе. — Болан, толико си плахо жедан па си натег’о том жеравом, да с’ и брке ил’ осмудио ил’ попио. Не познају ти се вет’ к’о да их никад ни им’о нијеси!.. нашали се Мујо преко чаше и залогаја. — Жену и брке је ласно добит’ у свако доба, кад год чо’јек накасти. Ево види!.. на то ће му Крсто, па шчепа виљушку са стола и забоде је себи у брчишта над горњом усном. Виљушкини му зупци звекнуше о зубе, а крв му се зали у уста и у ноздрве. Глумице цикнуше, а глумци се стресоше од језе и ужаса. А он ни хабера, но продужи пити и пјевати. — Охо-хо, ништа је то!.. заучиње Мујо, чисто завидећи Крсту на слави. И, као да умири њежну дружину и докаже да је то обична ствар, извуче ножић из кора иза силаја, засука рукав на лијевој руци и у њу кроз мишку себи забоде и проћера ножић, па настави пити облимице и помагати Циганима пјевати. Шица крв као из чесме, а дрхте ножић и виљушка у разјапљеним и свјежим ранама и живом месу, а наше делије хич ии хабера; пију, пјевају, бјесују и чине шемлук као да су Босну посвојили. — Молим те, брат’ Крсто и брат’ Мујо, припазите се сад, немојте што крупно избацивах’ — дошли су неки швапски официри, па да не  би било врзгаре и главобоље... знаш каквије има!.. пришапта Обрен Крсту на ухо. Ово је било уље на воду. — Шта, мајку им швапску — да би ли! Ако су м’ у Бечу под телећаком самарили, зар да м’ и с’ и ’вође не дају провеселит’ с друговима и пријатељима за свој рачун?! Мало им је што их служих три године, но и још хоће — пас им се пасјега меса напотез’о, а? А-да нијесу погодили, валај, не! Вина амо — хееј!.. Циго море — ану-де ону „Авај, Босно“!... Држ’ ти,... ама изви да цио Мостар јечи!.. кличе Крсто к’о да се помами и прилијепи банку на гудало Циганину. Цигани се поклонише, зажмиркаше лукавим очима од радости због алвалука, и, не осврћући се много на околину и без обзира што је ту пјесму влада најстрожије забранила пјевати у Босни и Херцеговини, у нади па добар бакшиш, извише слободно, шехиретски, тужно-жалостивно: За то су вријеме швапски официри — један капетан с масним подвољком и отромбољеним куљама, један обрлајтнант с бакенбардима и један мршави као штиглиц лајтнант, заузели мјесто за један мермерни сто, подбочили се на сабље, наручили пиво, и посматрали наше бекријаше оштро и мргодно — као да су им на трбух стали. — А сад, браћо, да вам причам о Србији — настави Крсто уздигнутим гласом, пошто Цигани одсвираше пјесму, као за инат и погледајући на онај крај ђе сјеђаху официри. — Теби то, побратиме Мујо,... богме што сам чуо и како су ми паметнији људи причали. А ево браће из Шумадије вође, па нек’ ми не дају лагат’. — И ко гођ вам што прича, о Богу и мојој грешној души, комад по комад онаке земље к’о Србија и чо’јека по чо’јека к’о Србијанци што су нема на бутумвези цијелом свијету окле излази па докле сунце залази. Ако ћеш род, ево род; ако ћеш плод, ево плод; ако ћеш сој, ево сој; ако ћеш бој, ево бој; ако  ћеш... што гођ поумиш, једном ријечи, све ти је ту к’о што треба и како би сам у Бога пожелио. А што кажу да ј’ умамурена и уређена та земља Србија, е — то је за причу! — И све ти је ту по православном табијату. Краљ к’о и један цар и мулућ на окрс’ бијелог свијета. Министори к’о икакви царски већили сасред Петрибора из свете Московије. Џенерали к’о косовске војводе и праве делије к’о у стари земан. Хазнадари чистије’ рука, ни да су се под девет ћивота заклињали како ће благо бројит’. Учитељи и попови праведни и учевни до јада — к’о да су сви у Јерусалиму на ћаби чатили пресвето ’ванђелије господње. Научењаци знавени — то је чудо једно, к’о да су сви код премудрога Соломуна за дван’ес’ година по девет језика и седамдесет и пет и по вилозовија слистили. Па ти ту све иде к’о намазано. Томе чуду краја нема. Вина, дијете, шта зијеваш?! Здрави!... А и није то шални пос’о, кад данас Србија, к’о иједна царевина ја краљевина, има своју тарафану, па по себи кује паре и просипа рушпе и дукате к’о нафака кишу из облака. Причају људи који су у њу били, да  она може три године ратоват’ и с царем и с ћесаром и то све о своме руху и круху — а да ни једној од седам краљевина и осмога царства московскога не бидне муктач ни за пребјену мангуру!... — А и Бог јој навија од сваке руке и чува је к’о своју зеницу — к’о-но ти кад му се у њој православна литурђија поје к’о у доба Немањића, а ’ришћанска вјера почитује к’о у они вакат кад је Свети Саво по земљи ’одао. А свецима — да им је слава и милос’! — мило, па се чисто од драгости смију на небу више Цар-Лазарева Крушевца и бијеле лавре Немањића, седмовратне Жиче на крајини; и просипају благодат на све стране по њој да не може вљеше бит’ нити им ико иокле на’удит’!... — И веле људи, који су је гледали и били у њој, да нема те силе ни љуцке пи ђавоље која море у њу ућ’ и метнут’ је под своју чизму. Шта мислите — она је прва дигла руке с куком и мотиком на силнога султана; оба му лета одрезала и столицу му превалила, а Бог сами зна шта ће још урадит’. А, валај, њој ниокле никаква зора ни стравичности нема нити море бит’ више но сунцу на небу о Илијну-дне.  К’о кад је с три стране запљускују три-четири ријеке к’о три дебела мора, да их тица прелећет’ не море. Од сјевера Сава и Дунаво су јој мргињ спрема погане Ћесарије, од западне банде до ојађене наше Босне роси је жалосна Дрина — валовита међа, а од истока до Бугарије расплакани Тимок — златни поток. Па чик томе ко се смије усудит’, да у њу загази без изума силом на срамоту!... — Веле, е се с јужне границе наднијела на само Косово; па Турци ископали хендек и оплели плот, да не би Шијаци прескочили и наплатили им се за старе ране. А они салте што ђегда накриве шубаре на-’еро, гиликну парипе па их наћерају до плота, прескоче га по неколика пута там’и амо и штилетима одбију грлиће на боцама с препеченом шљивовицом, па Турцима и оца и мајку: „Чекај!“ подвикују им: „Турко, док се наш Марко и русински Иван пробуде па се стари побратими понова на те крену — залуду ти и зид до самога неба јал’ облака? Знаћеш шта су шумадинске катане кад разиграју своје помамне хатове, а шта ли су српске тобџије кад загрме наши баљемези! Да побјегнеш - утећи  нам нећеш; да се кријеш — сакрит’ нам се нећеш; да се бијеш — одбранит’ се нећеш; да се молиш — помоћи ти неће!“... А што је јопе војска у Србији, е тога не виђе ниђе више под овом небесном капом. Пусти Шијаци на гласу јунаци; у свакога парип к’о вила; оружје к’о громови — под облак ће устријелит’ орла. А што су им топови — тога нема докле се крсти и клања. Ђе оком замјери, ту ће ти погодит’ србијански тобџија; а ђе погоди, ту, бели, трава више не израста. Јадан ти Турчин а јадан Латинин при Шумадинцу! Оно, истина, Турака је више — ама су Србијанци одвојили и богаством и памећу; Швабо је лукави’ и кабасти’, ама је Србијанац и жешћи јунак и виши поштењак и бољи чо’јек свакако.... — Но и јес’, брате си мој драговићу, ови швапски милет хилом и поганством сколоврчио са свије’ страна, па дошло соколу да му се перје спаруши. Мало му је, гибету и бетерсузу једном, што му ова бездушница Јевропа предаде нашу тужну Босну и јадну Херцеговину к’о златну јабуку на срмајли тевсији, и што дође на готово а превари и Бога и људе  — по још ћули уши па све нешто њуши: неће ли како пребродит’ широку Саву и ти’о Дунаво те чалабрчнут’ што од Шумадије, па се ђоја спушћат’ до Дојчинова Солуна,... ками да му је и два леда, к’о су му!... — Наточи, момче, о’ђе, шта си зинуо! Охо-хо, на ти, Обрене, по души, и није манисати вину. Ене, гле, оног „шклапетана“ и „лаћмана“ до њега како су наћулили уши па прислушкују а избуљили очи па нас мјеркају. Нешто ми је срце узиграло, а крв ми се на очи навукла, чини ми се хоће бити кавге ноћес. Сви здрави! Пијте, браћо,... прије ће Неретва пресахнут’ но нестат’ вина у Мостару а дувана у Требињу. Ено, диже се „шклапетан“; иде ’вамо. Пст, нека га, нека! Виђу ја: лећ’ ће крв — друга не може бит’. Акха — тпу!... накашља се и исхрка Крсто, па отпљуну тако да пљувачка паде пред саме ноге швапском капетану, који им се бјеше упутио софри. И капетан је био пијан. То се могло закључити по великом броју испијених боца и испроваљиваних чаша за његовим асталом, а особито по спотицању и несигурном му ходу преко дворане. Уљегао му ђаво под кожу, па  му не да мира. И, као кад хоће да му буде пред главу, приђе дрско до прве глумице која сјеђаше између Муја и Крста, поклони се, и, у колико се она обазре, свали јој пијани пољубац на зажарено вином и младошћу чело. Глумица цикну и одгурну га лактом па се наже према Крсту, да би избјегла поновни знак официрске наклоности. Капетан не достиже ни да се исправи иза поновљеног и неуспјелог нагиба за новим пољупцем, док га нешто лупи по потиоку да сва кафана одјекну. Би му као да се сручи на њ читав бријег растопљеног олова; и он се сруши па под и опрући колико је дуг и широк поред нога од астала. А по њему са столицом у једној руци и ножем у зубима поигра Мујо као ајгир по сноповима у гувну. Оба лајтнанта тргоше сабље и појурише у одбрану капетану и освету војничке части. Крсто шчепа двије столице; једну метну себи на главу а другом одби официрске ударце и од себе и од Муја. У толико се и Мујо чеврндиса, напусти обореног и крвавог капетана па се устрми с Крстом на лајтнанте. Официри их  дочекаше на сабље и револвере. Пуцањ се разлеже, да се сва клачарда с тавана на под обурва. Наста читава ђурунтија и гужва по кафани. Стаде писка жена, стењање убојица и поклич гостију као да је морија ударила међу њих. Начини се друго Косово. Неки од гостију, дабоме Срба, не смијући јавно и отворено притећи својим у индат, би готов па удари нечим о свијеће, те се утулише, и грозни и дебели мрак обави дивљи призор дивљега мегдана. Ужас, какав се само замислити може. Напољу се зачуше жандармске звиждаљке. Мало по не би, а у кафану дојури читави вод патролџија с голим бајонетима на пушкама и фењерима у рукама. При унесеном сјају искрсну најгрознија слика коју је икад људска обијест и крвожедност могла да даде. Све по кафани испреваљивано. Столови и столице изломљене. Боце и чаше попадале и изломљене. Вино и ракија просуто и измијешано. Хапа и смрад да избљујеш џигерице. Са локвама пијћа измијешана и свјежа и усирена крв. У њој леже три официра. Једном размрскана глава, другом пробијен трбух и просута гризина, а  трећем исакаћене обје руке и десна нога преломљена. По јечању и тренутном копорању видиш да су још у духу. Поред њих комадине од изломљених им сабаља и три испуцана револвера. У једном буџаку се шћућурили глумци и глумице — баш као срне на промрзли а у страху од ловаца. У другом хуче и превија се кафеџија. По прозорима се забили гости; а насред собе побједне убојице — Крсто и Мујо са засуканим рукавима и закрвављеним очима. Оба гологлави, изгребани, издерани и разјарени као дивље мачке да би за го нож голим рукама ухватили. Крста залила крв низ уста и око очију из добивене ране на челу, а Мују шица врутак крви из мишица од лијеве руке. — Предајте се, и напријед у име закона!.. грмну разводник ноћне страже, и командова па жандарме те опколише и Крста и Муја с навитим пушкама и напереним бајонетима па њих. — Шта велиш, побратиме?.. довикну Крсто Мујаги, и завитла ножем више главе. — Па да идемо на починак с овијем „добријем“ људима — ја шта? Хвала богу, хапс нам није првина!... добаци му побро хладнокрвно. Кроз неколика тренутка ланци су звечали на побратимским рукама, а кроз черек сата наши су јунаци лежали у Кули на голим даскама, купајући се у сопственој крви из непревијених рана. На њихову срећу или несрећу, љекари су успјели да излијече сва три официра. На суду се доказа да су официри први запођели кавгу; а Крстови и Мујови свједоци, Срби, потврдише да су прво официри обранили Муја па Крста, и тек тада ова двојица, у самоодбрани, кидисали на њих, и, као јачи, испребијали их. Према томе суд, бојећи се народног раздражења, не мога на ино нити смједе друкчије, но, с обзиром на олакшавајуће околности, пресуди Муја и Крста на по годину тавнице, а официре на исплату трошкова, глоба и оштете крчми и крчмару. Сав пак свој ијед мостарска полиција искиха на србијанске глумце у овом случају. Овај јој изгред добро дође да уклони тај грдни трун из свог ока, и нареди: да се глумци у року од двадесет и четири сата удаље са земљишта окупираних покрајина. Али, свакако, све јој је узалуду — јер ко што извуче, остаде му као од девет ђедова. III У „Црном Кабинету“ у Сарајеву под № 9982. F XIII налази се ова: ДАВИЈА Госпођо Владо, Земаљска, земљана, дрвена, камена, ђавоља — како ли се вабиш!... Наши стари веле: не моли се цркви која не помаже. И, валај, у неку руку имаду разлог. Ама, и ако је свака старинска к’о из ’ванђелија, ја јопета к’о вељу: па и ђаво може пођегда окренути како ваља. За то се, и како ми се неће, са срцем сличнијем јежу а душом у носу, усудих да ти се потужим за нешто, па таман ђе испане. Кажу, да си с ђаволом зачеђена а с три окоћена. А ја јопета к’о мислим: па и нека  си; да нијеси за нешто требала, не би те Бог ни давао! Па каква си, да си — пошто ми је љута невоља, да мимо њу нема куд проћерат’ — падам на кољена преда те, и скидам ти капу од неба до земље: да ми извидиш нужду, па по правди Бога и мога и твога пресудиш како треба, или ми одрубиш главу па побијеш на бечке бедеме — нек’ је кљују орли и гаврани, кад се за боље није родила! А немој да мислиш да ти досађујем само због тога што желим да ти досадим. Бога ми јок! Кад би било до моје воље, вјерајбог бих знао ђе бих се и коме бих се обратно. Да је Босна и Херцеговина тепсија, ја бих је окренуо низ Дрину, па низа Саву таман до увора Саве у Дунаво; а ту бих потврдо и правду, која је из овијех страна утекла још онда кад ти дође и завлада у њих, нашао и све што у Богу желим добио. Ама се, пусто, не може некако. Настао кијаметли вакат, па никуд ни распедити. Да дају кусоњи под стог, порастао би му реп. А сунце не може гранути прије но сване. Но, да не бих зановетао на дуго и на широко, и да ти, госпођо владо, не бих главу  пробијао, да пређем на главно и да почнем с почетка. Родио сам се, чини ми се, на пет-шест година пред турски рат. Оно, истина не памтим тачно ни декик, ни дан, ни неђељу, ни мјесец, па ни годину кад сам се родио, — ама, како ми мајка каже, а она то боље туби но ико, што се мога рођења тиче, биће како ти причам. А, гле чуда божијега, да памтим силесију другијех и туђијех рођења. Ето, на примјер, знам, макар као и кроз маглу, кад се изродио устанак у Невесињу против Турака; знам кад ми се сестра Милица родила; знам кад се родио онај твој посинак, Али-ефендија Капа, који данас жари и пали по Херцеговини; знам кад се ождријебила кобила Чакара; знам кад се омацила мачка Фуртулина с деветоро мачића; и знам кад се окотила Европа и Босни и Херцеговини побацила своје недоношче — тебе. Мало ми је земана, али ме доста јада убило, и, к’о што видиш, много сам чуда запамтио. Може бити да би се и нашло какве манити да ме запита: па што ти то нама причаш? А ја јој на то, госпођо владо, преко  тебе одговарам: „О манити манита! Да нијеси манита, не би те манит ни звали! Зар ти не знаш, да сам ја кабасто за уши и реп ухватио сваку помис’о великој и силној овој царевини нашој, и да ја знам сваки ред у њој, па нећу мимо њ никуд — је ли Бога жива! Прије ћу сврнути с божијег пута, но што ћу царскога закона прекорачити — па таман ђе издере. Ја знам да се наша царевина стара, да је кабил, да и сваки наш поглед докучи и помис’о сазна, па зато јој и приповиједам све што знам. Боље да јој ја сам то кажем но жбири и шпијуни, на које потроши и црно иза ноката а од којијех ни у цркву не можеш уљећи“. Питаћеш ме: шта сам још запамтио. Запамтио сам кад су твоје регименте умарширале у нашу домовину, а наши их мусломани дочекали мјесто ожђелдије јатаганом између оба увета, да се чешу док им царства и вијека траје. Памтим као кроза сан, како наши причаху: да долази некакав ћесар за господара над Босном и Херцеговином, и како тај ћесар обећава свако добро и сваку праву свијем минлетима и вјерама под његовијем скутом, и како је дао божју вјеру пред Европом у Берлину:  да ће нам бит’ и отац и мајка и заштитник живота, хадета и имаовине, и да ће по нашијем староставнијем законима а преко нашијех људи дијелити народу правду и управљати земљом и градовима. Е, ама не свјерова — ако ће бит’ и ћесар. Но, чим се укрути у нашој напаћеној домовини, тај-час окрену странпутицом и преврну ћурак наопако. Пљуну нам и на образ, погази нам обје вјере и у Христа од три прста и у Мухамеда, укиде паше законе, обрља наше обичаје, поотима наша имућа, а наша ребра и живот, српски живот у Босни и Херцеговини, подврже својој чизми и мамузи и жуђелскiјем маказама. Па и то му се, госпо, мало учиње, но, да би врећа мјеру превршила, издаде наредбу на паше сердаре: да му дамо ђецу у солдате. Е, ту, бога ми, удари чаво у плочу. И заропта народ на ћесара, и диже се кука и мотика, и загрмје пушка па све стране низ Херцеговину, и јекнуше брда и долине, и потресе се царски Беч и краљевска Будимпешта. Богме сам ти и то све запамтио; а, како и да не запамтим, кад се тога пута и мој покојни отац Богдан  одметнуо у усташе, а на по године дана иза тога твоји ти га солдати ухвати рањена на Моринама а ти, предобра госпођо владо, преко телеграфа нареди те га објеси на сред Касабе Невесињске — на срамоту чојству и поштењу! Још сам тада био ђетињаст, те ни оца нијесам умио ожалити како треба; данас бих умио, ама не могу, јер ми не да ни вријеме ни прилике около. Јер шта ја могу учинити, кад ни сва Херцеговина листом није твојој и ђавољој сили могла да одоли — но је морала поново сагнути главу и у злу добро чекати до боље згоде! Али свака сила за времена, а невоља редом иде. Боже, здравља — свака ће звјерка доћи пред своју стријелу, и сваки вјетар на своју хују. Те, што ти причам, послије погибије мога покојног оца, од чијих си кости ти, госпођо владо, начинила ексере за свој златни пријесто, ја, сестра ми и мајка, останемо на туђијем рукама — као зелено чечарје у грму кози, зецу и змији на милост и немилост. И отада се на ме и моје шљеме стаде обурдавати несрећа за несрећом из дана у дан, из године у годину — и сам ће Бог знати кад ће се и ђе ће се зауставити. Кад је Аустрија улазила у нашу земљу, бјеше се чуло како се обавезала пред Јевропу, да ће нам олакшати десетину, укинути трећину, ослободити пас ага, не ударати намета ни пореза ни приреза, опростити нам кулук и аскерину, и подићи нам цркве, школе и путове — да се и онај што је јуче умро покаје и зажали за овијем свијетом. Али од тога гласа и не би ништа више до празна гласа. Све је горе но што бјеше под султаном, — и онај Србин у Босни ја ли Херцеговини, који је стоту годину данас намирио, каје се и жали што га пошљедња турска пушка није оборила, те да бар ове јаде не дочека и својијем очима не гледа. Испричаћу ти шта је са мном и мојом фамилијом било, па да се увјериш да је тако. Био сам чипчија Ибрахим-бега Колокотре испод Вележи, како за турско доба, тако и даље под Аустријом, пошто си ти, милостивена госпођо владо, по својој ријеткој увиђавности благоизвољела потврдити стари турски закон од 14. сефера — 1276. Читлук ми је био мали, а кућа на њему стара и, бога ми, рђава. Причају, како је један ваш џандар питао  некакву гатачку бабу: „Бако, да нема овудије ђе лопова?“... а она му на то одговорила: — „Не синко, душе ми, — но све што их би, ходе у те швапске џандаре и финанце!“.. И, који је Бог један, право је и добро је казала. Тако је.. Ти лопови, са законом у једној а острагушом у другој руци, љушкајући ми око куће као поскитане вашчине, и опазе да ми је колиба грохнула. Па, да би ми се зар осветили што им је мој отац четујући задавао шушак, отрче и пријаве котарској испостави: како ће ми кућа панути. На то котарска власт нареди, да ја пошто-пото направим нову колибу, а да ме ага тобож помогне јапијом и гвожђем и да ми опрости три године хака. Ја направим кућу, и, шта више, и мљекар уза њу. Потрошим гвожђа двадесет и четири оке, а јапија ме стала преко сто фиорина. Али ага слага онако балијски, и нити ми по погодби плати гвожђе ни јапију. Каже: влада му је истекар дала изум, да ми није ништа дужан дати. И вјеруј, бога ми! Јер све што не ваља а, кажу, да с ваше стране долази — досад се обистинило да је ваше. Те и то. Једино  што је остало по погодби, и на што је ага у неколико пристајао, било је то да му није сам давао хака. Утолико и ја стасам за солдате. Кад сам отишао у Беч, оставио сам дома стару мајку и сестру нејаку у пуној кући онако на сељачку. У тору сам имао два вола, двије кравице, педесетак брава и једно кљусе. Но, док сам се ја, као манита хајка по пазару, обртао с десна на лијево на пети и на прстима по туђијем земљама и испред туђијех дворова и хватао маглу у шаку и мимо своје воље, дотле је моја крваво стечена имаовина у Херцеговини пропадала из дана у дан све виш’ и више. Инокоштина готова немаштина. Пошто одслужим цара и добијем отпуст из војске те се једва једном врнем на свој родни камен, нађем сиротињу оронулу и преполовљену. Од јада и дерта одјурим у Мостер, нећу ли ђе уз каква трговца што зарадити. Ту се нађем са својијем богом побратимом, Муј-агом Алијћем; запијемо се читаву хефту дана — право ти рећи готово све о његовој и срећи и ћеси; и у једној крчми направимо русвај с некијем вашијем официрима. Официре  одведу у болницу, а мене и Мујагу у тавницу. Као кад несрећа гони чо’јека — и мој се дотадашњи ага, Ибрахим-бег, презадужи код некакве ваше „Милијун-Банке“, узевши грдне паре за још грђе услове на некакву „слијепу мјеницу“, по којој, веле, да ви можете чинити наплату кад хоћете, колико хоћете и како хоћете. По њој му ћесарска мусала заплијени ципан-цијело имање за исплату, па и читлук на коме ми је фамилија живјела. То се све десило за вријеме мога тавновања. А ђаво нит’ оре ни копа, но све гледа како ће коме врат сломити. Те и ту. Некако твоји чиновници забораве закон од 7. мухарема, 1293., и, мјесто да извијесте моју мајку и понуде је да се она по обичају користи правом првокупа, они онако испод плота, ваљда се светећи мени што им нијесам покоран и што сам им избио три војничке челенке, продају сву ибрахим-беговину неком Али-ефендији Капи. Не могу пропустити а да не проговорим и о овој најновијој перјаници за твојијем саруком, госпођо владо! То је ђаче чувенога  Шеријата, кога ти онако раздарушно потпомажеш да цвјета и напредује. Докусурио је некакве тамо-ваше лацманске наутике у Загребу, латинског бискупа у палац и папучу целивао и хрватскијем се именом заогрнуо. Па једном дигао нос, да би ракао: е ће небо распарати њиме. Ко сам, ја сам! А ти му за леђима, па му је и ласно проводити бјесове. Ето такоме назаљету и изроду ја остадох и даље — кмет! Нови ага пије хтио пристати на уговор који је био између мене и старог аге. Но, шта више, да би ми се осветио што је моја мајка шћела откупити читлук од Колокотре, баш као Пијулија у стари вакат, на самани Ђурђев-дан дође ми кући са џандарима и силом на срамоту оћера ми из обора обје краве, те ми остави фамилију и без кашике млијека. По том ходе на чахир, и урва ми један цио пласт сијена што ми је био претекао преко зимнице. А, кад приспје жетва, он потпушти своје јолпазе те ми од фамилије отму један читав стог јечма и овршу за њега. Моја мајка Росна, гребући се и бијући шакама у прси, дотрчи у котарски суд и тужи  га за посебицу и отимачину. Суд, умјесто да заштити слабе и праве, ухапси на три дана моју стару мајку, грум земље — тобож да не диже ларму пред господом. А ага? На њега и његову пасју цеку сад дође ред да давулише, мјесто да одговара за учињени зулум. И он оптужи моју мајку што му ђоја није платила хак. Зато је, каже, био принуђен да јој и краве оћера, и сијено отме, и јечам потре. Да то није онај исти котарски суд, који је назад двије године нагодио мене и мајку ми са старијем агом: ми да начинимо кућу а ага да нас гвожђем и јапијом потпомогне и хака нам не тражи за три године, не би се човјек ни чудио, па кад би криво пресудио — пошто у вас, Бог је дао, ни свијећа наузгор не стоји и право не гори. Али, реците барем у себи право по души и срцу, зар то није и Богу плакут’ на оваку пресуду од котарског суда: да се моја фамилија дигне и ишћера с Али-ефендијна читлука, а за наплату агинског хака да ми се истури на продају свака сатвар и све што ми се нађе у кући и пред  кућом — и живо и мртво, и покретно и непокретно!... Твоји „џенетски хртови“ нијесу чекали да им котарски суд понавља бездушну наредбу. Дођоше и поробише ме. И усред циче зиме о Јовању-дне, кад су и међеђе шапе у дно јаме утрнуле од мраза и земберије, моја се стара мајка и сестра нејака обретоше на равни и снијегу под вјетром и ледом — на ништа, без ништа. И преноћиле би и смрзле се обје под омарама, да им није било мог честитог по Богу дајиџе, Омер-аге Алијћа, те их за севап примио код себе у свој честити хоџак, ђе их држи и храни отада до дан-даљи. Може бити е ће те, добра и „знатижељна“ госпо, занимати да чујеш и мило ти бити да сазнаш: откуд то и тако пријатељство између једног мусломанског и једног ђаурског дома. Збиља, та је историја тога пријатељства врло занимљива, и вреди да је сазнаш. Дакле, почуј! За вријеме рата с Турском, мој је покојни ћаћа — не била му земља тешка! — у боју на Бучјем Долу убио и посијекао буљубашу Ахмета Алијћа, истог брата Омер-агина, пошто је покојни Богдан ратовао под књажевијем  барјаком а рахметли Ахмет под султановијем. И отада се закрве Шкори и Алијћи. Алијћи су мрешкали ма кога од Шкора да освете Ахмета, а Шкори су се опет били и гонили с Алијћима као и с осталијем Турцима док-год је трајао рат и крајина. Али Бог нави те Алијћима не испаде за руком да покају буљубашину погибију, а ни нашијема се не даде више згоде да иког више од Алијћа смакну с овог свијета. Утолико се и умири, и дође Аустрија те нас опаса у свој каракол и нас и мусломане и латине; и ми се сви, и како нам се неће, погнута врата а црне душе преклонисмо вашој руци и крваву вам сабљу с голијех кољена у ријез целивасмо. Тада се и мој покојни отац с осталијем племеницима врати на свој родни камен. Кућа нам је била не више од черек од сата далеко од Омер-агине. Богме, крв је крв — залуду, па ако је и други вакат, — те се и мој отац држао на варцу и уклањао испред Омера, а, кадгод би се ђе с њим у селу или у путу ачкао, гледао је да му је макар мали ножић на руци. Не прође ни година дана откако ви дођосте да  заповиједате у ову земљу, а једног дана, баш на наше крсно име Светог Димитрија, ето ти Омер - аге Алијћа па право те у нашу кућу. — О Богдане! — зазва с врата. — Ево ме! — Помоз’ Бог, и сретна ти слава! — Бог ти помог’о, и добро ми дош’о! — Боље тебе наш’о!... Но ходи, бива, да се пољубимо и помиримо! Ако си м’ и убио брата, није се истражио хоџак Алијћа. А, валај, и ја бих га убио па да сам био на твом мјесту. Није му дао ђаво, и њему и мени и свијема нама, да гледамо своја посла па с браћом живимо у слози и љубави, но се дигли да ми својијем ребрима чувамо султана и његову царевину, који и не зна ни да нас је Бог дав’о никако. А, да тако нијесмо главињали, не би ни довели и насекали на се овог бечког гибета што му се не зна ни оца ни мајке, те да нам пишти и мајчино млијеко под ноктима — и вама и нама. И, што је било — било; тако је вјетар намахнуо и вријеме и војничка срећа нанијела. Но одсаде да будемо, џанум, оно што су били наши стари — браћа и по сто пута браћа! Јер, кад је велики душманин иза врата, гледај да од малог направиш брата; друкчије  радећи, ходе глава као перушина!“ То рекавши, рашири руке па их склопи мом оцу око врата. Ту ти се њих два изгрли и ижљуби и спријатељи — као да су рођена браћа. Бога ми, нико никоме, ни брат брату, није ваљавао толико колико Омер-ага мом оцу и мојој фамилији. Ја се доцније побратимим с његовијем сином, Мујом; и тако се пријатељство између нас веза да га сви „бечки вилозови“ не могу одријешити. И отад су наше куће ово што су; а како таде, тако и данаске. — Но ни ово на што ти се горје тужих и јадих није све. Док сам био на староме читлуку, нешто мој покојни отац док је био жив а нешто ја и стричеви, искрчили смо били мало мере; а на њој подгајили и један гај. Кад ми фамилију дигоше с читлука, те се мајка Росна пожали окружју на неправду од аге и котара, окружје пресуди, да јој се ова крчевина да под закуп за десет година. А из потаје наштуцне Али-ефендији те он и ову земљу, к’о своју, да другом чипчији те му је обради, и нареди му да с пушком у руци а оловом у чело дочека свакога ко се усуди да рекне: то је моје!... Кад сам изишао из затвора, те видио шта ми се учињело од крваве муке и зараде (а, док сам био у Кули, о томе ништа знао нијесам, јер стара Росна није дала да ми се о томе пише), да сам деведесет и девет живота имао, све бих, чини ми се, ризикао само да се нечије крви напијем. Али мајчина клетва преко голијех прси, сестрине сузе и пријатељски савјети па ме охладише и спријечише од крваве намјере. Шта сам знао друго радити, до изнова дићи парницу „код кадије а против кадије“. Прво сам отишао код оног жмиравог пријестојника у Мостару — Пољак је родом, и дигао давију што се горе и теже море. Ништа. Отоле задавијам на окружје пред онијем шепавијем циркулом — ђаво га однио никад му име не могу погодити, толико знам да је Пољак и он,... но сведно, ви га знате свакако, јер је ваша гњида. И ту ништа. Онда шта ћу, но притегнем на ноге опанке а комад овсенице и мало прља у торбу, па право амо, у Сарајево, на мусалу. Као, кад ми се, болан, само каже, да, ако овђе не нађем правде, онда је нећу ни наћи ниђе до или у шуми са џефердаром или чак под Авалом јал’ у Петрибору. Све што је Бог па земљи сатворио, прелази преко људи. А, валај, ми се чини, да је виша пола од свијех зала пројахала преко мога врата. Ко не види миша кроз решето, испале му очи обадвије. Те и то. Ја само не знам кад ћу умријети, а: зашто ми је Швабо кућу ископао, знам, валај, као да с длана читам. Види се као усред подне, да вашем цару интереза: да овај задрти и непокорни народ оголи, огладни и опразни — како би га беље слушао и горе му робовао. Зар не? Али, бели, вара се свак ко мисли, кад мени учини зло, да ће се тијем осветити моме мртвом ћаћи што је био у усташима и клао ћесареве војаке. А тако се исто вара ако ко мисли: да ће од овог народа, кад остане го као прст, створити рају и само рају. Јер го се коњ не јаше, а народ, инаџија и јогуница као овај наш, не савија врата без мотике нити се да завиличати ђемом од челика без јада велика. А све продане душе, па макар их било на хиљаде, као што је тај ваш Али-ефендија Капа — нек’ вам је здрав и жив и халал! — и сви капићи и раскапићи, неће вам више помоћи но ћеса ножу и прићесак арбији, па кад дође стани-пани! Вара се, вара, вара, и вара, бога ми, свак ко друкчије мисли но тако како ја кажем и како Бог навија — и да-бог-да се вазда варао и у ватру џарао, док му обје очи не изгорела, као што и хоће најпослије, ако-бог-да! То нека знаш, госпођо владо, и немој рећи е ти се није казало!... Ни за турско доба кад су делибаше судиле, овога јада није било. Ни уз буну, кад смо из шаке вијали, из рога сијали, куком копали, ражњем орали, кустуром жели, на плочи мљели, а из каменице јели — овога јада, покора и белаја, као што је сад, није било. Тражим: да ми похрваћена балија, Али-ефендија Капа коме је аустријска власт пустила мах, плати двадесет и четири оке гвожђа које сам утрошио у кућу, јанију, мљекар, двије краве, стог сијена, и њиву јечма с пластом сламе, гај што ми га је исијекао, и штету од отете ми крчевине на коју сам чак и закупнину платно — по процјени добријех и душевнијех људи. И то све са законитом интересном стопом. Од вашега суда тражим прво, да погледа у крст, закон и ’ванђелије пред собом, и да се  сјети да има Бога и за сиротињу као и за великаше — Бога грома и освете свете; и друго, да према томе позове похрваћеног балију, ефендум-Алију, на одговорност како ради сметања посједа, тако и ради самовољштине и зулумћарства. Затијем, да ми ти, госпођо владо, или повратиш или надокнадиш штету, коју ми је учинио твој бездушни суд продајом свега покућства, педесет брава и два вола с једнијем коњем товарећаком. Као што сам ти казао, док сам дошао до тебе, прошао сам два твоја суда; у једном је био судија жмирав, а у другоме шепав. Идући амо, уз пут су ми казали: да и међу твојијем особљем, госпођо владо, има један члан — ћорав. Бога ми, рђав знак; јер, како ми се нешто надало да ми све сами вакетњаци суде и дијеле правду, није ни чудо што ми се све вакетно и наопако обрће. Ама опет као вељу: а дако у тебе буде мало више, не душе — но памети. Јер посигурно ти знаш ону пашу народну: не гули море коре, док није било горе! И чуј ме добро! Ако ми ово за што ти се овако тешко, сињи кукавац, жалим, не извидиш како у закону пише и праву ми не даш,  вјеруј Бога, учинићу те давом што се горе и теже море прво и прво самоме ћесару у Беч. Па, ако ми ту не отворе врата, онда султану, моме правом и старом цару, у Цариград. Не може ли ни ту ништа бити, искитићу до три харзовала — један краљу од Шумадије, други књазу од Црне Горе, а трећи бегу од Бугарије. А, ако ми и они не могбуду помоћи, хоћу зажмурити па право у Русију земљу православну, и крлијештити пред ноге цара московскога, а запомагати што ми снага дава: „Наше сунце са истока жарко, наша круно са сјевера сјајна,... хај помози и избави од зла суда бечкога ћесара и Калајеве „жмираве, шепаве и ћораве“ владе! Помози, или ~ћемо се сви истурчити јал’ у море скочити!“. Не добијем ли ни ту своју праву, дајем ти Бога тврда јемца, поуздаћу се у се и у своје кљусе, те притегнут’ на ноге опанке а џефердар куцнут’ по табану, па од Романије до Бишине ђе ког стигнем с виластијем гаћама, бога ми, му ласно бити неће! И опет ти, госпођо владо, кажем: само тражим оно што је моје, а ништа нећу што је твоје и ђавоље — па да ти је чанак колико  и мостарска и сарајевска долина уједно, а да ти цио свијет у њу објеручке згрће сва блага, сваку мирођију, сваку ђеисију и сваку ђаконију што има под овом небесном капом. Надам се, да ће бити како је право — а то је: како ја хоћу. 1—IV, 188* у Сарајеву. На силу покорни: Крсто Богданов Шкоро, тежак. IV Већ је трећи дан како Крсто Шкоро лута по Сарајеву — таван и празан, смршао и замишљен, с рукама у џеповима и погнутом главом, смрштеним челом и закрвављеним од муке очима. Тражи рада, или, у најмању руку, дајбуди кога добра Србина: не би ли му зајмио, или, у најбољем случају, дао за севап, коју пару, да се одвезе том новом швапском гвозденом кобилом, жељезницом, до у Мостар, а одатле до Вележи може и пјешке. Али узалуд му труд. Рада ниђе, јер послодавци, обично владине креатуре, зар да имају везе и даду прилике за зараду којекаквим упорниковићима, које влада гони — те да јој се замјерају? А душевна човјека ниђе ни од чеперка, да га претури до у бездом под Вележ — као кад га нико ту и не познава; а, богме, брате, и вакат му је таки према оној народној: неста блага, неста пријатеља. Гладан, жедан, уморан и љут, око подне се врати у Црквени Хан, да се ками окријепи. Газда, добродушан човјек вредан Србин, видећи га у невољи и знајући како је и зашто пострадао, чинио је колико је могао: примио га на конак и давао му да једе и пије колико да не умре од глади. За ручак је добио доста хљеба с пјатом чорбе и комадом преосталог меса при кости — објед, за који нећу да кажем да је био мршав, али тврдим да није био богзна како богат. Какав је, да је, треба знати да је био џабе; а свакако је био и бољи и укуснији но пет му доономаднашњих ручака и вечера у сарајевској тавници. Крсту се пак сваки залогај чинио да је с медом, — јер глад очи нема, а жедан коњ воде не пробира. Био је таман докусурио с оним што је било донесено пред њим — ма да би наш изгладњели горштак могао још толико метнути у праћу, па тек да рече: Бог да поможе, могу до довече! — прекрстио се и извадио иза колана мараму да се отре, док се појави у крчму један крупан старац, вас бијел као овца, погурен, с дугачким му објешеним до испод сиса сиједим брцима, у црном гуњцу, црним вуненим  гаћама и поткованим опанцима, са бијелим дреновим штапом у руци. Старац назва Бога, хукну и сједе за први астал до Крстова; извади мараму те отрије чело и образе, низ чије му бразде крупне грашке зноја цураху па се стакаху и капаху по силаву и по раскопчаном му златом везеном џемадану. Заиска полић ракије. Келнер му га донесе; а он га лијевом руком прихвати и диже према себи, погледа кроза њ да ли је како ваља, прекрсти се, окрену се око себе, и Крсту, као комшији, и ако му бјеше посве непознат, наздрави, па га тек наже и попи у искан. Дај-то, дијете, да се што једе, ак’ има која зера!... нареди келнеру. Мало по не би, и момак му донесе хљеба, један пун сахан чорбе с пиринчем и један меса кухана и печена на ражњу. Старац се понова прекрсти и позва околосједеће: — Хај’те да једемо!... — С анђелом, и на здравље ти било, брате!... одговорише му ови по обичају. Старац се прихвати кашике, те прво посрка чорбу; па извади ножић иза силаја, те стаде резати месо и јести облимице. У том се појави и газда од крчме. Чим згледа старца, приступи му, и, као давнашњи познаници, пољубише се образ у образ, питаше за здравље, сједоше један до другога, наручише оку вина „од оног бољега“, и стадоше пити и егленисати. — Па како тамо по Романији,... и шта се ради код вас?... запитаће газда старца између осталога. — Богме, брате, не дај Боже горе! Једва народ дија. Сваком душа у носу, шушак у срцу а мрак пред очима, па нити смрти ни живота. Жива жила за више грдила!... — А како је љетина понијела?... — Теке тако. Ма, оно, добар си чо’јек, и што да Бог — хвалимо га! — не да овај пексијан, но нам оте и црно иза ноката, да је кабил. Зашли сад, чојче, бога ти, десетари, те онако на стрну и у класу још процијенили род. И, вјеруј Бога, ђе су ударили и преотимали да има товар, једва да може изнијет’ педесет ока — салте да себи што више скуцкају у царску хазну и ђавољу јаму. Још поврху тога, а према томе, и аги трећина, и разни намети, и школарина, и кулук, и војница,  и лактарина, и прирез на живо, и плаћа за дрва, и за испашу, и за кантарину, и за кланицу, и глобе, и ђаволи, и сто другијех белаја, и... о Богу и мојој грешној души!... биће их да им ни по букило жита неће остат’ у кући, и да умиру од глади прије Митрова-дне — а за зиму и зимовиште да ти и не говорим! — — А како воћке? Како шљива?... — Бога ми, па бјеше понијело доста прилично. Но која фајда, мој брате драговићу! Изишла наредба од владе, да га нико не смије обрати док га не процијени десетар, а шљиве да нико ником не смије продат’ до владиној фабрици. Ударили намет на казане, — те сад сам по себи нити мо’ш нити смијеш пећ’ ракију, па да би сваку оку по цекин пред’о. И, ђаводнио, ове ти године нико ни једне капи неће имат’ ни за крсног имена. А све за све, драговићу си мој, зашли некакви владини „грономи“ и „грунтовњаци“ — како ли их вабе — па унијели ланац у земљу, и премјерили је уздуж и попријеко, пописали што је чије — а ти знаш, да је све агинско; и тако дали агама вишу праву но су и за турско  доба имали, а чипчије везали к’о псе за жежељ... — Хм,... свеца ли јој швапскога, то је влада урадила навлаш — салте не би ли нас што више завадила с мусломанима!... јекну газда, па од муке наже чашом, наврх сркну а на дну јој цвркну, и поручи још литар вина. Поћута, поћута, па ће опет старцу: — Па имаш ли ми се, чојче, ичим хвалит’ с тијех банада?... — Похвалит’ — је ли?... Е, мој брате драговићу, наша је хвала давно пропала. Тек имам да ти причам за још једну швапску новину код нас на селу. Изашли некакви владини учевњаци још прољетос међу нас, и ђегођ нашли добру долину, наћерали сељака да на њу сади некакву репу за накву нову владину шећерну фабрику. Истина, они су нам и сјеме од ње дали, и показали нам како се ради. О, то смо с’ измучили и сто нас је јада убило, док смо је подигли. А, да је која фајда, не би чо’јек ни жалио, но израст’о они ђаво не виши од добра чмањка кртоле. К’о и окле ће израс’, кад сто пута они владини људи дођи и донеси некакав ваљак од камена,  па уз долину, низ долину, док уби’ земљу и ону мекоту к’о да се хиљаду коња по њој скакало. Баш овијех дана смо је почупали, и продали — влади,... да коме, до њој? Дали су нам некакве ђавоље признанице, цијену одсијецали како су сами шћели — ама пара још ниђе ни у плећу. Богме, брате, кога су гођ наћерали да је сади, изгубио је петероструко на тој репи, ама нека б’их ђаво носио за овај пут, да хоће исплатит’ што-год, и да неће и у будуће продужит’ да нас нагоне да је садимо. Јер, нагнају ли нас да још једном радимо око ње к’о ове године, вјеруј Бога слободно, све ће се сувим ликом опасат’ и отић’ у просјаке!... — Има ли зулума?... — Хе, брате, а кад га није било?... Ономадне џандари испребијаше оно несретно момче Милованово... — Кога Милована?... — Милована, болан, Окичина. Онога штоно лани о Светом Јовану купова са мном вино у тебе... — А, а — знам. А зашто?... — А, валај, брате си драговићу, ни зашто.  Дијете, к’о дијете, ишло некуд тамо пут Невесиња с некаквијем ћириџијама; те, пошто се врати, донеси капу завратку, па ј’ устакни. А неко ти га прошпијај џандарима горје у касарни, те они ти му батац у кућу оцу. Ухвати црно момче, па по њему: „Окле ти црногорска капа — казуј!“... Па би’, би’, док отели бијући, па и ш њим и с јадо-оцем му у затвор. Ја млим, ни живо неће остат’ — колико су му надодавали!... — А и не питам те, што си нам се ти зажелио Сарајева? Какве тебе донијеше виле?.. — Како што, ако Бога знаш! Па због оне ђавоље давије с онијем поганијем Шокцем Јосом око оне њиве на Нудолу. Протег’о се та’ ђаво к’о зла година, па никад краја. Даће Бог, да изађе с алавијом!.... — Знам сад у чему је ствар. Па, за Бога, брате, зар се још тај белај није свршио између вас. А ево, откад ја знам да се судите, има више од три године. Па шта је, шта сте учинили досад? — Како да нема, јадан! Богме ево трећа година заљегла од часнијех поклада. А ништа, богме, брате! Он каже да је њива његова, и  да му је, бива, мој ага присвојио уз буну његовом аги, кад је његов стари ага погинуо на Црној Гори а млади био лудо дијете. Поткупио, родо, и читаву чету лажније’ свједока, те му помажу на суду: како сам ја од аге купио туђу баштину. А и суд му некако иде на руку — па нити смије да тако на пречац прекине спор, нити хоће да пресуди на штету Јосу, чо’јеку од своје вјере и закона и својој узданици. Пуцају трошкови из дана у дан, а давија се још не свршива. Већ има трошка на триста форината. А, чини ми се, да влада и иде на то да нане што више глоба и путнина, па да ме на пошљетку клепне по ћеси како је никад више не могу напунит’ нити с’ исправит’. Некако сам јој трун у оку са својијем имућем; а особито ми је хасум од онда кад јој се успротивих са сељацима због тога што купује земље од ага, па их не продава нама но их поклања Шокцима и насељава их између нас из дана у дан све више. Сад сам, прије подне, био на Мусали; па ми рекоше, да још „главни и одјелни предстојник није донио никакву одлуку по том дјелу.“ Баш тијем ријечима. Трпи, душо, Бога ради!... — А ријетко си се и појављив’о у потоње доба. Да нијеси што био хаста?... — Па, да видиш, и нијесам -— Богу за славу! Но, знаш инокосан сам, јадан, па не могу оставит’, но ако ја ма куд крочим од куће, нема ми ко дома ни оно мало мала савит’ и напојит’, ни баштину обић’ ни госта у кући дочекат’. Оно јадо-бабе, богме, грохнуло — к’о труо пањ; шћер ми прирасла, па, да ти кажем к’о брату и старом пријатељу, не смијем је од куће пет декика пуштат’ саму — све се бојим од оније’ безобразније’ џандарскије’ псина, што не оставише куће ни жене ни ђевојке а да јој не узеше образ и не нанијеше срамоту, салте ако им ђе ма ђе до рука допане. Још, да ти се жалим, ост’о сам ти ту назад мјесец дана без најамника; па ми се не да намјерит’ на добра и поштена момка — је ли Бога жива! Но, ану бо, како с’ ово у хан код тебе навраће толики свијет, не’ш ли ме намјерит’ на какво згодно момче, које би ме добро послужило и на кога бих се мог’о повјероват’ — а не жалим га добро платит’!.. Крсто је за сво то вријеме сидио за својим столом сам, ћутао, пушио и чинио се невјешт  свему што се око њега дешава, па и газдину разговору с непознатим му старцем. То у толико прије у колико се и старац усиљавао да што тише говори, окрећући се при свакој петој реченици око себе, из бојазни: да га какво „владино“ ухо не прислушкује или око не прешка. Али, кад чича помену газди како му је потребан најамник, сиромаху Крсту сијнуше очи, погледа на газду и даде му знак на себе и за себе. — Хоћу, јадан, како не, а и могу на ’ви час салте ако се погодите. Ев’ ови пријатељ те сједи вође. Бога ми га ваљастијег и поштенијег и онако по нашем табијату нема јутрос у свој Херцеговини!.. зађе газда, показујући и гледајући на Крста. Старац се окрену на нашег Подвелешца, премјери га очима од главе до пета, осмјехну се и запита: — А ко ти је то? Кршан ђетић што очи гледају... Газда му каза и ко је и окле је, и зашто је овдје; и како је због србовања изгубио све што је имао, па у неколико пута и тавнице допао; и како је из ње сад посљедњи пут, а  сигурно му то неће бити посљедњи пут, изашао прије три дана, одлежавши по године због некакве увредљиве давије на владу; па, како је остао без ништа, добро би му дошао ма какав рад и служба. Старац устаде, приђе Крсту и пружи му руку говорећи: — А како си, брате?... — Добро, Богу фала, у здравље добрије’ људи!.. подигнувши се, прихвативши се за капу и рукујући се с чичом, одговори му Крсто. — Ово је најпрви газда из Сокоца на Романији, Живаљ Звијездић; честит Србин и прави хоџаковић. И ја бих желио, Крсто, да се погодите, те да с’ увјериш да збиља, ако може бит’ оваки Србенда, кутњик и поштењак, то мимо њ нема куд проћерат’. А биће ти лијепо, сигуран сам, и теби ш њим и њему с тобом... Сједоше. Стари Живаљ зађе: — Ма какав је мор’о бит’ та’ твој харзовал, кад си одлеж’о по године хапса за њ — ако Бога знаш? Ваља да си ову нашу вјештицу (показа очима на прозор и на ону страну ђе је  зграда Земаљске Владе) пецнуо у живу рану. Дедер ми причај, добар си чо’јек, и на ти запали!... Крсто сави цигар, уђеде га у дрвени ишарани цигарлук, прижди, и, одбијајући густе димове несносне палте, исприча укратко садржину давије с које пострада мјесто да добије право и своју невољу која га наћера па тај кланац. — О, брате, па грдно си и давулис’о! А и невоља ти је, бели. Ха-ха-ха-ха! И баш им тако очита? Ачкосум — нека си! Тако им и треба! А тако им, који је Бог један, откад су дошли у ову земљу, још нико није скрес’о. Валај не жали што си све своје изгубио,... а, најпотље, сам Бог зна ђе је коме нафака записана. Било глава, биће ћулава. И вјерајбог ми је мило што си таки, и ако хоћеш, баш ће ми бит’ драго ако се погодимо. Хајде, даћу ти на мјесец по пет форинти, одијело и струку и опанке к’о што и сам носим, јешћеш са мном и што и ја, и стојаћеш са мном под једнијем кровом. Грђа ти постеља од моје неће бит’. А за то имаш да ми пазиш кућу умјесто мене, и да ми радиш на баштини и  око мала к’о што би за себе. Хоћеш ли?.... зађе Живаљ. — Ваистину, па лијепо говориш. Хајде де: даваћеш ми све што рече, салте, ако имаш ђе близу куће какву колибицу, даћеш ми је да добавим у њу мајку и сестру — да ми се не потуцају по туђим огњиштима од немила до недрага; и уза њу једно јутро орања, колико да имам ђе коју главицу лука посадит’... предложи Крсто, чешући се по потиоку и врпољећи се од стида и незгоде. — Пристајем. Ама да и ти будеш чо’јек за месе, к’о што сам ја за тебе. Дај руку!... Пресијеци, газда!... Момче, донеси кило вина!... ... Сретно!... Сретно!... и погодба би углављена. Сјутра-дан, неђе око подне, пошто покуповаше што им треба, Живаљ узјаха котва, а Крсто притеже на ноге опанке, упрти торбу и претури струку преко рамена, па пред Живаљем и коњем му пут Сокоца уз Романију. Из разговора узгред Крсто дозна, да је чича Живаљ превршио осамдесету годину и да је запамтио и самога Хусеин - капетана и његову крајину; да му је баба већ оћоравила  од старости; да има кулу на два боја на крај села, а у тору крд од триста коза и оваца, петнаест говеди и пет коња; да има своје откупљене баштине на двадесет дана орања, и да би имао и више да му се власт није поткопала с глобама и наметима и напастима; да је имао шесторо ђеце, мушке и женске, и, да му нијесу поумирила, сад би већ имао и „бијеле челе“; и да му је само остало најмлађе дијете, шћер Госпава, коју му је Бог дао кад јој се нико ни надао није — у његовој шездесетој а жениној му педесетој години уочи самога Госпођина-дне. Они уз Романију кроз кршне кланце и горовите богазе, кроз редотач и халуге, а сунце преко ведрог и модрог неба на западу на свој праисконски одар. Они наврх Романије, а сунце под Романију. Тежаци се већ враћаху с косама и мотикама преко рамена или гонећи рало и волове на починак кућама; чобани јављаху стоку, чији се чактари, чакалице, блека и века, њиска и рика мијешаше са растегљивим, уздрхтаним и жаловитим звуцима пастирских дипала и јецавом пјесмом младих чобаница и работница у повратку  с њива и ливада. Чаробну небесну румен на западу, тај печат стида и жиг срамоте за све неправде над овом земљом, која се све то више губљаше за црном ивицом далеких планина, замијени ведро мркило језиве и дубоке вечери. Мјесец се помоли иза зупчастих и изрецканих романијских висова, и, као мртвачким покривалом, својом блиједом мјесечином прели и прекри мрачну површину црне и хладне земље — а Живаљ и Крсто стигоше у Соколац. Живаљева је кућа била обашка у селу при једној главици. Доњи јој је бој био од камена, и уједно служио је и као ахар за коња и као подрум за пијће и као хамбар за жито. На горњем боју биле су ходаје и ћилери, и ту су му чељад живјела. Улазило се уза басамаке. Покривена је била шиндом. Пред њом се налазио добар шљивак, а иза ње по главици гранале су се разне воћке, питоме и накаламљене, које за свој узгој имаду захвалити више Живаљевој старачкој доколици но каквој потреби. Чим му захрза хат пред кућом, истрча једна млада, висока, кршна, фисна и једра  ђевојка с лучем у руци. Крсто одмах уочи у њој газдину кћер. Ђевојка им прихвати Бога, па приђе оцу, пољуби га у руку и помога му сјахати. Видећи јабанца, приступи и њему те му прими струку и торбу и прислони их уз басамаке док се врати. Живаљ и Крсто уљегоше у кућу, а ђевојка одведе коња у ахар, растимари га и натаче му зобницу с јечмом, па се врати натраг, унијевши Крстову торбу и струку у кућу, и објеси их о чивилук за вратима. Па свјетлости од лампе и огњишта, Крсту понова запеше очи на прикладну Госпаву ђевојку, и тај-час га нешто лецну с лијеве стране у прсима, као да га ко иглом убоде. А и окле неће, кад пред њим цура као вила нагоркиња. Пуно, бијело, зачињено румењу јој лице украшавају дуге витице црних коса љепше по најљепши цвјетни вијенци додолу, и озаравају двије жеравице гаравих јој очију, изнад којих се савијају двије обрве — црне као јој и очи или поноћ, а меке као јој и коса или паучина. Врат јој дугачак колико пед’о, а грло јој и подвољак бијели као да их је јомужом умивала. На лијевом јој образу  мадеж — па да полудиш од жеље да наслониш успе на њ, и пренесеш се у царство поезије кад си као беба мајчину дојку сисао. Груди јој као прештинут а напухат мијех од дипала, и само што се дижу и спуштају под дисајем, као талас под игром вјетрова. Висока, развијена, здрава као дријен, морала је и у најкалуђерскијем калуђеру побудити нечисте жеље, а камо ли не код нашег Крста, кога многа и многа бечлинка никад па никад заборавит’ неће. А и Госпави се зажагрише очи и запламћеше образи, и нешто јој заигра у котаоцу — као да је опржи жерава, чија јој се топлина с неким пријатним дрхтањем разли око срца, при погледу на Крста — зорна и прикладна, плећата и снопата. Задржа се за час очима на њ; погледи им се сусретоше у један мах, и она свој обори у под преда се. Па, да би забашурила врпољ и узбуђење, ходе те донесе воде, и приђе прво оцу па Крсту те их изу, растави им обућу и помога им да измију ноге. Затим потаче ватру под вечеру, и похита те им испече џезву кафе. За све то вријеме је Митрана, жена Живаљева,  час-по куњала више пријеклада, час-по разговарала са Живаљем и распитивала га шта је учинио у Сарајеву. Живаљ јој је причао; а, између осталога, паде ријеч и о Крсту, и Живаљ јој каза ко је, шта је, како је пострадао и како се с њим погодио да га служи. Послужујући им кафу и растављајући вечеру, Госпава се, слушајући то, сва била претворила у ухо. И жмарци је подиђоше при помисли, да ће тај пријатни момак остати дуже времена с њима заједно. И сажали јој се на црног јунака, што је спао на то да се, кад је највише потребан себи и својој кући, потуца по најму, те да на туђем послу троши бехар своје младости и да га туђе уши кољу а туђа му уста заповиједају. И сави јој се мука на срце од љутине на поганог „тирјанина дошла“, што све што би боље и честитије ископа и зави у црно; и у неку руку се и застиђе од саме себе а пред огледалом своје женске сујете и свог богаташког поноса, што тако нагло да веза свој мерах за једног — најамника. Хајде, како му недраго — и наш ти Крсто остаде у кући Живаља Звијездића. Одмах  писа побратиму Мују у Подвележје, код кога му се налазила мајка и сестра, те му их спреми и упути у Соколац. Живаљ му даде једну ветку колибицу, коју он покрпи, погради и поши, и ту се настани с фамилијом. Кад год имаде слободна времена, утроши га привређујући по ђешто у својој кућици — или дубући кашике, чанке и карлице, или тешући дуге за каблове, жбанове и бурила, или ђељући преслице и вретена, или блањајући штице за синије и кревете, или градећи столице, или лијепећи што по чатмама, или се замарињавајући у врту пред колибом око воћа и поврћа... једном ријечи, само се одмарао онда кад је спавао. А на газдином послу радио је за другу тројицу. У подне, у поноћи, поскакивао је око свега што је Живаљево десет пута боље но да је његово. На њиви, на ливади, у пољу, у шуми, на катуну у планини, на кули у селу, на пазару у Сарајеву, на сабору код цркве, свуда-свуда је гледао да колико више може привриједи своме газди. Омиље Живаљу, ни да му је рођени син. Повјери се у њ, да му је толика пута по сто талијера давао да му  исплати дугове мјесто њега или да му што купи. Завоље га и Живаљевица; често му је, кад би куд изашла, предавала кључ од куле — а то много значи. А за највише га некуд, радо имаше — ко други но — Госпава. Стара Росна — баница жена, разговорџија и мушкобања, допаде се Живаљу а Живаљевици особито. По вас дуги би дан њих двије старице пресиђеле заједно у кули, пекле кафу и причале се. Госпава Живаљева и тринаестогодишња Милица, сестра Крстова, спријатељише се ни да су сестре. Увијек заједно на раду, на починку, за стоком, на жетви, на пластидби, по сијелима, у колу — свуда. Милица би помагала Госпави око сређивања прћије, веза и плетива; а Росна би чешљала вуну са старом и ћоравом Митраном, прела, и ткала серџаде, струке и кабанице. Зато би Росна и Милица бивале почесто на ручку и вечери код Живаља, а поврх тога добијале би за свој рад и услугу и приличну наплату у мрсу, вуни, брашну, дрвима, па ђегда и у новцу. Не прође ни по године, а те се двије фамилије толико сродише и зближише — као да су испод једног сљемена од памтивијека. А и дуге и хладне зимске ноћи, и пријатне и кратке љетне вечери, обори и стогови, њиве и ливаде, воћњаци и гајеви, птице и лептирови, врела и повјетарци, везене мараме и мирисно цвијеће, чарапе и назувци, па кад би им ми нешто могли немушти говор разабрати, умјели би нам причати врло занимљиве доживљаје чудног и бујног ашиковања двоје младих, приспјелих, забреклих и пробехаралих јарана — Крста и Госпаве. Кад се младеж милује, чини јој се нико очију нема; море им је до кољена, а памет за облаком. Тако и Крсту и Госпави. Мислили су, да за њихово севдисање ни црна земља не зна. И како се изненадише кад једнога јутра одјекну пјесма саврх Сокоца до дно Сокоца: „Не служи га што он блага нема, А у вече истога дана стари Живаљ позва Крста, Росну и Милицу у своју кулу на вечеру. Угости их што љепше и боље мога; нареди Госпави да донесе старог вина од седам година које он само о Божићу, Ускрсу и крсном имену харчи; насу свима по чашу, и, о чему нико ни сањао није, с првом чашом наздрави: — Ха, вино пили а весели били и у здрављу се Богу молили, који може да нам поможе, — и он нам да-бог-да вазде помаг’о, и што треба да буде данас за сјутра нам не одлаг’о — да-бог-да! Здрав си ми, мој добросретни и драги зете, Крсто Богданов,... и сретна ти заручница, моја јединица и мезимица Госпава, — и да-бог-да с њоме проживио како сам у Бога желио и молио, — на понос и радос’ и хоџаку моме и свакоме своме!.. Здрава, пријатељице Росна, и благослов’ и ти доброг сина свога а сретног зета мога — к’о и ја шћер своју а снаху твоју!.. И да Бог да и света Тројица и сви српски  свеци и Богородица: те нам ово весеље било сретно и непобркано, честито и непромјенито!.. Сви здрави, и ја с вами!.. Росна се диже запрепашћена, и, чисто не вјерујући својим ушима, стави руку на прси и поклони се, па приступи Живаљевој руци и кољену. Старац се пољуби с њом у образ, па диже Митрану те се пољуби с Росном, и махну на Крста и Госпаву. Госпова се, сва цептећи од стида и миља, приви уз малу Милицу; а Крсто, изненађен и сав зајапурен као да је пекао ракију и тресући се од узбуђења, притрча гологлав пунцу, пољуби га у руку, прими чашу с вином, и отпи: — Фала, мој најбољи пријатељу и други ми оче, Живаљу! Фала ти од неба до земље и ђе чујеш и ђе не чујеш. Ја боље среће и не тражим, но да се назовем зетом таког Србина и бана и да добијем за вјечитог друга овако чељаде к’о што је твоја Госпава. Та ми би ненадна, те сад не могу ни одговорит’ по хадету ни теби ни ђевојци нити се чак ни према својој сиромаштини показат’. Но, да не крива ни тамо ни амо, хоћу да се чује сад и она страна које се поред мене ова ствар  највише тиче, — јер у данашњи вакат иксан није бравче, те и не може нико никим по своме ћефу располагат’. Зато нека и ђевојка о’ђе међу свијем а пред свијем рече своју. Њена је завршна, и она веже и дријеши... Госпава подави руке на прси; приђе те пољуби у руку оца, мајку и свекрву; измаче се и поново загрли Милицу, и преко њена рамена, кријући очи везеном чефром, једва чујно дрхтавим гласом проциједи кроза зубе: — Ја сам богме каил на све што год рече ћико. Његова сам, па нек’ м’ у воду баци — просто му! А ја од Крста ни бољега момка и прилике према себи нити знам, нити тражим, нити м’ и за ким другијем срце понијело до за њим... — Е, нек’ је сретно!.. повикаше сви унаоколо, и честиташе Крсту и Госпави. Крсто скиде прстен с лијеве руке и натаче га Госпави на домали на десној руци. Сјутра-дан био је, више ради обичаја, уговор пред свједоцима. И те исте јесени Крсто се вјенча са својом Госпавом, и просвадбова што се могло љепше. А на Стоју заборави, као да је Бог никад ни давао није — тим  лакше и у толико прије што ју је њена срамота и невјера у његовим очима црнила црњом и од катрана и грдила грђом и од икакве роспије. Прва је љубав као сапунски мјехур с чаробном мјешавином дугинских боја на себи, који се одмах распрсне чим се онај до њега или уклони или нови појави или га мало вјетар дохвати. По Живаљевој жељи, Крсто се пресели с младом, мајком и сестром из своје колибице у кулу, и настави живот за који је раније тек у пјесмама слушао. Те тако и њему, паћенику љутом, једва једном бљену пред очима и над главом му се проведри. Послије пола године иза вјенчања, Крсту умрије пуница. Након године и по, Госпава му роди сина, коме он даде ђедово име Богдан. А послије двије године Живаљ се одједном сруши у постељу и заковрну. Брже-боље призваше попа те га исповиједа и причести; па кнеза и још неколика врснија сељака, да му чују посљедњу вољу. И Живаљ пред њима, док још бијаше при чистој свијести, написа тестаменат, по коме: ливаду код Плочника остави цркви, да му се у њој опоје четрдесет  парастоса за душу њему и жени му; ораницу у Руњатовцу завјешта српској школи, да је црквено-школска општина прода и од добивенога новца стару школу претресе и поправи; пет стотина форината поклони својој кнежини, да подигне чесму на раскрсници; а све остало покретно и непокретно имање остави зету Крсту и кћери Госпави и њиховом породу за вјечита времена. Обавеза их да му подигну камени гроб, да му сваке године држе парастос под Острогом; препоручи им да живе у слози и љубави, и изли свој родитељски благослов на њих и њихово потомство. Затим нареди те свак изађе из његове ходаје сем Крста и Госпаве; њима двома насамо предаде кључеве од једног гвозденог чекмеџета, у ком су му биле паре, признанице и разне хартије од вредности. Нареди им да му запале свијећу више главе, па их позва ближе себи и загрли мршавим рукама. Забечи се изблијеђелим очима у једно па у друго, јекну, и двије му се сузе отиснуше низ увело и пожућело лице, зажмури, заковиљи, и, баш онако у њиховом загрљају, испусти своју честиту и поштену душу у из мученичког тијела. — Бог да ти душу прости и помилује!.... викнуше у један глас Крсто и Госпава, и са сузним очима, позваше окупљене посјетиоце испред куће унутра. И вас Соколац и сва Романија ожали покојника ђеда Живаља и испрати га до вјечне куће у „живот вјечити“. А и црква, и школа, и општина, и Крсто с Госпавом не пренебрегоше да што тачније и савјесније испуне опоруку душевног завјештатеља. V По смрти Живаљевој Крсто окрену живјети самосталним животом. Наслиједивши грдно имање, једино око чега се у овим приликама а у овој земљи могао трудити било је то, да га, не прошири, но сачува и одржи. Као и није то шални посао, кад је на њ и његов пуни чанак зинуло хиљаде гладних ђавола са хиљаду страна, како ће да му кућу ископају, чанак му превале и у просјаке га оћерају. Ипак, његов је дом био као какав храм, а поштенијег и дочекнијег хоџака од његова није било на далеко. Па и храм се затвара, а његова је кућа била отворена у свако доба сиромашку и богаташу, милом и мрзном, кљасту и слијепу, знаном и незнаноме. У кући је био сретне руке. Нафака га послужила; жена му добра, собразли и права кућаница; мајка, и поред толике старости,  боља но друга невјеста, а сестра се већ почела ђевојчити у велико. Крсто по пољском раду, Госпава по кући, Росна око ђеце, чији је број послије сваке године и по за један нарастао, а Милица око млади на испаши — сваком се знало шта му треба радити; ријечкања није било под његовим шљеменом; и склад и љубав је царовала око његова огњишта као у голубијем гнијезду. А, како на дому, тако и на сабору међу људима, у селу, у граду, на пазару, у крчми, на весељу, при жалости, свуда и вазда он се истицао над другим. И поред свега душманског настојавања да га савру и сатру, његово се мишљење у народу фермало, његова ријеч слушала, његов рад узимао за углед, његови поступци цијенили, а његова воља зарезивала свачије срце као божије длијето Мојсијеве скрижаљке. Таки се ту од њега истеса Србин од Србина. Као таки омиље селу као да је сваком за срце прирастао; и, као таког, село га изабра за предсједника црквено-школске православне општине, повјери му кључе и, успркос влади и њеним пришиђелдијама, предаде му у аманет  да пази да српски поп у соколачкој цркви не окрене пјевати на латински хаваз, и да се побрине те већ грохнулу школу што прије поправи и добра учитеља у њу добави. У њега свега доста, као у Бога дома. Да се изије и попије, што ти душа хоће. Али, пусто, Крсто трошкали; научио с људима харчити, и раздарушне руке — па Бога ми се некако омало пара, а ђегда се, да видиш, и премакни. А сељаку човјеку је и тешко стећи и завезати коју аспру, па да има и највише баштине и не знам какву сермију. Јер од претека мрса и плода што прода, то и потроши на домаће пошурице, одијело, весеља, жалости славе, и гозбе; и, док измири Богу богово, цару царево, аги агино, глоби глобино, лупежу лупежево, свецу свечево, мртцу свијећу за душу, попу бир а ђаволу мир — а оно у џепу пусто као у пресавијеној врећи. Отуда и спопану сељака дугови да се ни исправити не може, имања прелазе чивутарији у руке — особито у нашој ојађеној Босни, и нашем сељаку не остаје ништа друго до штап преко рамена па у просјаке. На путу таког пропадања, и поред свега отимања и доброг темеља, био је и наш Крсто. Најбољи трговци у Мостару и Сарајеву, Србенде као и он сам што је, били су му с руке у свако доба. У подне, у поноћи, на која би год врата закуцао отворила би му се; колико год је пара затражио, давали су му људи и без признанице — па још у потаји ђе нико не види. Тако су добри Срби у њ и његово поштење повјерење имали. А да се он није трудно да чојски одговори на толико пријатељство, не би га, без сумње, ни уживао. Те тако и Крсту лијепо с честитим газдама и њима с њим. Златна земља, свети људи - али ђавоље царство. Таки положај и иначе сумњивог им Крста међу Србима и таки склад и љубав народна према њему били су грдни труп у оку лацманском чиновништву с црно-жутом кокардом. Колико је у години неђеља, толико је тајних извјештаја од дотичних предстојника о његову раду и намислима отишло до Земаљске Владе, и не мање одговара и упутстава од ове к њима: како им се ваља држати према њему И њему подобним. А црна је књига давно  и давно његово име у својим црним листинама хранила замрчено. У том су они „озго“ гледали од сваке руке неће ли како скрхати и тај истакнути бор поноситог србовања, неће ли му ма буд’ како подлити воду и принудити га да скакуће како му они буду звиждали. У тој намјери подговоре првог му комшију, Јоса Латинина, католика и владина пријатеља, те се завади и с њим око исте оне њиве, због које се је давијао и гонио с његовим покојним пунцем Живаљем, а, како је овога преграбила смрт, то се парница између њих још не свршила но се наставила ето чак и на потомство. И, бога ми, не лези ђаволе, заколеба се поново читава ђурунтија између Крста и Јоса. Те са суда на суд, доћерај ти се њих два опет до Земаљске Владе и, са старим, пани трошкова на неких пет стотина форината. Швапски суд, наравно, ни сад није хитао с одлуком. Био је, то се већ зна, на кривој страни свога искривљеног агента Јоса. Изгледало је да ће и пресудити у његову корист, па зато је и одуговлачио с решењем — само  да се непокорни и задрти „Бошњак грчко-источне вјере“ (како Аустријанци званично називају православне Србе у Херцег-Босни) што више истроши и једном за навјек подлегне под танталски терет тудешке одмазде. Крсто се међу тим носио и хрвао јуначки. Гордо је одбијао неправедан насртај; бранио се издржљиво с истинитим доказима и, добрим свједоцима; није се страшио ничега, и у колико се све то више жестио против толике неправде и неправичности, у толико су га више честити Срби помагали и свјетом и ћесом. Парница се врзмала и протезала још за читаву годину дана. — Било је то по Ђурђеву-дне. Прољеће у најљепшем напону. Јутро као што треба. Крсто подранио, умио се и Богу молио, наредио се у празнично рухо, и, док је у хоџаклији уз кафу испушио једну симсију дувана на дугачки вишњев чибук, наредио млађима те му опремили и отимарили коља. — Дајте ми, бона, оно педесет фиорина, што сам синоћ одвојио, из скриње извади!... зађе домаћици у једна доба: — Е ћу, помолећи Бога, кретат’ пут Сарајева. Срамота је  више дуљијат’. Ако ће бит’ и богомдани кум, доста ме чек’о годину дана. Љубав за љубав, сир за паре. Треба дуг поштено платит’ к’о што с’ и поштено наш’о, па да с’ и други пут нађе... Стопаница му би готова, откључа чекмеџу, извади један замотуљак с парама и додаде му га. Он их поново преброји и спусти за силав, одби густу тумбећију и, сркнувши и потоњи гутљај кафе из филџана, диже се да иде. Таман се опростио с домаћим, прекрстио и закрочио с бињекташ-камена коњу на рамена, кад ето ти му пуке и пријепуке сиромашице комшинице, Станице, удовице с петоро нејаке ђечице, без ништа а на ништа, па батац: грмачи те преда њ. Стоји је кукњава, као да је јединца сина укопала; па, гребући лице ноктима, чупајући косе и јецајући да би и камен пукао од жалости, објеси се Крстову коњу о врат и о гриву. — Шта је, јадна била — не?! Шта ти је, који ти је ђаво?.. запита је изненађени Крсто. — Не питај, но помагај — ако Бога знаш!.. цикну Станица. Па, пошто отхукну и одахну, подуприје се рукама о бокове и настави: — Поробише ме џандари. Однијеше ми и кот’о изнад ватре за цареву мирију.... Ту се зацену од плача, и обисну Крсту љубити скуте и рукаве. Крсту би тешко, као да га ко рани из небуха. Запањи се човјек од чуда и жалости; голим дланом отрије зној с чела, па ће невјести: — А колико т’ ишту црна не била, а? — Педесет виријуна у тврдо... промуца кроз плач Станица: — А окле мени и педесет крајцара, а не....?! — На; плати и не дај да ти носе сиротињу!... заучиње Крсто, и баци завежљај с парама иза бенсилаха у крило удовици. За тим одјаха; млађим нареди да растимаре коња; уљезе у кућу; скиде са себе ђузел-одијело и обуче свакодневно; и упути се на баштину, да работа по обичају и надгледа рад. Међу тим Станица престиже поробу и откупи је за добивене паре. А Крсто о томе ником ни ријечи; нити пак да њему ко од чељади смије ишта да зуцне — све то гледа свој посао. Кад би увече, таман Крсто сио с укућанима и работницима за пупу трпезу да вечера, док ето ти му у кућу Јоса Латинина. У руци носи једну повелику плоску ракије; љуља се на ногама, па, чим би преко прага, посрну. Пијан као ћускија. — До...до...бар вече!.. назва селам и стаде насред собе, жмиркајаћи и вјетрећи очима као звијерац. — Добра ти срећа!.. одазваше му се иза софре. — Још ми је жива мајка... На здравље!.. — Здраво био! Бујрум!... Примак’ се да заложимо што је Бог д’о!... зађе Крсто свеусрдно, иако не бијаше ни он Јосу ни Јосо њему, откако су се завадили, још дотад кутњег прага прекракао. — Било вам с анђелом! Ја сам, бога ми, био ваљасти’ но ви, па сам и вечер’о и стиг’о, к’о што видите, и да се ’нако по нашки, што је ријек, накрешем. А ви текем почели. Но знаш, комшијо и пријатељу, која је?... Јосо ће Крсту. — Кажи, па ћу знат’!... нашали се Крсто: — Но сједи, болан, што дубиш! Ја ти, бели,  не тражим да ме двориш! Ануте му ту столицу!... — Нећу сидат’, јер ми није миста поред таког човика и поштењака — подави Јосо: — Но ћу да те дворим ев’ овако до сјутра па и до пр’осјутра па и до ’во доба године. Ев’ овако, ја како! Чудиш ли се ти, мој добри комшијо и пријатељу, које мене вечерас донесоше виле теби у твој поштени дом, а?... — Па у неку руку и тако и онако... осмјехну се Крсто преко залогаја и погледа на чељад уоколо. — За добре су људе и праве пријатеље врата моје куће увијек отворена а пси повезани... Све се живо убечило ђа у Крста ђа у Јоса, па, рекао би, и не трепће, положило кашике по трпези па и не једе, и непрестано очекује: шта ће сад бити. — Ја сам те... надовеза Јосо, једнако дубећи с подавијеним рукама: — да ти право кажем, нап’о на правди вишњега Бога. А, вируј ми, није ми могла друга бит’. Сила ме, бр’те, натирала, — а сила Бога не моли нити зна за душу и севап. Влада ме наговорила и нагнала да те напанем онако бигаир-хак;  а думо ме разришио на крижу и путиру сваког гриха, и заклео ме: да тирам „влаха невирника“ и с пута и испод пута све докле га ја у просјаке, ја под папин скут, ја у гроб не отерам. И ти вет знадеш — шта ћу ти дуљијат’... но што је било, да је било! Али је вет вакат да исправимо ђе с’ искривило. Ја сам сам увидио да од ове кајде нема фајде, па, док смо на вриме, дедер да загладимо и изличимо старе ране! Јер човик море и брез брата, ма брез комшије ни на смрти ни у цркву к’о што ваља. — Оно, да ти се жалим, не прође ни пун мисец дана како те обидих пред царским властима за ону баштину, а мени се разболи домаћица — да прости Бог и твој свитли образ! О, што све нисам радно, и куд ли, бива, нисам посрт’о да ј’ извидам — ама бадијаваде. Водио сам је на хећиме и цивилне и милитарске; купов’о јој, богме, од сто сорти медижина, какве ми гођ доктори наређиваше; привиј’о јој свакојаке мелеме и траве, што гођ ми ко каза; и отвар’о јој на све хоџе и врачаре — ма све једно те исто и све на горе. — На послитку ми се дојади, и риших се: да једном за вазде дигнем руке од свега, па таман како Богу — хвалимо га — бидне угодно: ја смрт ја живот. И не баш толико ње, ама ми оне пилежи ж’о, — к’о што знам: ја могу себи наћ’ и другу жену, ама мојој дици другу мајку никад ни довика. А још, побратимковићу си мој, да доведем сјутра у кућу каква џенабета, те да ми разгони оне ћимиће,...е, то не бих кабулио па да ми цар своју рођену шћер понуди! — И у тим ми се мукама разби сан. Пуста глава хоће да ми прсне на четворо, ама никако да склопим трепавице — је ли Бога жива! Кад једне ноћи, уочи недиље, тааак... навуче ми се тежо на капке и тљенух, чини ми се, не би више но колико би дланом о длан ударио. И у томе ми се сну јави човик, вас златан, и рече ми: да иђем под Острог код Свеца, — да му је слава и милос’! — те држим ’денија за њезино здравље; да турим на ћивот прилог од пет дуката; да из острошког манастира добавим тамјана и пелена, па је тамјаном окадим а пеленом обложим; и, најпослин, да узмем плоску ракије и пет стотина  форината и дођем у твоју кућу, да ти, клечећи, вићам Бога и Светог Јована и замолим те да м’ опростиш за биду и потвору, и да ће та’-час лакнут’ мојој стопаници и окренут’ боља нафака у моју кућу. — Ја поступих по божијем наређењу, — и са жене ми спаде пола мука, к’о да јој их ко руком скиде. А сигуран сам да ће посве оздравит’ чим с тобом докончам оно што ми ј’ у сну заповиђено. И ево ти, брате, дуг за дуг и ракија и пријатељство, и халали ми — од моје ти куће Бог и свети Јован по три пута!.. То рекав, Јосо клече пред Крста; плоску метну на трпезу а по њој просу пет стотина форината. Буриџак суза му се отиште низ згрежбане образе и сасу у прогрушане брке. Крсто прилеће те га подиже, па се с њим пољуби образ у образ; посади га поред себе за трпезом; заповиједи да се донесе вина у бардацима; дозва из комшилука попа Триша и учитеља Јова и све боље и виђеније другове и пријатеље, па навали пиво и јестиво. Гозба до грла а част до кољена. Кроз черек сата пуна кућа веселих гостију куцала се у здравље и испијала за срећу обновљеног  пријатељства између два најбогатија и најугледнија Сокочанина, Крста и Јоса. А око поноћи јектале су раздрагане гусле: да крв није вода и да је брат мио које вјере био — па кад братски ради и поступа. Око првих пијеваца испред зоре ућефлехисани Крсто зађе дружини: — Ето видите, браћо, да Бог да свакоме по заслузи. Ја јутрос помогох ону сиромашицу, а мени Бог нави ноћес овог пријатеља и окрену га па прави пут: да бидемо браћа к’о што смо и били од бабаземана. Дивно су казали стари: ради поштено, па се не бој ничега; ти Богу пружи пет прста, оп ће теби руке обадвије! Зар није тако? Сви здрави!... — Тако, ја како!.. Бог ти дао и живот и здравље!.. прихвати весела и загријана дружина. На то устаде Јосо, дохвати чашу с вином, скиде сарук с главе и отпоче: — Чуј, пријатељу Крсто! Чујте људи! А нека ме чује и она икона пред којом гори пуње Христово, и црна земља на којој стојим, и божији нимет па софри пред нама, и оно небо више нас са свим па њему и под њим  што је!.. Досле сам лут’о, к’о одвојена овца из крда; млатио собом там’ и амо, к’о мува брез главе; измећарио другоме, к’о псето за чанак сурутке; и био халатка противу свога народа, к’о лискова држалица на сикири што је насађена да послужи противу своје рођене горе. Невоља ме, браћо, освистила и опаметила! Одсада сам се ришио да идем по правом, србастијем, друму. И, ако икад и икуд с њега скренуо, ти, Господе Боже, нареди свима муњама и громовима да ме спрже истога часа а црној земљи да ми тило из себе измеће за кастиг и калијеж! И ако нас, браћо, дили вира, крв ј’ иста, и муке су нам исте. Само дрво за се лакше је витру скршит’ но читаву шуму. Па и ми ћемо се тек ондар одуприт’ како ваља својим душманима и дохакат’ својој несрећи, кад биднемо сложно и чврсто стали један уз другога к’о дрвеће у столитној и густој шуми. А ко, бр’те, отп’о из нашега сложнога кола, Бог годио и Бог догодио: те му се не знало гроба ни мрамора, а траг му се прстом показив’о к’о проклетом Вуку Бранковићу!... — Амин, дај Боже!.. захори се из двадесет грла, а Крсто поново притрча те се загрли и  пољуби с Јосом. Чита слика двију птица из једнога гнијезда, од којих је једну грдна непогода бацила у туђе јато, из кога се она повратила правом своме јату тек онда кад јој је жарко сунце заблудјела и мокра крила осушило а очи отворило и прочистило. — Подржи, Боже — за велику славу твоју; окамени уста и руке нашије’ душмана; и упути нашу ђецу срећи и напретку, слози и слободи — молим ти се за лијепу милос’ твоју!.. шапуташе, скрушена, с прекрштеним рукама на прсима стара Росна пред иконом Богомајке са Христом у наручју. Затим побожна старица узе жераву на машу, на њу метну неколика грумена тамјана, чији се плавичасти и кудрави дим изви до под таванице, и стаде кадити по кући чељад и ствари. — Окадите се, ђецо моја, окадите се!.. Помолите се Богу, да нам он помогне противу свакога зла видовнога и невидовнога! Завјештајте се над овијем мирили мирисом светогорскога тамјана, да ћете с чистијем срцем и јуначкијем челом братски и храбро дочекат’ и одбит’ од себе и своје куће и своје земље и свога српскога народа све што налети да  нам нахуди и запријети да нас сатре! Окадите се, ђецо моја! Ижљубите се, синови моји! Удружите се, снаго наша! А ови ће богоугодни кад однијет’ наше топле молитве и вруће жеље до пред само пријестоље пресвете небесне Правде, која ће нас златнијем сунцем новог Васкрса озарит’, очистит’ и препородит’! Окадите се, ђецо моја, окадите се!.. Росна је, збиља, у овом тренутку веома подсјећала ликом и обликом па какву стару чудотворну икону, која из почађалог резбастог дрвеног оквира тужно гледа на све стране, докле једва гореће кандило пред њом пуцкара и дрхтавим свјетлуцањем чини да изгледа као да и она дршће и трепери. Тамјан замириса као и сама свечаност овог узвишеног призора, а његов клобучасти дим испуни цијелу собу и попут светачаког нимба окружи људе у њој, који се, крстећи и метанишући пред иконом Распећа на источном дувару, завјештаваху један другоме на вјерност и слогу и истрајну борбу за крст часни, српско име и слободу златну. Ропску молитву и робовски завјет тамјанов је дим предавао расутој мјесечини напољу, ова  своме господару сребрном мјесецу, мјесец брилијантним звијездама, ове сафирном небу, а небо Светом Илији. А да ли ће, како Србин жели и у Бога полаже над, куцнути подесан час да их овај Свети Громовник у муњама и громовима проспе из свога громовитог трозупца, те рашћера брљаву маглу с намученог лица српске заробљене и порабоћене Твртковине?... VI Ведар прољетни дан. Јутро. Магла, која се у урвинама и долинама са раном зором била накупила, разријеђена сунчаним зрацима, почела се дизати увис, расплињавати и губити у прозрачно и модро ваздушно поднебесје. Планински се здрави ваздух стао све то више загријавати и треперити; а кроза њ се расуо мирис од пробехаралих воћака по баштинама, бујног и једрог лишћа на дрвећу по брдима, расцвјеталог цвијећа по дубравама, зазелењелих озимица по њивама, и узгојене траве по пашњацима. Тихи и хлађани повјетарац ђегда ћарлијне и протрчи као дијете за лептиром, дижући по путу прашину, тргајући сухе и зимским вјетровима сломљене гранчице, претурајући осушено лишће, милујући цвијеће и јагоде, пјевајући неку старинску тужну и једнолику пјесму с треперавим лишћем крте трепетљике  и кабастог јавора, шапућући нешто својим тајанственим немуштим језиком с покуњеним оморикама и намргођеним боровима, и купећи тешки зној са згрежбаног чела и поцрњелих груди уморних ратара. Оре се. Оживјела гора Романија — на све стране клицање орача, дозивање работника, пјесма чобаница и звека чактара и чакалица. Бректи живот, као о прољећу. На дужој а ужој њиви у Љесковим Рунама у Сокоцу видиш два плуга с по четири вола. За једним се погурио Крсто па оре, а за другим му најамник. Дан лијеп, ора за рад, па се и нашим орачима мили трудити и знојити, кад је Бог дао те се има око шта; крачу поносито, узмахују бичевима и час-по се развичу на волове: „Ае воле! ае, брате! Ае, ае!.. Ујсту, Рисоња! Нави’, Мацоња!.. Ае, брате мој слатко рани,... ае, ае!.. Крсто се раздрљио, растрбуљио; прашина му уљегла у зној и као глиб се зарила у дуге и дубоке му бразде по челу, образима и прсима. Босе му ноге до кољена утонуле у брљаву и црну бразду, чија сирова земља мирише као тамјан на раном гробу о Задушницама  а за њим се отегла црна пласа узоране поред зелене и травне пласе неузоране му њиве, која послије свако десет минута биваше за по бразду ужа а она прва шира. Кад би око ручањег доба, дотрча Богдан, најстарији синчић Крстов, оцу на орање. — Тата, тата!.. повика малишан, газећи бразду и прилазећи оцу — Спремила ме мама да ти кажем е су дошли неки људи их Херцеговине, један стари и један момак; па је рекла да одмах идеш кући... Крста одмах нешто сјења: ко то може бити у ова доба; јочну волове; прут и отик метну уз рукуницу; изађе пред волове те им стави сијена у бразду да једу; дозва најамника и нареди му да настави, а послије једно по сата, ако он утолико не стигне но се забави, да његов плуг одјарми а волове заћера у окрајак на пашу, док он не нађе и пошље себи замјеника. И пође са ђететом дома. Кад тамо — ко ти је? Пред кућом му два хата — као двије виле, под рахтима и силембетима, привезани за једну крушку а зобнице им о ушима; а под једном гранатом јабуком у хладу на простртој серџади прекрстили ноге  па пуше и пију кафу, коју им дупке стара Госпа послужује — Омер-ага и Мујо Алијћи. Виђе ли их, пе виђе — Крсту се засијаше очи и засмијаше уста од радости; рашири руке, а полеће и завика: — Благо мени јутрос и довијек, кад и ја једном у својој кући дочеках најбоље своје пријатеље! Добро јутро, и добро ми дошли!.. — Боље тебе нашли, и добра ти срећа!.. одазваше му се отац и син; потурише филџане и чибуке, па скочише те се ижљубише с Крстом — као да су сад с онога свијета. — Хај’те бо у кућу, шта сте ту сјели!.. понуди их Крсто, па се обрати жени: — А-ну гледај, јадна, те што хазурај тамо — образ се хоће; и донеси ми мало воде да с’ умијем и хаљине да с’ обучем!.. У млађега поговора нема. Жена отрча у кућу, и изнесе му ибрик с водом и одијело под пазухом. Пошто се уми и опра ноге, Крсто попово понуди госте да уђу у кућу. На то ће му Омер-ага: — Немој, вјере ти, лијепо нам је, валај, и вођекана у хладовини сад за сад. Нека снаха, бива, тамокана послује, те да јој не  сметамо — па има се времена и за тамо. Но се хазурај, добар си чо’јек, па сједи те почини и да нам се што хвалиш с овијег банада!... Крсто уђе у ћилер те се преобуче и обуче своје свакидашње рухо, па изађе гостима; сједе с њима, запалише, и затурише еглен. — Па како си ми још, добар чојче?.. поново упита Омер-ага Крста. — Добро, фала Богу, — но како тамо код вас?... — Шућур Алаху, могло б’ и боље! Но, како виђу, ете ти се баш једном окућио и озенђилио к’о што бит’ ваља... — А теке тако, Богу за славу! Само ј’ он зенђио, а нико ништа без њега нема... отповиђе му Крсто, пуштајући кроз уста и ноздрве три дебела млаза плавог дуванског дима. — Вјерајбог ми је драго. Подржи, Боже! А је л’ ово твој мали?.. додаде Омер, и показа на Богдана, који се облањаваше око Крстових леђа. — Броји се мој; да је моје жене, знам посигурно; а ко зна, ко га је градио... нашали се Крсто. — Валај је налик на те к’о да си га пљунуо.  Ђаво од ђавола. Ход’ амо, влашино!... одудари Омер-ага шалом на шалу и прихвати Богдана па га сједе на крило и стаде милушити смежураним рукама и сиједим накостријешеним брцима. Малишан се стресе и најежи од Омерових дугих власи, намрчи се, оте и утече баби Росни из старчева крила. И само се онда усуди вратити, кад му је ага показа бијелу крупу пешћеша на длан. — Давно се казало: чо’јек срећу не стиже, ако је не срете. А срећа није к’о лептир, те да га чо’јек капом гони и улови. И сами Бог зна, ђе је коме нафака записата. Нијесу тек онако рекли: да чо’јек седам пута за свог живота море стећ’ и растећ’. Судбина. Ђе си се ти родио, ђе л’ одраст’о, кудијена те није ђаво носио и шта све није с тобом било, па види ти де: Бог се смилов’о на твоје муке и окренуо добро срце оног старца Живаља — Бог да му душу прости! — те те усинио и усрећио и нафаку свога рођеног ђетета вез’о за твој талих. А, што очи виде, твоја је вођекана баш по табијату. Ја мним, е је све ово твоје... мудроваше стари Омер, и показа руком и чибуком  на кућу, поткутњицу, воћњаке и читлуке уоколо. — Моје и божије сад за сад, докле га пе отму Швабе и ђаволи!.. потврди Крсто, трљајући често задланком. Омер-ага јекну на те посљедње ријечи, заврће главом и дубоко потеже из бијелог трешњева чибука. На то се умијеша и стара Росна у разговор: — Богме, и нема ништа без божијег суђења. Јер оно што је коме горје записато, мора му се десит’ доље — па да ће не знам што бит’. Два јарета окози једна иста коза; газда их једног дана прода на пазар; један их трговац купи, а један касапин закоље. Па једном од њих оде чапра на добош, те у њу добошар бубња и удара маљицима к’о пратљачом по каљавом гуњу. А другоме кожа јаретина доспије за повез на корицама од ’ванђелија, те је људи целивају к’о светињу. А обоје једна мајка родила, Једна сиса дојила, и једна трава гојила. Ето што ти је судбина... — Кисмет! кисмет!.. потврдише и Омер И Мујо, испијајући кафу из филџана. Утолико чобани најавише стоку. Попас. Козје  и овче браве, предвођене најамником чобанином с диплама у руци, једним овном с виластим роговима и чактаром о неостриженом врату и једним срђилом јарцем с чакалицом о грлу, спратише у тор; говеда опет у појату; а млад, коју најави прикладна Милица, у котац. Прилазећи кући, Милици се зауставише очи на гостима; застаде, држећи плетиво о врату; и, чисто не вјерујући да добро види, не мало се изненади кад је спази Мујо и скочи па јој се упути, осмјехујући се и машући јој себи. Ђевојка му полеће у загрљај и пољуби се с њим као с братом, па приступи Омеру и пољуби га у руку као оца. — Жива била и брзо се удомила! Охо-хо, да кршне цуре што је нарасла, по Богу брате! Тешко ти кошу и хамбару од просаца, Крсто! А како си ми, пиле моје?.. зађе Омер-ага, милујући је као рођену кћер. — ’Ајтемоте бо у кућу — приврућило ј’ о’ђе више!.. поново их понуди Крсто, на што се гости покорише домаћиновој жељи. Крсто нареди Милици да им растимари коње, уведе их у ахар и метне им зоби и сијена;  а он Омера и Муја уведе у кулу и намјести у шикли ходају, па навали кафу и ракију и дуван качак чак из Подгорице — зијафет као за њих а као од њега. — Е, брате, нема јутрос никога на окрс’ бијелога свијета за кога би ми било милије да ми дође у кућу, но што сте вас два... зађе Крсто, послужујући госте ракијом; па онда отиште причати укућанима о свему што му је добра Омер-ага и његов дом учинио. — Е, драги даиџа Омер-аго и побратиме Мујо, имате м’ опростит’ што ћу вас за час оставит’ док нешто свршим ту у авлији. А ето вам мајке Росне, па се разговарајте, док ја дођем!...заучиње Крсто, па се диже, узе нож из хоџаклије, ђе Госпава пословаше око пита и уштипака, и ходе у тор међу браве. Ту изабра најдебљега шиљега, изведе га до под листру, закла, одрије, растави, пола лубине скреса за котао, бедрице натаче на један гвозден а џигерице на љесков ражањ. Дозва Милицу те му помога унијети месо у кујну; уми се, и опет врати гостима у гостинску ходају. — Тражио бих изум, да ми допуштите да  зовнем три добра пријатеља из комшилука да се поразговарамо и искапимо коју заједно. Добри су људи, а знам да ће им бит’ драго да се познају с вами... зађе Крсто, стојећи и обраћајући се Омер-аги. — Зов’ их, џанум! Ко гођ је, бива, пријатељ теби — пријатељ ј’ и мени. Не море друкчије бит’. А ко су ти ти?.. запита Омер. — Поп Тришо, учитељ Јово и... зачудићеш се кад ти кажем трећега. То је неки Јосо Латинин; вишег душманина послије Алије Кане нијесам им’о, — ама га смела своја крв а несрећа окренула на прави пут, те се помирио и окумио са мном; и, вјеруј Бога, данас бољега пријатеља, ако ће бит’ и латинин, освен тебе и твоје куће, немам у свој Босни и Херцеговини. Сад ако велите да их зовнем... затеже Крсто. — Зови! зови, по Богу брацка! Како да не!.. повикаше у један глас и отац и син. Крсто поручи по њих да му дођу на ручак. Мало по не би, док ево ти прво попа и учитеља па онда Јоса. Поп је човјек од својих шесет година; крља од оних старих Срба, што је у своје вријеме своју вјеру знао и  сабљом бранити исто онако као што је сад крстом и ријечју заштићава. Сијед, згрежбана лица, црнпураст, почађеле браде до пола прсију, јаке кости и још држећи. На њему од одијела неке старе сукнене мантије, на глави му пљосната и већ умацупата чита, а на ногама опанци. Учитељ је момак у најбољем јеку, блијед, жољав, плав, бистра ока, ођевен под a la franco, поси штап и чешће кашљуца. А Јоса већ и знамо — то ти је старац као да си га од букве одвалио; крепак и снажан, и, рекао би, ништа сад није старији но назад десет година. Како уђоше и назваше Бога, домаћин их приказа гостима а ове њима и намјести да сједу поред њих. Па викну па млађе те донијеше ракију. — Па како тамо, како народ на те стране?.. запитаће поп Трише Омер-агу до себе, прихватајући од Крста чашу с ракијом и прибирајући се да наздрави. — Богме, брате, никако. Једном ријечи: све покрепа од глади. Притисла рђа, па нити море, џанум, да се живи нити да се мре!.. — А како се слажу наши и ваши?.. додаде  учитељ, испивши ракију и отирући се везеним рупцем. — Никад боље. К’о, бр’те, зближила мука и невоља љута, и к’о кад зна свак — та није му врана мозак попила, да ми горега катила од „А-устури-је“ немамо, — па се заборавиле старе ране и све обисло једно око другога к’о у стари земан кад смо једне вјере и закона били. Ама влада и јопета, бива, ради са све десет ноката неће ли нас како завадит’: те на једну страну пушта агама мах и подговара их да притјешњују кметове, те на другу страну подаракава чипчије да с’ отимљу од ага и не дају хака. Мисли, џанум, тамо-она, да лови по мутној води. Ками да јој је у-врх перчина! Здрав си ми, попе!... и Омер-ага се куцну с попом чашом о чашу, и испише их у кап у један мах. — А шта с’ оно бјеше чуло, к’о да је наква побуна тамока међу вами? То некакви се агински чардаци горе, то жито се с гувана краде, то кметови бију аге тојагама и гоне их с читлука, то... не знам, триста наквих чудеса доприје до наших уши отуд с ваших банада. Рад бих био знат’, колико је лажи а  колико истине у томе, и колико је свит онако па своју прекројио и издевент’о док је тај хабер до нас дош’о.... запита Јосо преко чибука. — Пола ј’ истине а пола лажи и ту к’о у свему... заучиње Мујо искрај њега. — И чардаци су паљени, и гувна су штећена, и аге су злостављане, бива, али и ту је прс’ владин к’о и свудије. Чардаке су нам палили и гувна штетили салте преобучени џандари ноћу. К’о хесапили су, џанум: дај-то на ови начин нећемо ли како завадит’ мусломане и хришћане, пошто ће свак држат’ посигурно да то кметови чине штету агама, а за нас се нико ни сјетити неће. А, до душе, била су и неколика случаја да су и чипчије гонили аге из својијех кућа и с читлука; ама и ту је влада умочила своје нокте. Јер, или је ага био рђав чо’јек и владина пришипетља па је чинио зулум, те се сиромах кмет хоћеш-нећеш мор’о дић’ против њега; или је јопета кмет био каква поган и владиновац, па је, натутекан од испоставе и прије’стојника, ударио на свог агу и окренуо како не ваља. К’о што видите, то је све запржило владино масло; ама јој, бели, неће изаћ’ за руком. Види, бива,  свијет на што је кренула, па ј’ и не слуша више но маљ ћускију. Та није нико махнит да ломи главу за туђ ћеиф!... — Ама и за некакве се хајдуке тамо међу вама бјеше нуло у нас. Шта је,... који је то ђаво?.. заучиње учитељ, савијајући цигар. — Какви хајдуци и дркалице!... дочека Мујо: — Камо среће да су хајдуци! Но и то је владина мајсторија. Боји ти се Херцеговине к’о живе ватре; нарочито сад, откако јој се унутра кућа запалила те хоће Маџар Швабу а Швабо Маџару да оба ока ископа. Па би рада да све опасније људе и главаре стисне за раније у шаку и обезглави нам народ. Зато ј’ и преобукла тобош под црногорску неколика џандара и пушћала их кроз невесињске планине, да, бива, хајдукују и да се ујављују најсумњивијим људима, па пошто их они приме и ако им уздају брашњеник, да их ти вајни „хајдуци,“ к’о јатаке, доставе влади, те да их она позатвара, и тако за времена шчепа гују за врат. Матрак јој за то у нос! Не знамо, бива, ми њене марифетлуке!... — Е, браћо, које је градове и коју је тврђу ова пексина царевина изградила овудијена око  Сарајева — фаљетна руко божија! Кожа ми се најежила, гледајући оно чудо. Хесапио сам, бива, да тога белаја нема ниђе к’о око нашега Мостара. Јер око њега нема ниђе брда ја главице, а да с’ у њ, пасји закон, није укоп’о и заметеризио с војском и топовима. Богме, опас’о Мостар и околину жељезнијем обручем — јадно ти Свети Јован цара Дукљанина под Везировијем Мостом, што причају. А тако Требиње, Невесиње, Гацко, Фочу, Билећу, Столац, па све ено чак, бога ти, до Пљеваља и Пријепоља, Кад ’вамо, а оно по Босни, а нарочито око Сарајева, још и горе. И, билај, све сам се до јутрос над’о: да море кад-тад од нас нешто бит’; ама, кад сам јутрос избио наврх Романије те поглед’о пут Сарајева и видио оно чудо од ћесарске хрке и силе, дина ми сам окуњио брке и нешто ме уледило посред срца. Даће Бог да од нас ишта бидне!... уздахну стари Омер-ага, и потуни ијетким и боничким погледом у серџаду преда се. И збиља та примједба унесе сјету међу све овдје. Свима би тешко, свима се сави мука на срце пред тим фактом, и све се закари. Тајац. Мујо стиште шаке, ђипи па ноге и, закрвавивши очима, први прекиде ту тешку, оловну, ропску тишину: — Ох, мајку им швапску и оца папинскога... да би ли! Да ми је салте бомбе и динамида — колико ми треба — јадан ти сам!...па да пасју вјеру и крмски сој дижем у облаке, нек’ су мало височије: те да сахире и отудијена надзиравају рају по Босни и Херцеговини! Ах, да ми ј’ окле гођ добавит’ бомбе и динамид, пит’о б’ их ја: помажу л’ им што гођ тврђе и градови, на које су милијуне отете од народа похарчили. Да-бог-да им останули пусти к’о што и хоће за њиховом главом, ако-бог-да!... Но се, џанум, не могу ишчудит’ овијем научењацима: шта раде више, што не израде и усаврше оне „балуне“ што лете под облаке; па да ову тирјанску цимиротију озго у главу тучемо и горимо ћезапом, к’о змије — Бог јој јаки судио по заслузи и заради, да-бог-да!... — Да Бог да!... повикаше скрушено сви. Хришћани подигоше капе а мухамеданци упријеше очима у небо. — Ручак је стас’о и вет сам га поставила,..  јави Госпава Крсту с врата, а овај се обрати гостима: — Хајдемо-те, браћо, да што заложимо. Богме, што је Бог д’о а срећа нанијела!.. И сви се дигоше и уђоше у трпезарију, ђе их на сниским округлим ораховим синијама, пушећи се и миришући, чекаше вруће јело. Посиједаше с прекрштеним ногама по простртим душецима све по реду и по старешинству: у зачељу поп, до њега с десна Омер-ага а с лијева Јосо, до овог Мујо, до Омера учитељ Јово, а на-дно софре домаћин. Пошто искапише још по једну препеченицу, прихватише се јела. Софра је била обилата — по нашки: чорба са пшенишном погачом, па кухано месо, па печење, па пите и приганице, па цицвара, грушевина, кисјело млијеко и сир и кајмак — шта је ко хтио. За ручком је домаћин од пијћа служио хришћанима вино а мусломанима медовину. У почетку се ручка мало говорило, у средини више, а при свршетку, пошто им и пијће прочисти грла, живну и разговор. — Ама не питам вас, јер ме некуд стид и тешко ми је, пошто сте од друге вјере — ама  хоћу свакако, јер вјера не чини чо’јека но чо-’јек вјеру,... да, не питам вас (а опростите!): како сад наши у Мостару с владиком?.... зађе поп гледајући на Омер-агу. На то ће му овај преко залогаја озбиљно и саосјећајмо: — Богме, бр’те, не ваља. Уљег’о владици ђаво под кожу, те с’ одметнуо од свога стада и приљубио уз невјерничке маџарије, па ради како му из Беча командују. А народ, к’о народ — не бенда ти данас ни за цареве ни патрике, а камо ли за којекога, џанум! Па му једанпут окренуо леђа — то пас прош’о кроз Мостар, то владика Серафим: нико му ни мукает. Нити, бива, ко од вашијех тамо иде у цркву ђе ј’ он, нити му прима свјештенике у кућу, нити се крштава нити вјенчава. Има ђеце од седам година да нијесу крштена, а ко се вјенчава иде у Благај код неког старог и поштеног попа Која за благослов. Ономадне су, валај, баш испред шта ћемо ми кренут’ ’вамо, укопали покојног сердара Мијата; цио му се Мостар, и наши и ваши, скрк’о на спровод, — ама нит’ је било попа ни ђакона да му прелије гроб. Тако је, веле, сердар при смрти  наредио, да га, бива, без „швапског“ опијела сахране. И, пошто су му двојица-тројица очатили „слово,“ ондар су га спушћали у раку, а цио народ из једнога гласа отпјев’о у три пут’ оно ваше „вјечнаја памјат,“ како ли се каже — и потаман. Бош-работа! Не ваља, џанум, та’ омраза фижлина, не ваља. А то је влади добро дошло. Њен Штадлер и Буцоња од те ствари немају никакве милије на дуњалуку. Не ваља пос’о, не ваља!... — Не ваља, ја како! Окле ће ваљат’?!... јекну часни отац Трише, и дубоко се замисли. — Црква нас је некад сачувала од туђина, а данас нас црква продаје туђину!... уздахну учитељ, на додаде: — Та ј’ иста несрећа до скоро била и међу нама овдје у Сарајеву. Калај, љут на предсједника сарајевске црквено-школске општине: што ј’ отиш’о са српском депутацијом у Беч да се жали ћесару на угњетавање нашег народа у нашој земљи, у здоговору с митрополитом Мандићем отме од општине црквене кључеве, оби касу и покупи новац. А народ се на то одби и од митрополита и од цркве у којој он служи. И за три мјесеца су Срби из  Сарајева долазили овдје у Соколац код тог истог попа Триша, да их вјенчава, причешћује, крштава и сахрањује. Једва се некако тај ђаво смири, да нам се не смију душмани испод брка, и да не облијећу и гачу око нас траписте и језуите, к’о гавранови око стрвине... Но је ли, бога ти — како сад ви с вашим вакуфима и мејтефима, а већ за Шеријат вас и не питам?... — Валај, готово исто к’о и ви с вашијем поповима и школама. Истина, љокнули смо владу да нам се толико не мијеша у мејтефе; ама нам је вакуфска добра стрпала пода се, па нам харчи паре а ни питат’ је не смијемо: куд их дијева. Шеријат јопета, џанум, ставила под своје маказе, па кроји како јој је драго; прима у њ кога хоће, а ћера кога јој се свиди. Споља г’ украшава, да свијет види: како се тобош стара за нас; а унутра вршља и претапа нашу ђецу у своје људе и од дана гради ноћ, како то салте она умије. Богу платила!... одговори Мујо, испивши чашу медовине и спремајући се да савије цигар и запали. Домаћица приђе те покупи кашике и комаде хљеба, и диже празне суде па онда синију  с мрвама и костима. Милица унесе леђен воде, шкип, сапун и пешкир, и посу људима те се изумиваше и отријеше. А за тим стара Росна унесе ибрик кафе и послужи госте. Крсто придаде дувана, и еглен живну и развезе се — као послије добра обједа а уз добро вино, медовину и кафу. — А кудије сте дошли? Ја мним том новом жељезницом?... запитаће поп Омер-агу, примајући то трећу кафу у филџану из Росниних руку. — Боже сачувај! Но на Касабу, па пр’о Морина и Иван-планине све старијем путем, кудијена су ми, бива, и ђедови за Травник везирима ходили у стари земан... одговори Омер поносито, срчући кафу и пуштајући кроз нос и уста два дебела млаза плавичастог и кудравог дуванског дима. — На коњима?... — Ја!.. — А зашто нијесте ишли жељезницом?... улеће се учитељ. — Не шће стари, за живу главу. Не би т’ он путов’о на тој „швапској кобили“, па да  би му три најбоља царева града поклонио... осмјехну се Мујо. — Јок, валај! Још ондар, џанум, кад су Швабе дошле у нашу земљу да суде, Богу сам јемин учинио: да од мене, освем што ми отму силом на срамоту, никаква хаира неће имати. Да сам икако смио и мог’о — но ми, пусто, ж’о бестрегат’ онаки темељ и оставит’ ђецу без ништа — не б’ им, билај, изиш’о пред тог њихова краљевића што иде садекана ’вамока, па да би не знам што било!... одсијече Омер-ага, мало и загријан. — А!.. заучиње учитељ: — То сте ви дакле дошли амо као депутат за дочек престолонаследника Рудолфа,.. је л’ те?... Омер потврди главом да је тако, па додаде: — Знаш, бр’те, која је. Бира ме, по ђаволу, племе, а бели пр’о моје воље, за муктара сваке године. Па сам, к’о муктар, и мор’о по сваки начин: или, бива, ић’ у Сарајево пред тога ћесаревића или селит’ из ове земље. А и Мујо се ужелио побратима Крста, те ти ми оба ’вамокана — ја шта ћемо? Сила Бога не моли!... — Па нека сте, чојче! И добро нам дошли!  Да-бог-да нам таки вазде долазили! Но се бојим, е нијесмо с вас... ласкаше му Росна, купећи празне филџане испред гостију и мећући их па табаку. — А мислиш ли ти, Крсто, просјутра у Сарајево на дочек тога новог и високог мусафира?... запита поп домаћина. — Мислио сам да не идем никако, и ако су ми ономадне горје у касарни строго наредили да с’ опремим и идем. Учинио бих се болесан, па коњ мари! Али, пошто је наљег’о амиџа, ићи ћу — ја шта ћу?... зађе Крсто.— Фала Богу, људи, свашта ли се чује за тога ћесаревића Рудолфа што нам са срећом доди сад! Кажу, да је сувише понешен за нашијем људима, и да, мимо све народе у држави свога оца, најволи — Србе. Веле, е неће никако другојаче да збори до нашки, и да носи само старо душановско одијело: црвен кафтан са златнијем ширитима попречке, мавене чакшире, чизме од црвеног сахтијана, и на глави самур-калпак и чекрк-челенку... заприча поп, шмрчући бурмут с длана и спремајући се да кихне. — И ја сам, вала’, то чуо... настави Јосо.  — И још и то, како му ј’ они стари гриво од очурине бранио да иђе ’вамока међу нас, па се њих два споричкали због тога те добро; и како је на-зор и ћесару и његовијем лалама и везирима дош’о у Босну, да види шта с’ и ’вамо ради. Неко ми рече, како ћ’ он, кад настане и сједе на ћаћин присто, дати свима народима и вирама „сваку праву“, а особито нами; и како ће примит’ српску виру и прогласит’ се салте за „српскога цара“. Поспрдну се неко тако, ама не могу вироват’ да ишта има од тога. Швабо је то, брате си мој; а кога је змија клала и гуштерице се боји!... — Да-бог-да, брате, да б’ и тако било, кад није боље! Но ми се чини, да се брез крви не добија „права“ у овој земљи, да без нашког зноја нема соја, и да нема за нас цара осим кости Немањића. Више је млијека од једне наше краве но од стотину туђије’ волова. А-а, црна капа зла биљега. Што види овца лежећи није далеко. Те и то. Виђу ја што виђу!... мудроваше сневесељен Крсто. Учитељ се засмија и додаде: — Беспослен, браћо, свијет па нагуђује. Баби се снило што јој је мило. А и ове владине  пришипетље протурају по народу лажи к’о пљеву — само да б’ им ми тога силом госта што боље дочекали и примили, те да се они из Беча покажу и похвале пред Европом: како санћим уживају љубав и повјерење паше. И ја сам чуо за тога јединога у ћесара сина, како се најозбиљније носи намјером да у своје вријеме узме титулу „славенско-маџарског“ мјесто „аустро-маџарског“ цара. Идемо да видимо. А неко ми прича још и ово о њему. Он је, знате, пропутов’о сву царевину унакрст. Вративши се најзад с пута, доведе пред оца три коња; један је био страшно дебео да се једва крет’о од претљине, други осредње угојен ама дивно отимарен, а трећи мршав да се једва држ’о на ногама. Па, кад га је ћесар запит’о: „Шта си ми, сине, донио с пута; шта си запазио, а шта научно?“ он му показ’о та три коња и одговорио: „Онај дебели си ти, онај орахћени твоји чиновници, а онај мршави твој народ.“ Веле, е се на то цар толико расрдио, да г’ умало није убио. Но сведно; ако није тада, а он ће други пут посигурно — само ако ј’ истина да му је син таки к’о што причају. Но ми се чини  да ће и ту бит’ она народна: боље га је из далека чути но из близа виђети... — Немојте му, људи називати оца „царем“, ако Бога знате! Какав, бива, цар и дркалице?! Само је један цар на дуњалуку са столицом у Стамболу од баба-земана. Тамо је, џанум, сједио и свијетом заповијед’о прво грчки цар Костадин; па, кад ј’ он нест’о, прешло царство на српског цара Немањића, а с Немањића на турског Отмановића — и на њему ј’ и дан дањи. Он је салте прави цар, а ово су друго све краљеви и краљићи, књажеви и књажићи; и што су, бива, звијезде при сунцу, то су остали свијетски мулући при султану. Ја не признајем другога цара до њега, и док му чујем хаваза на Босфору, не бојим се никога до бога. А ови је краљић у Бечу, што га „ћесарем“ вабе, салте један мали чиновничић и измећар силнога девлетлије са Златнога Рога, и ништа више. Па ј’ ођутурумио и офукарио, лаврњајући и трошећи на што људи не троше; и давно би липс’о, бива, од глади, к’о пас, да му није било истога гази патишаха. Но неђе давно по земану била једна ћесарска одива у харему ђеда султанова — то цару, бива,  доди к’о баба оли прамбаба.. Па цар, к’о цар и његова милос’: жао му, џанум, да се угаси свијећа у кући тога сахибије од Беча, па му, опако на својску, дао Босну и Херцеговину да купи харач у њу за неколике године док неће ли с’ испоравит’. Ко је хесапио да ће с’ ова луторанија закопат’ у њу, к’о да јој је од девет ђедова остала, и да ће нам толики зулум ударит’. А цару јопета ж’о да га ћера, к’о вели: а нека га још који дан, неће ли се што окријепит’, а у мене свакако има земаља и градова и одвише. Ма Швабо — пас му се пасјега меса напотез’о! — мјесто да призна царску милос’ и да се сам сјети образа па једног дана ходе из ове земље, он све безобразни’ и гори. А, валај и билај, да зна цар шта он о’ђекана ради, не би г’ у овој земљи сврстов’о двадес’ и четири сата! Но не море све знат’, ако ће бит’ и цар. А за најгоре је то, што му се ни прић’ не море од хиљаду забита и придворица што су око њега. Јер да није толико много светаца, Бог би вазде био добар... разлагаше Омер. Мујо погледа на Крста, зацрвење се, па да пукне од смијеха: — Батали, бабо, бога ти! Такијем, бива, лакардијама нема мјеста кад дођу виле до очију а луч до ноката догори. Превали земљу, хвалећи Стамбол и падишу, а по сриједи нама никакве фајде од њега више но од кртице зецу; нити ти с’ он садекана више пита Босном и Херцеговином но пјан с гаћама, и ако се бројимо његовијем подајницима. Но, тако ти турске вјере, јами таки еглен, да ти се ђеца не смију у шаку!.. Омер-аги би тешко, намрки се на сина, накостријеши се и погледом измјери свој бојали чибук. Крсто опази шта се у њему кува, па похита да забашури ствар, и окрену разговор на другу страну: — А коме су још код вас тамо у Херцеговини наредили да иде пред ћесарева сипа?... Мујо се сјети на што Крсто нишани и затура разговор, па му истрча на сусрет с одговором: — Богме, брате, хесапим исто к’о и овудијена: свијем владикама, муфтијама, муктарима, игуманима, кнезовима прије’сједницима, и виђенијим газдама и првацима из народа. Испод Вележи је, освен старога, још одређен и  Алија Капа. Њега ј’ окружник по три пута звао код себе у Мостар; и, веле, дао му да на њемачком научи некакав говор чим ће поздравит’ ћесарева сина испред свију нас на штацији у Сарајеву, кад прима... — Ох, мајку му издајничку, ђе ће нам нос откинут’!... јекну Крсто и заврће главом: — Тако ти је то — било брљаво, било мрљаво, реда ти је трпјет’ и дурат’. Докле, Господе?!.. Омер-ага се наслони на шилте и стаде зијевати. Сама му се руке опусти на крило, и чибук му паде на под. Закуња, склопи капке — освоји га дријем. Попа такође. — Е, па хајте, људи, да иђемо! Вриме је вет. Брат домаћин се постар’о те нас угостио к’о на Божић ујутру — и фала му! Сад треба и ми да оставимо чељад да почину, а богме и ове добре јабанце да с’ одморе мало. Куме Крсто, тако ти нашега кумства — доведи ми довече ове пријатеље кући, богме колико имамо да се стимамо!.. завика Јосо, и диже се да иде. Поп и учитељ такође. — А код мене сјутра у јутру свратите на ракију!... настави учитељ, гледајући на Муја и Крста. — А код мене сјутра вече на вечеру!.. додаде поп. — Охо-хо, па то је најбоље и да не иђемо из Сокоца никад и никуд! Ниђе, бива, боље но вођекана... нашали се Мујо. Утолико се и Омер-ага прену, прибра и диже на ноге, те испрати домаћинове комшије до врата. Ту се руковаше и поздравише са: збогом, до виђења, и у добри час!.. па Сокочани ходоше својим кућама, а Крсто се с Омером и Мујом врати у кулу. Нареди жени те им прострије да спавају а Милици те их изу; и кроз черек сата уморни отац и син су хркали под једним губером а на једном душеку један поред другога у гостинској соби у кући Крста Богданова. Пробавивши још два дана у Сокоцу код Крста и по гозбама час код Јоса, час код попа Триша, а час код учитеља Јова, трећега дана зором Омер-ага и Мујо с Крстом и Јосом појашу бијесне парипе, па ошину низ Романију пут бијелога Сарајева. Путем под тешким утисцима од околности и околних тврђава Јосо, Мујо и Крсто се завјетују, да ће, док год им буде пара куцала чим —  свачим стајати на бранику части и своје домовине од свега и свакога; Мујо се и Јосо здоговоре, да гледају те овом згодом направе читави русвај у босанској престоници; а Крсту испаде за руком да обрлати Омер-агу, да стане на пут Али-ефендији Капи и његовој улози пред ћесаровићем Рудолфом. — Зар, бон не био!.. туткаше га Крсто, јашући напоредо: — да допуштиш да нас сјутра оно сковинче од оног пексинога Капе брука пред свијетом? Зар испред свије’ пас и вас старије’ крља и батоња, кућића и хоџаковића, што је сваки просуо по бадањ душманске крви за ови камен, да један крмељави и полити Али-сплачина избаци ногу и понесе аферим? Ни по што! Шта ти ја знам — како ј’ они чафкун учио некакве швапске школе и чатио књиге које Бога немају — а вет и знаш да он и крметину једе, и вино пије и авдес не узимље и с латинима бекрија — може нас... који је Бог један... све и полатинит’ и полуторапит’ тамо пред краљевскијем сином, а да ми о томе ништа и не знамо! Јер ко ти зна, шта ћ’ они између себе пркендат’ и уговарат’. Па нека б’ их ђаво носио у  његове греде, но се све може о нашу главу разбит’ — к’о што и хоће! Ђаволи су људи данас, мој брате, па су и њих претекли! Но не дај, да нам Капа полигаћа кида нос измеђ’ очи и пљује у образ пред мулућима, и да ти поган отима мах, док мо’ш мицат’! А има ти и по коме доћ’ и од куће ти је, ти да говориш како знаш и хоћеш; и мо’ш спријечит’ оно грдило и то олако — салте ако ти баста!... Омер-ага је пажљиво саслушао Крстов наговор; намркио се; уздахнуо уз опрућени шарени такумли чибук неколика пута те дубоко; и, јечећи на махове, отпухујући кроз брке, опљуцкујући и машући главом, давао видна знака и познака, да су му се у поносито агинско срце дубоко зарезали Крстови поштени разлози, мудре примједбе и неодољиви подстрек. У том разговору примаше Сарајеву и надријеше кроз нове асфалтиране улице. Високе и лијепе новоподигнуте грађевине, регулисана Миљацка с дивним кејем, трамваји, електрични фењери, екипажи и велосипеди, жандарми и војска, непознати типови, шетња ускогаћа с дамама испод рука, фабрике с танким веома  високим димњацима — за које Омер издалека спрва мишљаше да су некакве нове џамије, и туђи језици које не разумијаше, све то трже Омер-агу из дубоких и чудних мисли које му се по глави врзаху, и све то упливиса на њ и његову растужену душу и заморену снагу тако као да га је ко под бук испод млинског бадња бацио. Срце га забоље и ухвати му се несвијест. У мало с коња не наде. Још кад двојици-тројици гредом по обичају назва Бога, а ови, не разумјевши га, не само да му га не прихватише но му се и у брк насмијаше и на свом му се језику нешто подругнуше у његовој рођеној земљи, не мога се уздржати а да не цикне као рањен јелен: — Сарајево, ватром изгорело! Хеј, давори од све Босне главо!.. Шта си данас дочекало, тужно Сарајево, да по теби Шваба и Жуђели суде и да ми у теби нико ни Бога нашки и људски н’ умије прихватит’!.. Да-Бог-да се џомбосало хиљаду лаката прије по што те моје очи други пут у таком стању виђеле!.. Не мало се наши Херцеговци зачудише, кад зађоше у главну улицу и виђеше читава два реда дирека окићених лишћем и  вијенцима, и триумфалне капије с црно-жутим барјацима, какви се и по свим кућама лепршаху. Кроз ужасан жагор, грдну свјетину и комешање једва продријеше до Црквеног Хана. Ту се одморише, очистише од прашине, окријепише и ноћише. Сјутра-дан се зором дигну на ноге, обуку што љепше могу, извијесте ђе им ваља ићи, и у величанственој згради Беледији, по владиној наредби и упуту, Крсто и Омер-ага се придруже депутацији за дочек високог госта. Ту им се даде напутак за све шта им ваља радити и строго запријети да не би који мимо пропис и наредбу што учинио. Јосо пак и Мујо се изгубише у масу, која се бијаше начетала по тротоарима иза леђа од два дебела и дугачка, дугачка колико и сва улица, шпалира пјешадије, артиљерије и коњице. Средином пак улице шетукаху жандарми пјешаци, и каскаху па својим угојеним коњима жандарми коњаници. А, кад дође вријеме, народна шарена депутација од хиљаду људи у хиљаду разних одијела и с хиљаду разних појмова а с једним јадима на срцу, крену се између шпалира пут  жељезничке станице. Омер-ага и Крсто у њој. На перону се депутати уврсташе и упарадише све по реду и старешинству, како то швапска господа дивно умијаху удесити. Некако Омер и Крсто дођоше један до другога, а Али-ефендија Капа искочи испред свију као генерал пред хордијом. Бога ми, попричекаше око једно по сата; док опазише, ђе се из далека прамен магле запођеде, а из магле ниче коњаниче — прво један, па други, па читав одред на коњима. То бјеше жандармска коњичка извидница поред пруге. Најзад зазвижда и царски воз, па се, баш као хавет, појави; а у њему он — престолонасљедник од Беча ћесара. Воз стаде, а узвишени посјетилац, бајонетима уздигнути полубог, показа се у потпуном свом орнату на вратима првог искићеног вагона. И, како топови, сто и један, са седам тврђава около, запуцаше, тако и сва срца живље закуцаше. Та за Бога — царски је син ту! Швапску господу обузе миље, дрхат и узбуђење. А јадним Босанцима и Херцеговцима дође душа у нос: та докле ће се судбина њима титрати и савијати им леђа пред којеким из  бијелог свијета, кога нити они воле ни за свога признају нити он њих разумије! Пошто се скиде с кола с раскошно ођевеном свитом, царевића предусрете сарајевски градоначелник са сол-и-хљебом. Депутација повика у један глас: живио! Хришћани поскидаше капе, а мусломани учинише темена. И Али-ефендија се утолико отрси првог страха и смушености, ускомеша се на мјесту као да табана снијег, и, поткријепљен надом на обећани орден, нарогуши се на поздрав. На то Крсто гурну лактом Омер-агу. Овај притрча па ћушну Алију испред себе, разрогачи очи, сусилно се куцну шаком у прси и повика: — У суру, Алија — амиџа говори!.. И, пресјекавши га срдитим и презривим погледом, истекар се окрену Рудолфу, испрси се поносито, издужи шију, издрљи очи, одмјери чибуком, и отпоче баш једном кабасто: — Е, па ожђелдум, ђетићу, и добро нам дош’о! Нек’ си нам, валај, дош’о — без јарац! Баш хвала Старом, што нам те, бива, посл’о, те да видиш и наше муке и живљење и што ваши катили раде од нас вођекана! Билај, што је виђет’ — бољи ћеш бит’ од  оца. Машалах, машалах, кршна момка — баш к’о да ј’ од наше крви; никад не би рек’о е си швапче! Валај нам је мило, што видимо е нам ј’ им’о ко доћ’; а, ешхеду-билај, и ти с’ им’о коме доћ’ и кога наћ’!... При том се дерну поносито шаком у прси, па онда потапша царевића по раменима и продужи: — Па је ли, џанум, кад ћете ви из ове земље? Јеси ли ти, нашљедниче „Рундове“, дош’о да нам кажеш: е је вакат да пртљате откуд сте и дошли — а? Зар вам није султан и Јевропа дала изум салте на три године да сте вођекана; па еве ђе прође и десет, а ви једнако ту ђе сте?! Валај сте нам се вет свијем, бива, попели за врат, и више вас не моремо гледат’ но крв оли вјешала. Но Бог ти д’о, кажи ти оном твом Старом, нек’ миче ову скотадију између нас за раније, јер ће му бит’ љевше — док га тежи и гори јади од смрти нијесу снашли, па неће знат’ куд ће с’ окретат’!.. То ти је наш поздрав и порука од народа све три вјере!... Чланови босанске владе у царевићевој пратњи поцрњели као главње од иједа па да пропану у земљу од муке. Први се прибра  генералисим босанске војске, ћорави барон Апел, приђе Рудолфу и тобож му преведе на њемачки: како то старац дава израза својој неописаној радости што види царског сина у својој земљи; како га моли да каже цару, његову родитељу, да му је народ веома захвалан за сва добра која му је његова управа донијела и да му је одан и вјеран до бесконачности, — те да, према томе, и не жели промјене ни бољег цара! — Gut! Gut!... прихвати усхићен престолонасљедник, и с осмијехом па уснама пружи весело руку старом Омер-аги, па онда редом свима депутирцима. Омер издрљи очи као вук на мећави, шкргутну зубима погледа на свој дугачки бојали чибук под ћурком, и промрмља сам за себе: — Валај, да нијеси аџамија и краљев син и да ми нијеси у кућу дош’о, бели бих те развук’о овијем шаруном преко лопатица — да ти више никад не пане на ум да дођеш у Босну те да правовјерне гућкаш к’о крмке, крмче и с оцем заједно и крмски соју ниједан! У том се и Рудолф изрукова са свим изасланством. Швапска га господа спроведоше  кроз станицу на улицу, ђе га чекаху сребром оковане кочије, гарда, ескадрон коњице и шпалир војске и силесија свијета с обје стране пута поред кунета. И, уз клицање жандарма, војске и „досељеника из монархије“ и уз растегљиве звуке знатне по својој сарданапалској садржини и композицији аустријско-хабсбуршке химне коју грмљаху три банде обједаред, домаћини га проведоше у за њ нарочито намјештени конак. Међу тим ни Јосо ни Мујо нијесу сјеђели залуду. Зашли по цијелом Сарајеву, покупили што год више могли давуџија, и довели их пред конак: да се жале царевићу на зулуме и неправду тешку. Рудолф таман сио за ручак с господом позваном и изабраном; стао распитивати чланове Земаљске Владе о народу и његову стању; ови му, наравно, предирали мачка и паприли чорбу како само то они умију, док се испред конака разлеже вика и галама из хиљаде грла: — Царски сине, помози нам!... Царски сине, погледај нас!... Царски сине, послушај пас! Царски сине, извиди нам јаде и невољу љуту од злије’ чиновника твог оца ћесара.  Хај, помагај или посијеци, ако ј’ иђе даћ’ и мрва људске душе и царске крви у теби!.. Руља се зајоса, а пред њом Јосо и Мујо баш као звонари пред крдом, и насрну на ланац солдата, који стражараше око царевићева дворца; проби га и продрије чак до дворске капије. Рудолф се обрати доглавницима с питањем: шта је то?... На то га ови лукаво замаштракаше: — Ваше царско височајнство! Овај је пук још примитиван у многом чему; и сад, по својој патријархалности, спјеши на овај начин манифествовати своју изредну радост због ваше високе походе у његов завичај!... И постараше се да га склопе што дубље у шикли ходаје и сарајевским и персијским ћилимима што боље ограде од урокљивих народних очију. Истога тренутка војска и полиција кундацима и бајонетима и троструким камџијама распујдаше биједне жалиоце испред конака на стотину страна — немилице и нештедимице. — Рудолф још није био за собом оставио ни за по сата сарајевске торњеве и мунарета, а  сарајевске су тавнице већ биле дупке пуне тужилаца и „изгредника.“ И, поред све вјештине и финоће, полицији не бастаде прокопкати подстрекаче тога народног протеста на бесавјесност окупаторске владавине — јер су се Јосо и Мујо већ за времена умјели склонити и прикрити у Соколац. Али је зато на другој страни грдно начета Омер-агина ћеса; влада га казни с хиљаду форината глобе за онаки поздрав цареву сину. Крсто и Јосо су драговољно примили на се по трећину глобе и испод руке помогли Омер-агу да плати казну. VII Глад — страшна глад; помор — грдни помор! Да, у Босни и Херцеговини и глад и од глади помор, успркос силним рекламама високе Земаљске Владе преко поткупљених европских пера и новина, успркос стратегијским џадама и жељезницама по намрштеном лицу те унесрећене земље, успркос толиким летећим дуговима које усрећитељка окупаторка товари на погнуту народну грбачу, успркос језивој и грозној тишини под полицијско-шпијунским бичем и војничком мамузом, успркос велељепним државним грађевинама, господским вилама и теферичима и тврдим новоподигнутим савременим замцима, успркос толиким саблажњивим светковинама и прослављању мудре Калајеве управе, успркос пуним чанцима жежених златника прикупљених с рајиних ожуљених дланова и сасутих у незајазне аустријске ризнице, успркос самозваном  култур-трегерском надимку језуитске Ћесарије, успркос благословима папиних пропагатора, и успркос хуманости и питомости данашњега доба!!!.. Не би села у Босни и Херцеговини ђе глад — страшна као чума, зла као рис а грдна као хавет, не зачанга својим смртоносним канџама. Не би породице на чија врата не закуца и око чијег се прага, баш као бијесна кучка, не промува и пришуња. Не би гробља у које она, као крволочна хијена, не заштекта и не нађе своје жртве. И глад наћера голоруку, опљачкану, презрену и претрену сиротињу рају да се закопа у црне ледине црне земље те копа коријење од козаоца; да, као бјесомучна, јури по горама и дубравама те љушти кору од кљена и бере љескову ресу; и да, као сјенке и утворе, излази на крај царева пута и од оних истих који је поробише и оголише проси милостињу. А гојна и народном невољом ужирена влада постара се те на козалац удари порезу, за сваки огуљен кљен и очерупану лијеску напуни тавницу гладницама, а просјаке искрај пута растјера  жандармским камџијама и кундацима у гору и у воду!... Већ се друга година намирила да та сатанска тројица — глад, помор и влада — бјесује. Како ко, али Соколац од ње пострада да се никад више не подигне. Посрну изреда све: и богат и сиромах, и раден и нерадин, и спутан и умјешан — све! Поред свакодневног скапавања и толике сиротиње око себе, па и оно неколико мало живљих и имућнијих људи, као Крсто, Јосо и поп Тришо, преполови своје имање, притичући у помоћ и капом и шаком ђе се год може. Невоља Сокоца и његових пострадалих житеља разлеже се с Романије по читавој земљи и својом невољном страхотом заглуши све остале невоље и страхоте у пропалој Твртковини. А ти црни гласи, као шиба црне савјести, потресоше и демирли прозоре на вилинској вили у китњастој Илиџи, и допријеше до њежних ушију фине госпође Вилме Калајеве, чувене босанске вице-краљице без порфире и жазла а с круном од седам рогова. И осјетљива се госпа стресе на таки ужас; саопшти придворним, да јој се сажалило на  толике патње соколачких мученика, и ријеши се: да им притече у помоћ. И добра Вилма потруди своје господство, и са читавом својом сатрапском тевабијом обрете се једног дана у Соколац. А, докле год траје горе Романије, шум њене шуме и звијук њених ће вјетрова предавати од уста до уста а од покољења покољењу чудну причу и грдну поспрдицу: да је госпођа Вилма Калајева оне гладне године на двије стотине опражњелих домова пред соколачком жандармском касарном благоизвољела својеручно поклонити по један симит и паклић дувана!!! Доброчинство, за које је чивутска штампа десет ока мастила потрошила. А по том болећива и раздарушна дароватељка, у пратњи од млађих официра и кћери виђенијих чиновника, зађе кроз народ и зареди од куће до куће кроз Соколац. Да би се показала што народскијом и племенитијом, снисходљиво је ступала у разговор с одрпаним и мршавим сељацима и сељанкама, распитивала се о везу и ткању и лову на зечеве, и миловала прљаву сељанчад. Идући тако, дође и до старе испрскане и  у маховину зарасле православне цркве с прслим и окрњеним звоном и накривљеним звоником од дрвета, поред које у близини лежи опхрбана и испуцала школа с подупртим бедрама и улокнутим гњилим кровом — као болесна кћи уз кревет рањеног бабајка. Ту је дочека поп Тришо, учитељ Јово, Јосо, кнез и још неколика виђенија сељака. Заставши под једним хладовитим и гранатим јавором, Калајевица таман заустила да нешто рече, док ето ти Крста; напртио читав нарамак пелена и јоргована, па се онако с гуњцем и пошом умијеша међу госпође и господу, баш као кокот међу голубове, те стаде раздавати цвијеће женскима око себе. Најзад дође и до Калајевице, па, премјеривши је очима од главе до пета, баци и њој у руке једну ћубу пелена, говорећи: — На и теби, стара, па се закити! Ја шта ћеш?... А, кад га неко од ближих муну и пришапта му да је то госпођа намјесниковица, он бржебоље скиде сарук с главе па, по угледу на швапску господу, притрча, и, прије но она мога дати миг пратиоцима да га спријече,  зграби је за руку и свали јој на њу свој тешки бошњачки пољубац. Затим се направи глупљим од опанка и безазленијим од мачета; угну врат у рамена и, усекнувши се, отпоче: — Ете, госпо, прошћаји! Не зна чо’јек пута, па није чуда ни што се спотиче ни што залази. Те ни ја, не познајући твоје свијетло лице, наша лијепа краљице — Бог ти д’о што ти ја желио! — погријеших и како не шћедох. Имаш опростит’, ако сам те увриједио. А ми смо ти богме људи прости, брез каквије’ наутика — што је рећи, па није ни чуда што с такијем лицима н’ умијемо диванит’ никако до по нашки — онако сјекирачки. А у нас ти је међ’ овијем горама, ђе богме осим нас и дивине ништа друго не живи нити море дајандисат’, хадет да смо рази свакоме ко нам дође и пређе пр’о прага, па ма то био и црни Циганин. Јер хесапимо, да нам неће ни доћ’ нико коме нијесмо у вољи; па зато ко нам гођ дош’о — добро нам дош’о! Бог ти д’о да и бијеле ’челе дочекаш, које се ти сјећаш нас и наше сиротиње тешке! За Бога, за Бога — кршне невјесте! Па и држећа још и сирова,..  који је Бог један — може још деветоро!.. Тепајући јој тако, стаде је наједном, опако деколтирану, тобош тапшати по обнаженим леђима. Како је који пут својим незграпним ручердама бубну, тако је сваком одјекнуло као да удара у добош. Уз то је стаде милушити по образима, по подвољку и нарогушеним полуголим дојкама — да јој је и врх најтањег дамара наврх малог прста лијеве ноге језа подухватила а табане спопао грч. Калајевица да пропане у земљу од стида и незгоде. Пратња јој, а нарочито дежурни официри, да попуцају од муке; нити могу да гледају шта, „пудала Посњак“ ради, нити могу да га предуприједе и одстране. А, да би се избавила биједе, намјесниковица се окрепу попу, показа прстом на цркву и школу и, ма да то никако у другој прилици не би учинила, запита: — Зашто сте дозволили да тако грохну те двије зграде? Чудим се, да нијесу већ оправљене!... Поп уви врат у рамена и не смједе да рече ништа, но погледа на учитеља; овај погледа  на кнеза, а кнез у земљу преда се. На то се истаче Крсто и, показавши руком на велику и врло лијепу католичку цркву од камена с црвеним кровом од бакра и високим торњем у готском стилу и на нову огромну „комуналну школу“ што се недалеко од њих бјеласаше, рече: — Да је, госпо, српска црква у бољем стању, оне латинске онђе не би било; и да није оне латинске онђе, наша би боље изгледала но што изгледа. А што се јопета тиче школе те нам је ’вака, ту има читава рука работе. Има и осам година да овом њеном грохтињом није задовољан народ; а има и двадесет година да нашијем народом и народнијем учитељима и србастијем предавањем у њој није задовољна — влада! Мој је покојни пунац завјешт’о једно добро и било би довољно да се ова зграда наше школе поправи, и ја сам, к’о прије’сједник црквено-школске општине, то стио давно и давно учинит’, — али ми није дала влада. Још, кад нам ј’ умро стари учитељ и ми добавили новог, овог истога Јова о’ђе, свијетла и честита влада нам га није шћела потврдит’ нити му дат’ дозволе од Петрова-дне  чак до Ђурђева-дне да предаје ђеци, говорећи: е је он србијански агенат, пошто се школов’о у Србији, и да она само својијем питомцима може повјерит’ така мјеста. И било је триста чуда и ломљаве, док је попуштила. За то је вријеме она зидала и озидала ону своју комуналну школу, послала, „свога“ учитеља, и нама наредила да шаљемо своју ђецу у њу. Ми одрекосмо. Но, да би нам дохакала, баш овије’ је дана спремила некакву љекарску „коменсију“, која је процијенила е ј’ ова наша стара школа — нездрава. А пошто је, како она каже „склона паду“, то је издала наредбу горје на испоставу: да нам је, чим се сврше испити, обори. Бога ми, ако поћера тако, може свашта бит’!... — Па што фали тој новој школи, и што се пако вама крива да шаљете дјецу у њу?.. заучиње госпођа Вилма, очевидно нерасположена према Крсту. — Оно, госпојо, право да ти кажем, гледајући је споља, заправо јој и нема мане. Што јес’ — јес’! Ама унутра је некако урокљива и пуна ђавола — то је чудо једно! Богме сви нечастиви... анатема их била!.. што  их гођ има на окрс’ бијелог свијета састају с’ у њој од увече како зађе сунце па до зоре док кокотови не запјевају. То вриште по њој, то се ломе и копрцају, то вардају, то... по срцу их јади знали! а све нешто пјевају баш к’о фратри у миси и пркендају исто к’о то ти са тијем твојијем овинцијерима око тебе. Ето зато ниједан од нас Сокочана не смијемо дати свога ђетета у њу; и волији смо да нас ова стара православна и лијепа српска мајка школа притисне једног дана све, но да и папак јарета из нашег тора прекречи у то комунално страшило — па кад би знали, да би нам ђеца из ње све сами џенерали и владике излазила!... Намјесниковица зину од чуда. Да би избјегла даље неприлике по се, уђе у школу. Свита јој, поп, кнез, учитељ, неколико врснијих сељака и Крсто за њом. Ђеца, и мушка и женска, дигоше се испред господе и госпођу поздравише с громким: живјела! Калајевица се старала да се покаже што пријатнијом и да својим цијењеним присутством унесе међу ђечицу не страх и трепет и „скрежет  зубов“, но радост и увесељење. Женска посла и сујета всјаческаја! А, да би ђаке привикла на „висост“ и слободу према њој, и да би ваљда показала да она није тако опасна звјерка и да јој је народна просвјета прирасла за срце, стаде их појединачно распитивати о по којечему. Елем, ђаво ће ти је надарити да се обрати једној ђевојчици пред собом: — Реци ти мени, мала, ко је наш цар?... Дијете се збуни, као кад зна да свога цара и нема. А како и да одговори на оно што им учитељ ни предавао није. Крсто се некако десио близу ученице, па ће јој нешто, тобош отирући уста јаглуком, пришаптати тако да то госпођа ни опазити није могла. Ђаче се ограши; чисто као да повилење што зна одговорити, и одсјече поносито и весело: — Наш је цар: Цар Душан... Калајевица поцрвење до иза ушију, као џемадан. Да би забашурила незгоду и непријатност, обрну се другом ђаку, и запита га: — А ти мени, мали, дедер одговори: кад имаш пет оваца па ти вук поједе три а отац ти закоље двије, колико ти још свега остаје?... Малишан се замисли на тако оштроумни, господски, задатак. По ђаволу, очи му се некако случајно, како ли омакоше и зауставише на Крсту, и опази: ђе му овај стари алчак дава руком, одмјерајући од шаке до лакта, неки нескромни и неучтиви знак попут „босанског грба“. Ђачић се обрадова, досјетивши се шта то значи; поскочи и кликну: — Па, госпојо, пошто три изједе вук а двије закоље мој ћаћа, ондар ће ти мој матрак остат’!.. Калајевицу обли румен, па бљедило, па јој од муке заиграше губице и задрхташе вилице, а хладан јој зној проби на челу. И, гњевна и на себе и на свијет и на Калаја сахибију и на Бошњаке и Босну и на ћесара под чијим је жазлом, остави и ђаке и школу и Соколац и Романију, и утече с главом без обзира пут Илиџе и господских вила. — Ох, што не би у животу Старина Новак с Грујом, да јој кажу шта тражи по Романији — јадан ти сам!.. јекну и уздахну Крсто за Калајевицом, сјећајући се њене тиранске улоге и богате царске опреме: — Или бар да су друга времена — куку ти је мени!  Бели, би запамтила кад ј’ ижљегла у Соколац, да онако обилато дијели милостињу и изиграва неку босанску краљицу! Кумбура њој, и то каква старинска мачкоглава — кумбура њој треба! — Не прођоше ни три дана иза тога, а по Крста дође позивка из Сарајева. Зове га предстојник политичког одјељења Коста Херман. Замисли се Крсто шта то може бити. Зло је поћи, а горе не поћи; а мора се ићи свакојако. И он се опреми на кули што боље и љепше мога. Обуче се херцеговачки: златни џемадан, зелену доламу, токе, мавене чакшире, докољенице и опанке, а на глави алави фес с дебелом црном кићанком до рамена. Коња седленика орахти и опусати, као да се спрема на свадбу; запали такумли чибук; узјаха; опрости се с домаћим, и отиште низ Романију. Кренуо је рано зором. Дан је изгледао да ће бити обичан. На сјеверо-западној страни од неба кретаху се три-четири прамена нарогушених и замршених облака. У колико дан освајаше, у толико и они биваху све бјељи и све се више мијењаху, док се сви не стопише у један грдан облак који веома јако наличаше  на ону блазну коју иконописци сликају под ногама Св. Ђорђија. Јашући и спуштајући се све ниже путем кроз дубраве и косе, Крсто се и нехотично загледа у тај чудни облак, који му све то више иђаше на сусрет. И тај облак у једна доба бијаше тако раширио предње ноге с тигровским шапама, разврнуо зубату чељуст, раширио крила слична оним у слијепог миша, и заковрнуо реп, да би човјек промислио: е се, збиља, у њ анатемњак претворио и устрмио на какву нову своју жртву на југу. И Крсту се диже коса у вис. Док, мало по мало, па се страшни син паре и вјетрова поче све то више надимати и крупњати по средини; ха тако, ха тако, и топико се наду, да му и реп и врат и обје ноге и оба крила утонуше у растегнуте куље и трупину — баш као у врећу вуне. И, прије но га црвени и крвави зраци помољеног сунца иза Романије оруменише, пухну један јак вјетар од југо-истока и разнесе и развија то грдно облачно страшило с неба а по небу, баш као што се распане и распукне тенац кад га прободу глоговим коцем. Крсто скиде капу и прекрсти се. И тек тада опази да је заљегао кроз стогодишњу  шуму, коју су ту прије неђељу дана чивутски закупци почели сјећи и обарати. Јутарњи шумски повјетарац нанесе мирис од свјежих исијечених клада и јапије и просуте смоле по путу и испод шуљева. Коњ је газио опало лишће и разасуто иверје, и његов једнолики тапат одлијегао је и придруживао се тупом и дивљачком думању горосјечких сјекира, чија је лупа стварала исти бол као кад се самохрана старица бије шакама у груди пред запаљеном свијећом више главе на смрт обољелог јој јединца. Пролазећи знојаве раднике, посијечена дрвета, окресане гране, истесане дуге и штице, кола и волове, стада и чобане, жита и долине, Крста је непрестано тиштао један тежак, оштар као шиш, осјећај, кидао га за срце, уједао за душу, и штипао за живце. Са горостасним деблима оборене и погажене шуме гледао је оборену и погажену прошлост овога краја; утом истријебљеном петвјековном накиту ове земље гледао је запаљено, сљеме и порушено уточиште рајиних историјских осветника — ускока и хајдука; и у оним кусим пањевима престарих јаворова и храстова гледао је мраморје попадалог  и изгинулог — ни од пушке ни од ножа но од маказа и пера — једног читавог народа и триумфалне стубове побједне туђинштине. И непрестано му је лебдио пред очима сједећи став и фигура Чивута закупника с нахереном носином, великим устима, кусим брцима, пљоснатом главом, цвикером на жмиравим очима, писаљком у руци и једном трубом хартије на кољену, на кога је наишао. И нешто га је гушило у гуши, и крв му толико навирала на очи, да му је у два-три пута додило да се врати назад па првом сјекиром која му дође до руку о главу самог владина закупника покаже и влади и њеном закупнику: како је нашој шуми од њихове сјекире! И дође му, да и он к небу дигне руке попут грања оних још необорених шумских горостаса, и да из свега гласа повиче: Боже, Боже! Има ли те? Видиш ли? Чујеш ли? Знаш ли шта с’ ово од нас ради?.. Случајно ошинувши коња, прихита; и, у тим мислима и нерасположењу, стиже у Сарајево испред подне на једно пола сата. Оставивши коња у шталу Црквеног Хана, истог часа ходе на Мусалу, да се пријави Херману.  Одатле га један цуксфирер одведе Хермановој кући — јер је, каже, тако господин наредио. Крсто се у свом животу никад ни изненадио није као тада. Очекивао је бог зна шта — и хапс, и глобу, и вику и све прије но ово. Херман слави свој рођендан, позвао на ручак сву госпоштину и све што је отмјеније од наклоњених влади шехерлија — официри су, свештеници од све три вјере (боље рећи четири, јер и чивута је било), бегови су, трговци су, цивилни чиновници, и ови, и они и — он, Крсто! Но куд ће се и ко ли ће се то њега сјетити, и зашто?.. мишљаше Крсто; и то га више збуни, сједајући за софру, но све владике и сви чланови Земаљске Владе што сјеђаху ту. Херман, украшен ордењем с рамена на раме, дочека га најљубазније још на вратима; топло му стиште руку и поведе га к трпези. — Дозвол’те, господо, да вам представим једног од најдуховитијих представника „босанског“ народа у лицу овог господина, и нашег „пријатеља“ Крста Шкора, предсједника црквено-школске православне општине  из Сокоца... приказа домаћин новодошавшег и нарочитога госта, па настави. — А ово је главни цивилни адлатус за Босну и Херцеговину Њ. Екселенција господин барон Кучера... Кучера се подиже из зачеља и, с измајсторисаним осмијехом на смежураном лицу, пружи руку Крсту, говорећи: — О, о, веома ми је мило;... сматрам за изредну част!.. — А, а — „Кучкара“!.. То је дакле он? Мило ми је... ошину Крсто. — А ово је помоћник цивилног адлатуса, господин барон Бенко... продужи Херман. — Да, „Бленто“ —биће, бога ми!.., избаци Крсто као из рукавице, чешући се тупаво по потиоку. — Ово је пак предстојник просвјетног одјељења господин Трешчац... — „Тепац“!.. валај и нека је!.. — А ово је опет предстојник финансијског одјељења госп. д-р Лотар Беркс... — „Лутор Терс“ !.. Може му бити!... — А ово његов помоћник Краус... — „Крадус“!... И познаје се, бога ми!.. — То је пак шеф административног одјељења, госп. Черни... — „Црни“ — црни... Па нека је! Фала Богу, који су „Срби“!... опаучи Крсто поново. — А та су господа тамо: Њ. В. Преосвештенство госп. Митрополит Мандић, госп. предсједник сарајевске православне општине Петраки, господин уредник „Бошњака“ Јусуф-бег Филиповић, и... — Доста, доста!... прекиде га Крсто:.. Није потреба да м’ их казујеш — знамо се добро. Но, бога ти, господине „Фермене“, дедер ти мени реци: што си ме звао? Знаш ти да сам ја чо’јек тежак, па је штета, болан, да ми пропане цио радни дан!... — Како што, по Богу брате! Па да се, знате, почастимо и посједимо заједно, и да ми честитате рођендан, и таких ствари... Но извол’те сјести... Тааако... Шта је по вољи — ракија, бира, мезе?... Будите слободни к’о да сте у својој кући!.. нуђаше га префињени домаћин, — Та не плашим се ја ни у Романији или Дузи, а камо ли о’ђе међ’ овијем факирима што  б’ их, бога ми, све гранчином помлатио к’о муве!... пецну га, опет се правећи простијим простаком но што је, Крсто; и прихвати се за ракију, па за мезелук. Ручаше — шта све, пола ти од званица не би умјела казати, а то ли ратар Крсто из Романије или ја који ту нити сам био, нити сам ио, нити очима видио. Било је ђаконија од сваке руке, а могу тврдити посигурно да је било и здравица, јер то је у моди још од косовске вечере. Да двије трећине од њих нијесу биле искрене, могу вам се заклети пред којим хоћете ћивотом. Једино од свију присутних ко ти је био искрен саврх главе до зелене траве, то је и опет био наш Крсто, нарочито кад је усред ручка устао и примијетио да сви чују а половина запуше уши: — Фала Богу на његову дару, фала! Па се још чудимо што народ по плодној и богатој Босни и јуначкој Херцеговини покрепа од глади! А како неће, људи? Глете само које се благо о’ђе данас просипа и која је софра и ђаконија да јој цар из Стамбола не би манис’о! И на овакој мекоти а у овакој топлини и за овакијем крканлуком што је стало дошљаку  да жали гладног и огољелог домородца, и што да га и даље не гули и не јаше кад му може бит’? Образа нема, за душу не зна, а стражњици се не боји! Кркајмо, господо — народ плаћа! Шта нас је брига што пола Босне и два дијела Херцеговине нема ни да осоли ни да осмочи ни на Божић у јутро, само зато што ми овако ћефирамо — у здравље господина домаћина и овије’ што су му и с десне и с лијеве стране и оније’ што су му за леђима! А не бојмо се, да ћ’ она изгладњела сиротиња раја навалити на нас, или да нам отима оброк испред нас или да проси мрве и кости с наше трпезе! Не! Оне хиљаде напереније’ бајонета и оне куле и градови тврди са сваког брда и главице широм Босне и Херцеговине кадре су од нас и од ове пљачке о’ђе одбит’ и макар коју краљевину, а некмо ли сиротињу голотрбу и празноруку рају! Благујмо и веселимо се, кад нас је запало, и док још није забубоњила душа Старине Новака и јекнуо џефердар Пивљанина Баја!... А тада: тешко оном кога народне сузе достигну!... А, да би заглушили бол који им по немирној савјести изазва непоштедни бич народне душе преко Крстова језика и уста, Херман даде знак капелмајстору у портику и грозна војничка музика грмну и својим побјесњелим звуцима и манитим мелодијама угуши тешки сумор гријешних власника. Послије ручка гости се стадоше опраштати с домаћином и разилазити свак на своју страну. И Крсто крену с осталим. Али му Херман не даде, но га задржа под изговором: да има с њим нешто насамо да разговара. Черни заостаде такође. И пошто све ходе сем њих тројице, Хермана, Черног и Крста, пијући кафу и пушећи најфиније цигаре из владине фабрике дувана, Херман се обрати Крсту: — Господин’ предсједниче, јесте ви чули да је некаква ваша депутација и по трећи пут отишла у Беч да се жали цару на тобош некакве наше зулуме?... — Ене!.. зачуди се Крсто: — Бог с тобом а ђаво у теби — како да нијесам чуо, кад сам  и ја ударио свој мухур и потпис на тужбу што су ј’ однијели противу вас!... — А, а... тако! — уједе се Херман за губицу, повуче неколика млаза дувана, и испод ока обечи на Черног. — Е, букове главе, па шта се вами све једнако крива на владу, кад вам никад није боље било но што вам је данас! Школе смо вам подигли, добре судове поставили, сербез сте од свога имања, хајдука вам се и лопова не треба бојати — а богме и Христос је казао, да треба давати богу богово а цару царево... заџавеља Черни. Крсто се насмија грохотом да сва сала одјекну. Страшан и жучан бијаше тај смијех, као и луди час што га изазва. Погледа на Черног па на Хермана па опет на Черног, и одсијече: — Валај, господине, да нијесмо ђе смо, ја би’ с’ и ти друкчије разговарали. А, кад смо ту, дозволи да и ја окренем твојијем језиком. Велиш, да је сад добро у Босни и Херцеговини. Па, вјере ми, право и кажеш — но, питам ја тебе, за кога је добро? Да је за тебе и овога до тебе и вама сличне придошлице добро,  то сам видио и мало-прије; но како је за оне невољнике што ноћивају по пећинама око Миљацке и што једу козалац око Стоца — а? Истина, подигли сте цркве — ама латинске, и манастире — ама за фратре и думне, и основне школе — ама комуналне, и гимназије — ама за вашу ђецу, и богословије и мејтефе — ама за ваше питомце од некакве новопронађене „босанске“ народности. Дали сте нам и владике и свјештенике — ама пошто сте им прво на „слијепу хартију“ изнудили потпис и пристанак да бидну ни мање ни више но ваши шпијуни. Ко су нам судије — сами Пољаци; ко су нам професори — сами Хрвати; ко су нам трговци — сами Чивути; ко су нам учитељи — у већини они који се вама свиђају; а ко су нам газде и велепосједници — пропали швапски грофови и маџарски барони; тек нашег правог чо’јека у нашој земљи под вашом владом ниђе ни у каквој служби ни смири нема! Опклопили сте нас и одијелили од свега свијета са сваке стране, баш, к’о што кажу, некакви зли цареви у старо вријеме некакав Китај. Отесте нам и црно иза ноката и одадријесте и кожу с леђа; и, све што ни с  дивљацима поштен чо’јек не би чинио, радисте с нама откад дођосте досад. Џандар с’ у овој земљи прави већа сила но у другој џенер’о. А народ се ликом опас’о и камен под пас метнуо од глади; свијес’ му се преврнула од јада и невоље, па не познава више ни Бога пи људе. И ви ми се још фалите како сте уредили ову земљу, и тобош се чудите што се бунимо противу ваше владе и тужимо вас из године у годину цару и Јевропи! Та не бојте се — с главе риба заудара: неће вас ни мали прс’ забољет’ од ћесара због нас и нашије’ мука и давија! Јер, немојте мислит’ да ми не знамо, да, он од пет нашије’ меморандума ни једнога није прочит’о! А, и да је прочит’о, чинило би му исто толико. Врана врани очи не вади. Ама, ако он не чита и неће да чује, чита неко други и чује и види — чита Бог који је јачи по сви ми и ви и ваш ћесар, и он ће и моћ’ и умјет’ пресудит’ ни по бабу ни по стричевима! Тешко оном на кога се дигне кука и мотика! Тешко!... Екселенције се згледаше, и, за дивно чудо, да се не одадоше да су имало увријеђени; но, шта више, направивши се још пријатнијим,  заокупише Крста понудама — цигаретама, сваковрсним пијћем и мезетом од сто врста. А Херман скочи и, уколико би се прекрстио, донесе пред Крста перо и мастило и двије исписате хартије, па му их пружи и рече: — Ми знамо, да си ти и добар човјек, к’о што си фанатичан Србин; али треба да будеш исто толико и паметан. Да си то, доказаћеш ако се потпишеш на ову обвезницу и ову изјаву... Крсто разрогачи очи, стукну, замисли се, па ће, тресући се од јавризлука и савлађујићи се: — А шта је то? Прочитај ми, да знам!... — Драге воље... зађе Херман, па прво рашири „обавезну хартију“ и отпоче читати: — „Ја, ниже-потписати, као предсједник православне црквено-школске опћине, схваћајући и дубоко цијенећи рад високе Земаљске Владе на унапређењу и просвјећењу „босанског народа,“ овијем се обавезујем: да ћу јој увијек с ревносном готовошћу излазити на сусрет да своје благородне намјере у дјело приведе. Тако радећи, сматрам да се најдостојније одужујем и својој савјести као „Босанац“ и повјерењу своје опћине и благонаклоности  славне Владе...“ Сад пако треба да дође ваш часни потпис... окрену се Херман Крсту и пружи му перо и хартију. — Полако! Само полако, да се разберемо! — повика Крсто, а сав позелење као укријек: — То је, бива, некако сувише књишки и „пулитички“ написато, па бих био рад да ми ти то протолкујеш. И, колико ја прости могу увиђет’, ту се нешто игра око тога да вам се ја подухватим: да признам вашу владу за своју а комуналну школу за народну — је ли?... — Да, да!... потврдише у један глас и Херман и Черни, а Херман продужи сам: — Ми знамо да је твој уплив код твојијех сељана јак и да сви они гледају у тебе као овце у звонара. Чим ти даш први твоје дијете у „нову“ школу, једанак ће се и остали повести за твојијем примјером. Учиниш ли то, дајем ти моју часну ријеч, да ћу ти код самога цара израдити да твој син у самом Бечу доврши науку и учинићу ти сретним и дијете након ђетета?... Крсто се дрну, ђипи и развика се: — Аја јок, господо! Нема од тога ништа! Не дам, валај, ђетета у ту вашу лацманску  школу, да ми се одроди и изроди и да ми чати књиге које су папином јазијом исписане а које српскога Бога не признају — па да би ме та’ ваш цар посадио за везира до себе првога! Ето не дам, па шта ћете! Главу дајем а образ и душу не продајем. Ништа, друго не желим да радим до оно и ’нако како су ми стари радили. И Богу сам се зарек’о, да ћу прије допуштит’ да ми се глава кроз прашину котрљне, но што ћу се за ваше швапске хадете и закон при’ватит’. А дедер су чим је то одвојила ова ваша школа од оне наше: или по учитељу, или по књигама — по чему ли то, да ми је знат’? Вјерајбог, да је гора, ви је не би затварали! Ја знам, к’о што се сад гледамо, да ту нема добра ђавољега, ђе ви, Швабе, своје прсте умијешате. А, ако мислите е ћете ме преварит’ и навес’ на танак лед зато што сте ме и преко моје воље сад изненада најели и напили, помели сте пута и забасали к’о никад у животу! Није Крсто Шкоро они чо’јек што продава вјеру за вечеру, нити му је то у трагу — не! Но сјед’ с миром, док вас ђаво није понио!... Окрени, обрни од сваке руке, Херману и  Черном мука узалуд. Не да Сокочанин ниђе ни принијети. — А шта то јопе бјесте у тој другој ’артији нашврљали?... одвали Крсто поново онако ђутуре. Херман намигну на Чернога, овај узе „обвезницу“, метну наочаре на нос, и, прије но што поче читати, обрати се Крсту и подави препредењачки, жбировски: — Ова је пак ствар много облија и деликатнија. Пристанеш ли да се потпишеш на њу те да је дамо да се одштампа у „Сарајевском Листу“, „Бошњаку“ и „Хрватском Праву,“ ја те увјеравам: да ћеш од цара добити за одликовање крст „Гвоздене Круне,“ а од владе ишти блага колико ти драго и читлуке какве год хоћеш и гдје год хоћеш у Босни и Херцеговини!... — Добро, чојче, но прочитај, да виђу шта је то — па ћемо потље разговарат’ о томе!... осијече се Крсто осорно. Черни отпоче читати: — „Освједочивши се непобитнијем фактима у самој средини свога „босанског“ пука, да сам досадашњијем својијем радом проти високој  влади за Босну и Херцеговину био на кривом путу, и, будући заведен од лажнијех апостола, и политичкијех шпекуланата, чак и свој пристанак и потпис за неправедну тужбу проти истој дао — овијем изјављујем: да сам и принципијелно и специјално одсада противан свијем обеспокојавајућијем елементима у овој земљи; да одустајем од сваког даљег учашћа у депутацијама које имају за смјер правити ма буд’ какве непријатности висоцијем царскијем властима; да се свог, лукаво ми измамљеног, потписа на меморандуму одричем; да одсада сматрам за изредну част и најсветију дужност чврсто и поносито стајати уза високу владу под побједоноснијем црно-жутијем стијегом славног аустријског царства; и, правилно сматрајући у њој јединог и несумњивог усрећитеља моје домовине, желим: да се привремена и благотворна окупација претвори у доживотну и сретну анексију под осјенком јединоспасавајуће римске цркве и окриљем културтрегерског Црног Орла.“ — Сад пак слиједи ваш цијењени потпис... — Охо, хо!!... дрекну Крсто као да се помами, и скочи као плахи вјетар. Господа се  владини савјетници још и не повратили од чуда, изненађености и запањености, а Крста нестаде између њих као да крила стече. И само што се чујаше ужасна лупњава басамака и паркетиранога ходника под његовим тешким ногама и тврдим и брзим горштачким трком... минут, два, па се и то изгуби и престаде. И, док престрављени и заблешени лакеји у недоумици мрмљаху, псоваху и кроз прозоре се и врата навириваху на улицу за Крстом као за каквим чудовиштем, дотле се у пушаћој соби домаћиновој вођаше ова препирка: — Ама, по Богу брате, ђе баш овог манитова изабра код толикијех наклоњенијех нам или коли-толи лакшијех људи из народа. Добро си знао, да за њ наше ујдурме не пријењају више но за камен; и прије ћеш читаву главицу од Романије одвалит’ ријечима, но и један крмељ из његовијех очију добит’ у нашу корист!... чујаше се Црничићев глас. А Херман се правдаше: — Да, знао сам, — али ко би се над’о да и један простак умије онако резонирати и осјећати, нити, полажући толико на свој српски  понос и част, да се да склопити на овако блијесна обећања и поткупити се. А, а — нема те силе која ће саломити овај и оваки народ! Знао сам га, кажем ти, и из раније; ама опет сам у неколико држао да ћемо га како-тако обрлатити на своју. А и нема вриједности да за ту ствар придобијемо каквог познатога нам и већ компромитиранога „пријатеља“ из пука. Ту је потребан неки од истакнутијих нашијех опозиционара и виђенијех сатрудника и присташа „народнијех вођа“ и жалитељскијех депутација. Јер само преко таквијех би могли побркати смјер и рачун руководилаца, и овог народног покрета и јавног протеста и свијех онијех закулиснијех и заинтересованијех ровара који нам тако дипломатски мијесе чесницу. Ваља с главе почети па је за репове ласно. Ми ову ствар не смијемо оставити онако нити посрнути па првом кораку, иначе смо обрали бостан к’о нико. Сад пако све стоји до твоје полицијске умјешности. Дозови Крста колико је данас, и наћерај га силом власти да пристане на сарадњу с нама и да потпис. Припријети му чак и мукама, отровом и смрћу. Не хтједне ли никако, а ти му изнуди заклетву  да наш разговор с њиме и овај план неће никоме проказати, — јер се све бојим да се тај звек не рашчује и да нас не окупе српске уопште а србијанске на по се новине, па да нам се пуши глава докле смо живи!... На томе се Черни и Херман раздвојише. Черни пак истога дана у три сата по подне преко жандарма добави Крста на Мусалу. Да би га што више кињио, не пусти га одмах преда се но га остави да чека у ходнику више од три сата. И у саму вече му дозволи да изађе преда њ у канцеларију. Па се и тада учини да је дубоко занесен читањем неких важних акта, те се претвараше као да га и не примјећава. Крсто се и ту морао дегенчити и дреждати за читаво пола сата, очекујући да га господин ослови. Најзад му се досади, па се попе поред Чернога — као тобош да разгледа слике, и гурну га лактом у лакат, тобош случајно и тако да се овом пободе перо у чаршав на столу пред њим и да му се на акту наслика читава крмача од пострцалог мастила. Черни се распомами и показа прстом па средину дворане: — Онамо! Стој пристојно на сриједи, и, док радим, не узнемируј ме!... И поново настави читати и по ђе-што прибиљежавати. Крсто махну главом, па се изу; ходе у један ћошак од канцеларије, размахну се те скочи колико икад може пут средишта од собе и пода; па онда пређе у други на у трећи буџак, тако исто скачући и час-по одмјеравајући нешто табанима. — Шта то радиш?... раздрије се Черни као бланут. — Тражим средину да стојим, к’о што си м’ рек’о... одговори му Крсто хладнокрвно. Шеф полиције се уједе за губицу; и би му и мучно и смијешно уједно; па, да не би било више ешеклука, пређе на ствар: — Дакле, ти нећеш да даш дјечка у школу? — Хоћу — и за Бога, ма у српску... дочека га Крсто као са запете пушке: — А у ону вашу никад ни довијека, господине! Никад... никад!... — Нити ћеш да потпишеш понуђену ти изјаву и обвезницу?... — Не у овој памети — па да ти је Бог отац!... — Знаш ти да мораш слушат’ старијега? окоси се шеф „Црног Кабинета.“ — Само Бога и... и... и „цара српскога.“ А по чему си ти к’о стари’ од мене? И зашто да ми се натресаш ту и с каквијем правом, а? К’о да ти је господство и сила од девет ђедова остала! Дувуцињ’о с’ из бијелога свијета; можебит’ хиљаду те отаца градило; нити ти се зна вјере ни закона, нит’ или се крстиш или клањаш или ни једно ни друго, — па још дош’о у моју рођену кућу да ми дречиш и на врат ми јашеш — је ли?! А ко ти је то рек’о, ко?... Нити више знам за те ни за оног ко те посл’о, нити ми је стало и за шта што иштеш и зановеташ. Но себи руке и о свом се послу, или мрш из моје куће окле с’ и дош’о, ако нијеси рад да с’ овудије черупамо за вратове к’о кокотови. А или лонцем о кот’о или котлом о лонац, тешко лонцу! То нека знаш!... бусну му се Крсто и ијетко полеће руком за силав. — Оружник! Оружник! задави се усплахирени шеф, цаптећи од страха као прут на вјетру  пред Крстовим страшним погледом и стиснутим вилицама, и упирући у једно дугме на столу. Уколико би ударно дланом о длан, појавише се на врата три жандарма, као да поникоше из довратника. Черни показа руком на најеженог и разјареног Крста, и на све дуге јаде му се оте с језика: — С овијем у... хапс! И прије но и има кад извући ножић иза колана, Крста шчепа шест снажних личких ручетина, и жандарми га готово све с ноге на ногу избацише с високе Мусале и спроведоше у градску бајбокану. Кроз два дана познати телал, циганин Мејо Ћаласан, дерао се што га грло и дерла доноси, идући од куће до куће кроз Соколац: да је висока Земаљска Влада Крсту Богданову Шкору због бунтовлука и манитања одузела предсједнички штап, а црквено-школске кључеве и касу предала соколачкој жандармској испостави на руковање! А, трећега дана откако је запао у тавницу, Крсто зину од чуда кад зором бијелом доведоше оружници и затворише у двије кауше  пријеко од његове — попа Триша и учитеља Јова. Једва је ишчекао подне, да их откључају на ручак те да се извијести шта је. И збиља, па подне се Крсто за шољама биједне каше састаде с попом и учитељем. Не зна се ко се коме више зачуди: или он њима или они њему. Ижљубивши се као да су с онога свијета, зађе Крсто први: — Откуд ви о’ђе, ако Бога знате?! Које вас силе доћераше? Шта се догодило?... На то ће поп: — Ама, брате, не питај! Шта није, и шта се све неће догодит’ у овој земљи? Једнога ми Господа Бога, све огњене ћускије, слушај, да окрену падати с неба, не бих се ни мало зачудио! Оно, не прођоше ни два дни пошто ти ходе ’вамо, а зађоше џандари од куће до куће и од њиве до њиве по селу купит’ људе и ћерат’ их с рада пред касарну. Без разлике свакога, па и мене с осталијем. Кад тамо, мој брате, имаш шта виђет’! Дош’о један латински калуђер па побо у ледини некакав црвени крс’ од гвожђа колико чо’јек с распетијем Христом попут идола на њему. Па проповиједа: како је Бог створио свијет и људе  да га славе; како се народ покварио, па Бог посл’о сина Христа да га изведе на прави пут; како су зли људи распели и Христа, а добри попримали његову свету науку; како је послије дош’о и међу те добре сатана прво у виду Анти-Христа те завео православне па онда у виду Мухамеда те одвојио мусломане на криву стазу, а салте, бива, остали католици уз правога Христа и Господа Бога. И како пише у Светом Писму, да неће проћ’ још ни десет година, а наступиће Страшни Суд; и како је зато он послат из Рима од правога Христова заступника, светог оца папе, да обавијести свијет о предстојећијем приликама и да га изведе из мрака на свјетлост. Ја сам, истина, за све то вријеме стиск’о вилице и надуо се к’о Требевић од муке, ама трпјех. Али, кад развратни папиновац диже крст к небу, преврну лицемјерски очима и повика колико игда може народу уоколо: „Покајте се, о невјерници! Покајте се и приљубите јединоспасавајућој католичкој вјери, јер доцније нећете имати кад! О ви, грчко-источњаци и мухамеданци, вама се обраћам: покајте се, док сам ја још овдје!“ не могох се, брате, уздржати,  некакав ме бијес подузе, шчепах му они крс’ из шака, и ништа не знадох шта би ни куда г’ ударих, до што с’ он обједном нађе у пржини а крв му грцну на нос и на уста. Мене ти та’-час џандари склептај, свежи и затвори, па са мном стражарно те ’вамо. Шта ће све изаћ’ из овог, сам Бог зна... Крсту дође и мука што је честити поп Тришо нагазио на ђавола те пострадао, а и смијешно кад саобрази: како је то морало изгледати кад је српски поп гвозденим крстом с црном земљом саставио аустријског пропагатора-калуђера. — Не жали, попе, што с’ у хапсу — бар имаш рашта! Но ево ти муке од мене, ђе ни крив ни дужан пострадах, — а да је за што, не би човјек ни жалио. Богме, Крсто, — теби причам, но не слуша поп — тог истога дана кад поп обори фратра те га затворише у касарну, узбуни ти се народ — у мало брука не би. Те стишавај, те умируј... једва на све дуге јаде наговорих сељане да иду кући. А исте ноћи неки ти се од њих привуци до комуналне школе, ухвати владина учитеља, па по њему, па по њему, удри а удри, ожуљ  а офус, док му убехути душу бијући и направи му мекши хрбат од трбуха. Па, пошто га баилдиши, ухвати га за баџаке, па с њим у буњак за школом, а у њу угарак. Ја се таман свук’о да спавам, док узбуна у селу, цика џандарске борије и вика народа. Погледах на прозор, кад ухватио пламен небо, па се расјајао сав Соколац, к’о Неронова градина. Брже-боље ти се обучем, те тамо, да тобош помогнем гасити, а у себи се смијем к’о да сам на лутрији добио. Фајде никакве — изгоре, пуста, сва до темеља. Омркну у пламену, а освану у згаришту. Те ко је, те ко запали владину школу?...настаде истрага, и, бога ми ти пани сумња на ме. А нијесам, часнога ми крста и сол-и-хљеба што смо заједно изјели! ништа више знао пити знам ни више у ту ствар умијешан но јеси ли ти или мој мртви ћаћа. Сјутра-дан, ха зора бијела, ето ти џандара — батац те у мој стан и у нашу школу. Претреси ми, да је кабил, и стјеницу у дувару. Све што су ми нашли сумњивога, то су једне гусле, икона Светог Саве, слика Марка Краљевића, Вукове народне пјесме и једна мапа Душанове царевине. И због тога ме за врат па у затвор код  попа, а отуда св’ овамо. Аја! Све сам се досле вар’о: а дако се што побољша, — али сад виђу да ништа не помаже. Ништа, — ни легална борба, ни новине, ни протести и меморандуми, ни статути којекаквијех тричавијех автономија под овом владом, ни парламенат под ћесаром, једном ријечи ништа без бомбе и динамита и једног великог и крвавог народног устанка. Па ком опанак, ком обојак!... И још би се њих тројица ту разговарали и јадили један другоме, да се будном стражарском оку не учинише подозриви те их раздвоји, а у будуће, по вишој наредби, најстрожије им забрани сваки састанак па и најмањи разговор. Послије шестог дана тавновања Крста ослободише затвора под условом да се ни с ким од истакнутијих Срба у Сарајеву не састаје, да одмах иде кући, и да ником не прича шта је било ни шта су владини савјетници разговарали с њиме. А, да виде хоће ли их послушати, поставе тајне шпијуне да га прате. Крсто се упути те у Црквени Хан. Дошавши тамо, ханџија га дочека на вратима, рукова се с њим, и, намигујући и тим хотећи  дати знака да се сјетио ђе се морао изгубити за шест дана, запита га са саучешћем: — О, и жив си! А имаше ли бува?.. и показа руком па ону страну ђе је тавница. — И међеда рогатије’... одговори му Крсто натмурен, прође мимо њ, сједе за први сто и заиска чокањ ракије. — А је ли ђе оно кљусе у животу, је ли?.. припита газду пред што ће да изврне чокањчетом. — Како да не! Мет’о сам му и појио га и пазио, не би боље да си ти био о’ђе. Ено г’ у штали ђе гризе — А има ли што ново откад мене стрпаше на „они свијет“?.. — И одвише. Прије три дана дош’о је министар Калај и фелдцајгмајстор Апел из Беча. За њима наврвјеше некаква бјелосвјетска и швапска пјевачка, новинарска и путничка друштва — па, брате, грми једном, земља се пролама кудије пролазе. То музика, то пјесма и весеље, то дочеци и милом и силом — к’о да се ћесарев нашљедник жени! Ето их и сада ту, и још су у Илиџи; пију, лове голубове и лутају по околини. Од ономадне су настале и  трке у Бутмиру. Дошло преко сто коња и бињаџија из Маџарске и бијелог свијета, а нашије’ једва ако има десет — к’о, брате, кад и онај што му је преост’о коњ зна лијепо да ће му се спотаћ’ да не добије па и да добије. Веле, е су награде замашне — к’о кад се мећу за јабанце. Ако — народ плаћа! Пачек, и Мујо је неки дан наљег’о овудије с коњем, и отиш’о на трку. О, брате, и јес’ му сила парип; и, валај, се смијем кладит’ да вадим мазију: да ћ’ он однијет’ кошију — салте ако шћеду љуцки!.. Крсто му намигну да прекине, јер се тога тренутка указа на вратима један детектив и уђе унутра, сједе према Крсту и затражи чашу вина. Газда му је додаде, па се почеша испод трбуха, говорећи: „Изгледа, е ће се промијенит’ вријеме. Сврбе ме нешто ћесе — поскупиће се со“!.. Тога истог дана испред вечери, пошто мало почину и поспава на кревету меку, Крсто исплати рачун крчмару, поздрави се с њим, узе коња за вођице и крену пут Илиџе, да се састане и види с Мујом ако га нађе тамо. Водећи га за собом кроз чаршију, коњ му је то  махао репом и копкао предњим ногама, то уздизао шију и развијао своју бујну гриву, то хрзао и час-по њискао, то спуштао главу на раме своме сахибији од жеље и радости да га у туђем мјесту тек послије неђељу дана види. Да, и коњ је имао и има више срца но Земаљска Влада за Босну и Херцеговину! Дошавши пред једну пиљарницу, Крсто се заустави, и пуну котарину јабука претури, док нађе једну велику, румену ама уцрвљалу јабуку, чија утроба отприлике упола бијаше иструхла. Плати је, метну у њедра, узјаха на коња, и отиште право пут Бутмира и Илиџе. Утолико приклопи и ноћ. По небу зажмиркаше златне и сребрне звијезде, као ђечије очи испред шта ће да заплачу. Мјесец изашао, па, као лабуд међу ронкама на тихом зеленом језеру, плови међу трепетним сестрицама звијездама, и гледа некуд сањиво, тужно, саосјећајно на ову црну земљу и жалосне прилике на њој. Крсто пак гредом пристиже једног старца и једну жену што у наручју носаше повијено дијете. Ђетета стајаше дерњава, а мајка му, да би га забавила, час попијеваше, час га цуцукаше  и њихаше на рукама, час љубљаше и тепаше му, час му даваше да посе, а час га караше, и кунијаше и себе и њега и небо и земљу и све што је између неба и земље. — Ама што му је те се толико расплакало, — како једном не утркми, бона?... чу се старчев храпави глас преко кашља. Није, брате, ни чуда — ђаводнио!... додаде женски глас: — Богме гладно, па зато. Ово је други дан да нема шта да посе. Окле ћ’ и имат’, кад од оновечери нијесам осим воде ништа на своја уста метала — па немам ни вечерас, но ћу таман липсат’ насред пута с овом макањом. А ову ђавољу јадо-надницу не ишчека чо’јек жив од неђеље до неђеље... Крсто то чу, па га текну, ошину коња те се изравна с њима, назва им добар вече, па се окрену старцу: — Окле си ти, стари?... — Ја ет’ отоле испод Игмана... — А ти, невјеста?... — Ја садно Бјеласице... — Па окле то идете?... — Били на раду у тој владиној вабрици дувана, па ев’ идемо кући... Крсто се загледа у једно па у друго. Старац бијаше превалио шесету, хром, једва кракаше подупирући се о тојагу, и — што Крста веома изненади — мјесто босанских тозлука и чакшира бијаше обукао некакве старе преле панталоне, које на опанцима а поред гуњца и сарука бијаху старца поднијеле таман као Босну швапска култура. Жена се виђаше још млада, али поцрњела, појађела, одрпана и мршава као да си је на вјетру сушио. — Па зар немате никог другога да вас одмијени на раду, но ви тако нејаки и слаби?... настави Крсто питати. — Ја сам им’о сина; има му два’е’с и пет година — више за женидбу. Па ту прије један мјесец дана радио нешто око макиње у вабрици, а коло с’ окрени и однеси му руку иза шаке. Ено га сад у шпедату ђе лежи,... па морам ја, да шта, да не упуштим нешто јадо чељади... исповиђе се старац. — А ти, жено?... — И ја имам нешто домаћина... поче она,  уздишући и заливајући се сузама... Пука смо сиротиња — немамо своје ни црно иза ноката. Па, к’о кад невоља наћера, једнога дана не јели никакве зере, те ти „њега“ ђаво надари да једне ноћи унесе остве у забрањени вир, окле салте за госпођу министоровицу лове рибу. А припази га чувар, те шњим у тавницу. Ево петн’ес’ дана да га не пушћају из ње и да се мучим к’о што видиш... — А по колико вам плаћају на дан тамо?.. — По два’ес’ пет крајцара. Ни по колико богме, брате!... — А колико има нашије’ на раду?... — Око стотињак. Освојиле, б’рте, ускогаће и они заузели све, па нашег чо’јека и не западе мјеста како треба па да би с’ убио!... — А што ти носиш таке гаће, што си се нагрдио — а?... — Валај, право ти рећ’, немам другије’; а, кад ме виде у њима, бели боље плаћају — придају ми даће по солад по два и исплате ми зараду сваког другог дана... Дијете и опет цикну. Крсту пође коса у вис, извади такулин и баци по талијер жени и старцу: — Ево вам, па ти, жено, купи том  ћимићу ожицу млијека да ти не пијехне; а ти, чича, промијени те гаће на тираће — Бог ти дао!.. па ошину коња и пропрца напријед. У Бутмиру на тркалишту се пријави надзорнику трка; каза му се да је из Посавине, а, како бијаше још у путу за ту сврху замотао чалму од трамболоса око главе, то надзорник и повјерова лако да је Крсто неки бег: Шаћир-бег Вратоломић — како му се и представи; и умоли га да га уврсти у број осталих бињаџија за сјутра. Надзорник, благодарећи добром бакшишу, учини на најучтивији начин по вољи мало закасњелом али добродошлом „бегу“, и уведе му коња међу остале у главну шталу за пуне јасле јечма и сијена. А то је Крсто и тражио. Ту, међу осталим коњима, Крсто спази и познаде Мујова зекана, увјери се да је збиља побро ту, и, држећи да ће га посигурно наћи на Илиџи, крену се тамо. Међу тим, у Илиџи је врело и превирало. Пред богатим и велељепним љетњиковцем, цвијетом савременог неимарства и резбарије, стотинама електричних лампи преокренуло ноћ у дан. У раскошном перивоју пред њим, по  главним алејама око китњастих шедрвана с вјештачким млазовима бисерно прскајуће воде и испод три реда радужних сијалица, гура се и тиска напудрана и накинђурена свјетина од свију језика само не српскога; гомила жагори као пчелињак, таласа се, кумбуља, вре, а све ту у њој пјано и сито, ударило у помам као о карневалу. Мушко, женско, старо, младо — не разликују се. Промичу мундири, шуште свилене блузе и жипони, звецкају сабље и мамузе, мирише парфим, куцка ордење, и стрше вилхемски брци и помпадурске перушине. То се бацају конфети, то се разноси шаљива пошта, то се кибицују похотни приспијенци, то пуцкају бомбице, то у једном жбуну букне и разасија се бенгалска ватра да јој друга из другог грмена одговори, — а изнад свију и свега се лепршају црно-жуте заставе с вјештачких лукова и вијенци с обојадисаних дирека. А уза сами љетњиковац на првој стази, у мирису јоргована и јасмина, тује и хибискуса, аморфе и бисерка, тамарикса и веселих громиња руже и сваковрсног цвијећа, под шареном свјетлошћу од хиљаде шаровитих лампиона и  буктиња и уз благо милушење освјежљивог лахора протегла се софра колико Мухамедова кобила. Око ње на стотине странаца — гостију свакојаке крви и разно-разних наријечја; на њој шампањац, розолија и сва њихова браћа и сестре и по оцу чокоту и по мајци фабрици, и сви могући слаткиши и таке ђаконије да је и сами мјесец од њихова мириса добио несвјестицу и — апетит. Иза ње у хладолежем оклопљеном павиљону грми музика и таким комадима потреса ваздух и ноћну тишину, да ме чисто страх за и иначе дрхатне и плашљиве звијезде да се не препану и не попадају у море са свога праисконског боравишта. У зачељу софре Његова Екселенција заједнички министар финансија за Аустрију и Угарску и вицекраљ Босне и Херцеговине господин Венијамин фон Калај. И нижу се здравице за здравицама из пијаних грла, и поткупљене душе величају успјешни рад генијалнога Калаја, и благосиља се благодатна аустријска управа која је од ових дивљих провинција умјела створити прави елдорадо, и моли се и Бог и папа за здравље културних пионера у овој земљи, и пјева се,  и декламује, и разлијежу се овације, и урнебес потреса Игман и Бјеласицу и подаракава сеоске псе за торовима; и пије се, пије, пије; и крка се, крка, крка!!! Залуду се гладни полупрстенасти мјесец упињао из све снаге: неће ли му бар који мршави зрак продријети до обилате софре те да ће и примирисати бар коју од оних мирођија које загријана и пресићена швапска господа по споредним алејама већ повраћају и на нос и на уста. Не, није могао успјети од себичне свјетлости швапских свјетила по жицама и на стубовима. А, да би се осветио и домаћину и гостима, наравно, служећи се њиховим средствима, шпијунски је пребацио један снопић својих опалних зрака тамо горје у бијеле дворе у собу госпе домаћице — собу која више вриједи но и парк и све што је у њему и софра и све што је на њој и око ње. Да; преко мерџанли ваза с расцвјетаним хризантемама, које су већ своје дражесне крунице напуниле соком за сјутрашње своје госте пчелице и лептирове, кроз тешке кадифли завјесе са свиленим везом и златајли ресама и китама, пробија се уходљива ждрака мјесечева;  и, стапајући се са сјајем миришљивих кандила, лустара и чирака, чини себе невидовном очима оних који у овоме часу ову шикли ходају испуњавају животом. И гледа мјесец, како се одблијес раскошних и скупоцјених слика са златним рамовима сија у не мање раскошним огледалима на сва четири зида. Гледа, како се у тим огледалима по дваш-триш слика богато покућство: амфори, канделабри и мермерне групе старинских мити. Гледа, како се по дуварским окрајцима и ћошама фантастички вијугају шаре и арабеске, и како се сафирни звјездосани свод са свим богињама и музама по себи зрца у мозаични под, по коме је насликано прољеће с цвијећем и птицама. И гледа, како на источном зиду перенде носе у рукама и на глави чиније с морским јелима, на јужном ореаде с Дијаном воде дивљач за рогове, на западном дријаде и нимфе распаљују фосфорни жижак, а на сјеверном Купидон притискао Психу па љуби ли љуби. Гледа све то, гледа па се диви. А за највише се диви нашем хаси бегу, Муј-аги Алијћу, како је утонуо на бархатној даванани, накривио фесић нахеро, па... чућете  сад. С десне му стране сјела густиозна госпођа Вилма и пригрлила га објема рукама, као мајка чедо при сисама; с лијеве му се припила старија јој удата кћерка, па се натијече с мајком која ће боље и страсније да се привије око аге и ватрено око му пољуби. А млађу, још неудату, Калајеву кћер враголан Мујо метнуо себи па крило, па је цуца као сека браца; а она му обисла рукама око врата, и само чујеш како пукће као шарган испод трна. — Беже, беже, слађи од шећера!... тепа му госпођа с предисајем: — Живо ми је срце обамрло, кад погледах данас како ти, као звијезда преко поља равна, полеће по хиподрому на зекану свому... Бојах ти се, срце срца мога из њедара!... — Аго, аго, дражи од зенице а милији од оба свијета!.. додаде грациозна невјеста, старија кћи: — Не можеш да појмиш моју чежњу за тобом откад те данас први пут виђех па док се вечерас не обретох у твом јужњачком загрљају. Та се чежња у неколико само може упоредити с онијем ми усхитом кад те спазих на биљур-дурбину ђе однесе мејдан и поштење  и твој зекан пред свијем кошију. Аго, аго — и душо и благо!.. — Мујо, Мујо — ах, изгорех, Мујо!.. Гаси љубав љубављу, или полуђех!... загугута незасићена гугутка, мамина мезимица, с јако набубрелим сисицама, што јој, знојећи се и бридећи је, надимаху јакету, као да су двије гучице воска који се крави. А Мујо је чинио то што је могао и како је умио, враћајући им мило за мило и одговарајући им хатром на хатар. Херцеговачки дамари и српска крв, што се и колико се види, нијесу га постиђели. — А да те не устраже тамо за софром?... зађе наједном госпођа, и трже се. — Не бој се, неће — није мени мјесто тамо!... одговори јој Мујо, смијући се: — У осталом, и да ме ко затражи, мислиће е сам у вароши; ко ће се сјетит’ да сам вођекана?.. — Их, баш си сила!.. заучиње госпођа ћерка, и плесну га руком по плећима па по гојазном врату: — Па така сила а на онако силном парипу — па милина виђети. Баш имаш коња!... — Валај, имам— шућур Алаху! Но се све бојим е ће ми г’ ови ваши оздо иза софре  изјес’. Једу они свашто — знам ја. Добар је парип, нема збора. А, валај му има по коме, доћ’. Воље пасмине од његове нема ни у Маџарској. Богме, мој рахметли ђед, још кад ј’ иш’о на хаџилук у Меку, купио му је бабу и дов’ у Херцеговину. Звали смо је Чакара; и ђедо је на њој преко стотину кошија задобио. Прича ми бабо, е с’ ови мој ждријебац утурио на бабу Чакару. И, билај ми је мили’ од пет најбољијех читлука, и прије бих се с оцем раставио но са зеканом... — А је ли т’ од мене милији зекан, и би ли га мени поклонио?... проромори мајкино мезимче. — Сад си ми ти милија; кад сам ти, бива, себе поклонио, што да не бих и коња? Ја, поклонио бих ти га, али салте да се потурчиш и иђеш са мном под Вележ... откри јој срце Мујага. Батали, море Мујо, причу! Вјеруј ми, као своме земљаку, љепше ти је ту и љепши си кад нити много причаш, нити што-шта питаш нити на све одговараш. Но удри, — распали, кад ти је запало — као што бих ја да сам па твом мјесту! Не жали — не жале ии они наше Босне!... — Madame! Долази господин... гласну се иза врата пискави гркљан вјерне собарице. Госпођа са кћерима скочи уколико би се осврнуо. Кћери јој се склонише и скрише и с Мујом заједно у сусједне неосвијетљене ходаје, и, наравно, пожурише се да наставе ђе су прекинуле и да накнаде што су изгубиле. А у том се на будоару отворише орахова врата и појави г. министар у гала-паради и декорацијама, са осмијехом среће на грежбавом лицу и увенулим губицама. Вилма рашири руке и потрча му у сусрет, паде му у загрљај и, притворно усхићена, обасу га својим невјерничким пољупцима — отровнијим од змије из ружина жбуна и бридљивијим од коприве љети. — Краљице моја, звијездо водиљо моја, бакљадо среће моје и мотору славе моје!... стаде јој тепати полупијани старкеља муж: - Јеси ли једном задовољна; јеси ли сретна? Све, све што сам могао и што је уопште могао један смртни учинити, учинио сам за тебе. Пред твојијем се ногама просипљу букети из цијелога свијета, у твоје се здравље напија на свијем језицима а твоју руку љубе  и крунисане главе. Одио сам те свилом и кадифом, окитио бисером и драгијем камењем, намирисао мошусом и душом својом, подигао за те и по твом ћефу ове дворе и тефериче, и окружно те слугама и дворкињама да ти носе скуте и рукаве. Твоја је воља моја воља и воља једног читавог народа; реци само, и све ће бити што зажелиш; и ти си фактички цар у овој земљи. Своју сам душу изгубио, отимљући од овог биједног народа и потоњи залогај из уста, само да тебе што више нагиздам и што боље задовољим — па шта ћеш више? Нек’ цио свијет виче на ме као на чудило, нека ми историја само по злу име спомиње, не марим само кад знам да сам теби угодио — па куд ћеш више? — У веселом друштву доље, кога сам нарочито добавио да буде тумач дипломатске и државничке мудрости и вјештине моје и свједок среће твоје, пренијех се наједном мислима на небо и оне милијарде очију што нас с њега некако чудно гледају. И учини ми се, да иза сваке оне звијезде вири по једна душа онијех несретника које сам ја и моја управа отјерао с овог свијета. Погледах на мјесец, и  његове ми се пјеге учинише као страшан протест и харзовал херцеговачке и босанске раје против мене и мог пировања, моје владе и везирства мога. Не могах издржати; обузе ме нека црна слутња, а језа ме свега подиђе саврх тјемена додно ножнијех прста. Зажмурих. И учини ми се од шума разиграног лишћа више нас да је ропот побуњеног народа, а од звеке чаша и тањира да је звекет усташког оружја. Пренух се, ђипих, и срећом ми поглед паде па исту ону звијезду на западу за коју си ти у наше младо доба, ону вече кад сам ти изјавио љубав, казала да је то — твоја најмилија звијезда. Њен ми сјај напомену очи твоје; а у лахору, који се с трепетне јасике ћарлијну изнад моје главе и нанесе мирис крина и каранфила, осјетих душу твоју. И моје се чело разведри, а срце ми опет дође на мјеру. Не могох се уздржати а да се не попнем бијелој кули уз мермер-басамаке и — бијело не видим ти лице и рујне ти усне не целивам!... Цмока - цмок! разлеже се по тихој и тајанственој ходаји, као да неко удари пратљачом по глибу. И то се понови још једном, па и још једном. — А ти ме не би мало замијенила међу госте?... наслањајући јој главу на бујне, гојне и мирисне дојке, понуди господин госпођу. — Вјеруј ми, не могу. Нешто ме забољела глава, па вељу, најбоље је да легнем... умиљавајући му се као маче у крилу, одби га лукава сапутница. — Е; онда до виђења!... — У добри час, круно моја!... испрати га Вилма, гордо му пружајући руку а стиснутим и напућеним уснама дочекујући му старачки пољубац, као витез удар мача на потуреном штиту. И преварени „везир“, који зна шта се у ма ком селу и ма чијој пушари и ма ком дијелу свијета ради а не зна шта је све ни у његовој сопственој кући пред његовим очима на петнаест корачаји, замаче низ серџадама и међединама престрвене степенице. А милостива госпа се поврати у шикли ходају, закључа врата за собом, ослушну и, ташунајући и пљескајући длановима, промрмља: „Ђаво нека га носи у његове греде! Препаде ме и издангубих што ми све његово благо не може надокнадити. Напао ми ту бенетати о богатству и немирној савјести — брига мене за  све то! Уживати, уживати, уживати — то је циљ мога живота; а без блага у срцу и богаства у души сва су земаљска блага дим и дим. Па шта ће ми, остала му пуста за његовом главом!“... Зазвони. На споредној се клијети завјесе подигоше, и појави опет Мујо, водећи двије разбарушене, полунаге и зајапурене сестре испод рука. Калајевица уздрхта, њисну, и полеће му у загрљај. И пречиста и плачна Богомајка пред распећем у икони више њихових глава покри од стида лице марамом, и кандило пуче и зацврча, и тешка свила на дивану прште и зашушта, а сам диван цикну и зашкрипа од дивљег бијеса маните похоте, јединственог разврата и великашке безочности. А за то вријеме, осамљен и занесен, топећи се у миљу и срећи од толико постигнутих успјеха, испод мрких оморика и замишљених борова, кроз крајне скровите алеје китног ђулистана, корачаше министар Калај. Јоргован је мирисао као и ходаја његове госпође, а мјесечина час-по бацала на његово ћелаво тјеме свој лажљиви сјај попут пријеварне му љубави толи љубљене Вилме. Наједном шум. Калај застаде. Шум се понови, као да кос скакуће по сухом лишћу. Министар се маши руком за џеп, кад али нема револвера — не понио га. Шум се приближи и указа нека велика црна прилика; мјесечина је кроз једну одушку јеловога грања обијели, и синуше токе, силав и долама а, судећи по оку и брку, указа се Крсто. Калају зацвокоташе вилице и зазвекта ордење по прсима; викао би, ама му се смрзао језик, душа му се стегла у гуши а сва му се крв у срце салила. — Не бој се, силом и ђаволом нам натурени краљу од Босне и Херцеговине!... повика ноћник, ставши преда њ: — Не дршћи — нећу ти ништа! Не зато што те не мрзим и што нијеси заслужио да те прекољем к’о јарца, но зато што и сам немам чим а, да те ту голијем рукама мрциним, не налазим за поштено. Предајем те Богу и ђаволу, а један те од њих двојице мора поразит’ па кад било и како било! — Не бој се, велим ти, — ево види, ја ти мјесто бомбе, доносим на поклон ову јабуку; а њу ти преко мене шаље сва бутум Босна и Херцеговина. На ти је, и сретна ти била!  Мала снага, па мален и данак. Али, ко не зна на ораху, не зна ни на товару. Ево види! Јабука је, што је виђех’ споља, лијепа да не може љепша. Е, ама није добра. Није, јер се у њу ев’ овудије кроз ову рупицу увук’о, и незван и непран и незнан, некакав црв. Сад још и ваља и не ваља; ама ће доћ’ вријеме кад ће сва изагњет’ ако се што прије не уклони црв, па неће ваљат’ за Бога ни за људи. А тако ти је, мој везире а царев већиле, и с нашом тужном Босном и ожалошћеном Херцеговином. Док с’ ове ваше Швабурине не увалише у њу и не распртише међу нас, баш к’о црв у ову јабуку, наша земља бијаше добра и берићетна и лијепа к’о златна јабука. А сад је дошла баш к’о ова трухловина у мојој руци. Узми, везире, ову јабуку и подај своме цару и кажи му: „Ово је слика поносне Босне и кршне Херцеговине, које сам ја уредно и умамурио!“ Јер не покажеш ли ти цару, бели ћемо ми умјет’ показат’ свему свијету, почем свак од нас жели да не ишчезне кад умре, а на уста излази и ријеч и душа! — Ослушни-дер мало! Тамо се у твојој кући и твоме џардину ори пјесма и разлијежу  зиле и борије, а ’вамо кроз ове горе стоји цвилеж сиротиње и нејачи. Јес’, то плаче и земља под вашијем ногама и копитама, и трава по земљи, и кртица у земљи, и брда на земљи, и гора у брдима, и тице у горама, и змија у трну, и риба у виру, и во у плугу, и сјеме у бразди, и жито у класу, и чобани за стадом, и дипле у устима, и вјетар у пећинама, и поток на ливади, и трговац за тезгом, и ћириџија за коњем, и поп пред олтаром, и причест у путиру, и свијећа на крсном колачу, и ђаче за букваром, и дијете у колијевци, и старац пред гробом, и оклопљена Миљацка, и полуђела Неретва, и валовита Дрина, и манита Уна, и сва листом окована Босна и жалосна Херцеговина. Плач, на све стране плач,... а код тебе фиска и весеље. Весели се, весели — али ће доћи час да предајеш рачуне Богу и народу, и да и ти и они над тобом и под тобом сваку мрљу и сваку капљу крви по заслузи отпагате и на овом и оном свијету! То буди увјерен! — А сад држ’ ти ову јабуку; метни је под главу, па кадгођ легнеш и устанеш да се сјетиш српскога сељака! Он је сад тих, погрбљен,  миран и сталожен к’о море о Илијну-дне. Али, кад му прекипи и сподбију га вјетрови са свије’ банада — један ти Бог а једна божија вјера! — ни само му море није равно; у њему се надме мука и невоља, те, с више снаге но ј’ и у она четири стуба што држе небо за земљу, навре и осветнички побјесни и све што га притиска и тишти обори, смлави и смлати. А, дочекаш ли жив та’ вакат, виђећеш да ће бит’ од њега на јаде и на муку живу и брда и горе и поља и море и све седам краљевина с Јелисавком московском краљицом и осмијем ћарем од Стамбола и деветим од Беча ћесарем! Запамти то што сам ти каз’о, и оставај ми збогом!... Калају је било као да га је ко бацио у ускључалу воду; несвјесно узе јабуку из Крстових рука, и, ни сам не знаде кад се и како се дотетура до једне клупе те сједе на њу. И тешке га освојише мисли, и хладан га зној спопаде, и осјети се под ужасним теретом — као да га ко у расоли а под тешким воденичким камењем штави. А Крсто се за то вријеме већ дочепао био својега парипа, и, наравно, не нашавши Муја  а не смијући се ту даље задржавати, ошинуо гори Романији. Дошавши у Соколац, између осталог, нађе ђе се стара српска школа обурдала и у грохтињу претворила. Након десет дана дође у Соколац, пуштен из хапса, поп Тришо, и каза да је учитеља Јова влада пресудила на прогон преко Дрине; да је то већ и извршено; и да је њему владика сарајевски по владиној жељи и представци дао за епитимију: да за годину дана не може чинодјејствовати. Мало му се, каже, разминуло и те га обријали нијесу. На то се узбунише Сокочани, одрекоше да иду у цркву чије кључеве држе владиновци, и не примише новог им послатог од владике свјештеника, ни у кућу ни пред кућу, нити хтједоше да знају за њ. А литургију, опијела и остале вјерске потребе стадоше и даље обављати с попом Тришом под једним прастарим храстом на оној гомили камења која се од оборене старе школе подигла. Ево једног тропара из њихове литургике:  ...„О ледена грохтињо! О студени камене! О сињи лишају и зелена траво! Чујте пас барем  ви, кад људи не чују! Обазрите се бар ви на нас, кад нас је и Бог заборавио! Љубите нас бар ви онако к’о што смо ми вас пригрлили! Вама предајемо муке наше, чемер наш. Аманет вам тешки божи: испоручите их мајци земљи, она ће облаку, облак небу, небо Вогу, а Бог дако се смилује те нам помогне! Господи помилуј! Господи помилуј!...“ VIII На мостарској жељезничкој станици у чекаоници треће класе на дрвеној клупи близу келнераја сио Мујо Омер-агин Алијћ. Прекрстио ноге, изуо кундуре, запалио на сребрн цигарлук и дао се нешто у дубоке мисли. Да му није лако и да у њему све кључа од зора и дерта, види се најбоље по полуиспијеној литрењачи лозоваче, која се пред њим одмара, а чији драм вриједи дуката а сто ока ни маријаша. Чим престане да пуши, отпљуцне, дохити литрењачу, обзине јој грлић и гутне по добар душак, стави је поред себе, стресе се, отре се чефром, поглади и засуче брке, и погледа мрко по кафани — као крсташ орао с тимора по низини уоколо. Наједном му неко спусти руку на раме с леђа. Он се осврну, хити очима и изненади  се. Пред њим Јосо Латинин из Романије. Мујо ђипи, рашири руке и пољуби се с њим брк у брк. — Добро дош’о, пријатељу!... — Боље те наш’о, пријатељу!... — Окле ти ту, по Богу брате?... — Био нешто послом овди у Мостару, на сад кренуо кући. Но како си?... — Шућур Алаху, рђаво! А баш ми је драго што се нађосмо, да бар иђемо заједно... — Шта, зар ћеш и ти на наш сенат?... — Мислим, ја. Сједи! Хоћеш ли што пит’? Келнеру, дај још једну чашу! Здрав си! Ја ето кренуо и сам пут Сарајева, а отоле хесапим тамо до вашег Сокоца, да се виђу с побратимом Крстом још једном за живота, и да се халалимо. Ја, знаш, пртљам овијех дана пут Анадолије, па Бог зна виђех’ ли се икад више својијем очима... — Шта? Пртљаш?... — Богме јес’, пријатељу! Не море се више дајандисат’. Па се љевше мицат’ из овог џехенема свијетла образа и здравијех леђа, но трунут’ к’о везан во за празнијем јаслима у ђубрету. Свршио сам све што сам им’о за  сеобу, и садекана ми је још само остало да се поздравим с побром Крстом. А и ужелио сам га се више но да ми је рођени буразер. Ево трећа година да се нијесмо виђали. Он нам се, бр’те, одметну у ту вашу Босну, па к’о да у море утону. И билај ми га је жалије оставит’ но пола Босне и Херцеговине. Но, бога ти, како ј’ он? Све се бојим да се тамо у близини тога жуђелског Сарајева не пошваби. Шта ради? Како живи? Јесте ли још у љубави?... — Ја како, брате! Он је здраво, живи доста липо, а добро може Бог дат’. Проминио се, валај, није ништа, вего ј’ они исти стари Крсто како г’и знаш. Но ми се чини е ти ниси они стари Мујо... — Како то?... — Да с’ они први Мујага, не би урвав’о свој мал и луке и читлуке што су т’ их стари кроз пет стотин’ година стицали и ћордом бранили, нити сад биж’о с главом по свиту а дидовину уступ’о и брез пушке и брез ножа Швабу и његовим прирепцима. Чини ми се, да си заборавио како смо с’ оне године, кад си додио код Крста, заклињали један другоме:  да прије сви изгинемо на овом камену, но га упуштимо душманима да по њему вршљају... Мују би мучно. Подави брке у уста, стаде их чупкати и гристи зубима, и забечи се у асуру. Оћута — оћута, па ће: — Немој, болан, Јосо, тако! Вјерајбог, ја сам они исти; и, ђе-гођ си ме оставио, ту ћеш м’ и наћ’ вазде и у сваки декик. Но ми не море друга бит. К’о кад хоће да ме млатне таксират по чутури, лањске ми године за хефту дана умрије и рахметли бабо, Омер, и мајка, Јемина — једно за другијем. Остадох сам са сестром. Поткопаше ми се ове швапске погани и њихови лижисахани, и упропастих се, бива, гонећи се с њима и хрвајући дан и ноћ. На јаде ми ј’ и омрцало и освитало — и мени с њима и њима са мном. Те тако ми се готово све, што м’ иза оца остаде, измаче из рука. Дош’о џанум, вакат, да немам су чим ни осолит’ ни дувана за што купит’. На моје коње други јаше; моји волови другом ору; моје овце други музе; моје луке други коси; моје њиве други ради; кроз моје чардаке мишеви коло воде; моје господство и бахт пропаде, а моје здравље и младост орону. А за  највише ми је, бива, — а то теби, к’о добром чо’јеку и пријатељу могу повјерит’ — брига и страх за образ оне ђевојке, једине ми сестре, која нит’ има оца да је кара ни мајке да је с’јетује; па се бојим свашта. А женско ти је данас, побратимковићу мој, к’о стакло — наври или само мало куцни у њ, прсне. А окопали се ови пексини Шокци, и све се бојим да ми се хрза не докундише, — па проста смрт по сто пута при каквом белају с те банде. Па ми се љевше за раније измицат’ но послије себи вадит’ очи због кењчилука у невакат. И волији сам, билај, и го и бос и распас и незрелице час-прије бјежат’ од овога кијамета, па било куд било, и макар све чистио ћенифе ђе ме нико не познаје — но вођекана поред прије’стојника сиђет’ у „концуларији“ и харчит’ небројену „спензу“ од ћесара. А, ако Бог да те виђу свијетло лице цару у Стамболу, к’о што се надам, све ћу му танко по танко испричат’ шта се ’вамо ради; па, или нека ћера ову губу између нас, или да знамо да се немамо чему надат’ — па да се све или латини или гине или у море скаче. Друге нам нема! Боље и лијепа смрт, но срамотно измећарство  од себе горему. А ово ’вако, бели, неће остат’ нити може дуго дурат’. А, кад рече они једини Сахибија — акт-алах, кудретен је он! — и кад честити падиша очита салте једну хаир-дову, излећеће Швабо из Босне и Херцеговине па се неће имат’ кад ни осврнут’ да види ђе су му женине наћве и стативе. А таде ћу с’ и ја, валај-и-белај, вратит’ амо да му вратим жао за срамоту, па макар се саде станио накрај бијелог свијета, и да бих знао да ћу погинути!... — О, ђаволе — ђаволе, сам те Бог убио! шта с’ учини с овим човиком!... завапи Јосо, крстећи се. — Дај — то ми, дијете што за мезелук!... заиска Мујо од келнера; и овај му донесе неколике филе сланине. Јосо се не мало изненади, кад виђе да Мујо збиља стаде јести крметину, па још уза њу наручи и боцу вина, коју облимице сасу у гушу, да јасно чујеш како му се, клокоћући у грлу, сасипа на жедне утробице. Не мога се уздржати а да му не примијети: — Мујо,-болан, зар и то?... — Зашто не, Јосо брате! Валај, да девет  ока сичана сручим у се, не би ми ништа било; и прије би се сичан отров’о од мене, но ја од њега. А, да је Светац Мухамед хај’о за ме и стар’о се да му дин одржимо паћи, не би пушћ’о ову швапску губу да нас опексини и зарази. Овако, какав ј’ он био за нас, таки и ми за њ. Уосталом, џанум, није г’ у јелу, но га ј’ у дјелу!... — А зар, болан, не би било боље и ливше, да си се липо скрасио и смирио, па наш’о себи жену, добра друга, и од соја и од снопа према себи, те кућу кућио и оца не покорио — но што си обруно тим путем коме краја нема? Па и кад би дошло оно жељено стани - пани, зар не би и боље и храбрије и поноситије, к’о свој човик и кућић и хоџаковић, мог’о стат’ и на биљегу и на тисан кланац — но овако к’о бескућник и поскитаница данас? А коме си горе учинио но себи, што си неђе некоме за инат а неђе за туђи аферим и луп’о своје чело и буц’о свој џеп? Тим си Шваби учинио таман по ћеифу,... и ти и сви наши што селе било у Анадол, било у Србију и Црну Гору, било у Омерику. Он баш то и жели, да наше пустоловине попуни својим милетом и својом  виром. А ми му се сад никако боље не можемо одуприт’ и осветит’ но мудрим и поштеним радом. А, богме, већ кад пукне пушка, ондар и знаш шта нас чека и шта га чека!... — Јок, валај, брат’ Јосо! Би што би. А ја, кад је ријеч о женидби и кућењу, иза моје несуђене Сафире не бих, бива, другу мог’о назват’ својом женом, па да ми наш свијетли султан најљевшу своју султанију на поклон понуди. Мерах ли је, кисмет ли је, таксират ли је, који ли је ђаво — тек тако ти је то! Мени Швабе отеше Сафиру, ама ни ја њима нијесам бели, ост’о дужан. Еве види ови протокол! Читај! Таман сам досле за једну Сафиру педесет Гизела, два’ес’ Цецилија, десет Цилика, петн’ес’ Ема, пет Елисабета, двије Жанике једну Вилму и једну Елвиру похарчио. И ако сам потрошио бабовину, бели сам им’о за што. Осветио сам се јуначки, па таман ђе издере... — О, црна ти освета а жалосан вик и са мном заједно! Што ти је боље, што ли ти је лашње, па да си потаманио и пребацио пр’о дрењка све од бечке царице до шурањске Марице, кад си свој пуни чанак преврнуо и своју кућу ископ’о те си спао на те гране да се потуцаш  од немила до недрага?! Али право кажеш: што је било — било; Што протече, не поврати се. Но, збиља, кад мислиш са срећом пут Стамбола?... — Одмаха; све сам скунаторио што ми треба. Једино још имам да се халалим с побратимом Крстом — па: оставај збогом, земљо Херцегова!... — Да-бог-да ти био срећан пут, и да ливше прођеш но с’ и надаш!... — И теб’ останак! И, дај Боже, да се јопета у добром здрављу и бољем рахатлуку у слободној својој бабовини нађемо и видимо!.. Но што то више не звоне, да се креће?.,. А сад де да искапимо још по једну за сретна пута и сретна останка! Здрав си!... — Бог ти дао и живот и здравље!... Још Мујо и Јосо не цвркнули у дно својих чаша, а дотрча једно Туре, приђе усплахирено Мују, и пришапта му нешто на ухо. Мујо преблијеђе, као да у њему неста и потоње капи крви; зажмирка очима; засузи; шкрипну зубима; јекну; и, као луд, скочи и појури вратима. На њима позастаде, окрену се Јосу, и јецајући, промуца: — Збогом Јосо! Тамо ми се не иђе. Поздрави побратима, и кажи му да ћемо се тек на оном свијету виђет’! Мјесто у Анадол, мој ће мухаџерлук бит’ јали у Зеници јали на вјешалима. Збогом!... Јосо се још не мога алавертити: шта то би одједном, а Муја нестаде из чекаонице као да се никад у њој ни појављивао није. Звонце зазвеча; кондуктер изређа станице до Сарајева; путници поврвјеше на перон, а међу њима и Јосо, и не слутећи шта ће се све с чудним побратимом његовога кума и комшије тих дана десити. Жељезница звизну, и с пуктањем и праском однесе у својој утроби стотинама душа и с Јосом заједно; а у исто вријеме преко њене шине у највећем галопу па свом још не продатом хату, једином му преосталом добру, пролеће Мујо пут Вележи к својој кући. — Мујова сестра Дудија, јединица и мезимица, бјеше стасала на бијес ђевојка, и бијаше на гласу као она. А и бјеше врсна — кукала јој јатка! Висока као копље, једра као дуња, прикладна као икона, здрава као шљива, хитра као срна, чила као стријела, ваљана као радиш,  вазда готова на послух као запета пушка, ама у неку руку вјетрењаста. Та се њена рђава страна јако уочи од оног доба откад висока влада насели по Подвележју до педесет швапских кућа и начини им школу и цркву; откад се загледа у њу један од досељеника, неки Франц Јегер, и она у њега; а нарочито откад јој родитељи помријеше, те не би никога да је пази и чува. Мујо као Мујо — по беглијању и у скитњу тамо - амо; кућа сама, Дудија сама; празна кућа тражи чељади да је испуне, а такође и набујало ђевојачко срце себи јарана. И случај је хтио да га нађе у љепушкастом Швабу унаточ и своме ћоку и положају и вјери и предањима. И баш оних дана кад је Мујо распродавао претек своје очевине, бавио се у Мостару око пасоша и намјеравао да ходе до Крста под Романију на виђење, Франц дође са неколико својих другова, узе Дудију и поведе својој кући, ђе је католички думо полатини и нађеде јој име Роза, и привјенча за Франца. Да се небо обудрало па му пало на главу, Мујо би лакше издржао од тога. Виђели смо, како га је поразио глас о томе па мостарској  станици и како је незрелице напустио и Јоса и чекаоницу и намишљени пут. Чим је, као манит, дојурио на коњу под Вележ, сврати своме опустјелом чардаку, зграби бабов ханџар и извади сакривени револвер из чекмеџета, па их зађеде за силав, и као вјетар одјури у швапско насеље. Прољетњи је дан био у најљепшем напону, око попаса, кад Мујо бахну пред Францову кућу и изврнутим гласом зазва: — О домаћине! јеси ли дома?... Сестра му, наређена под невјестачку на шокачки хадет, истрча да види које, и стукну с прага кад угледа брата. — Зло јутро ти и са мном заједно, превјернице ниједна!.. дрекну Мујо, па је пресијече црним погледом из закрвављених му од муке очију. Дудији — Рози и нехотице зацвокоташе зуби; и, сва блиједа као клак, не умједе ништа до што обори очи на земљу и прикова поглед за један чвор у јеловом диреку на доњем прагу. — Шта ти то шће, црн ти образ био?! Што обрука свакога свога, и живе и мртве, и мени откиде нос између оба ока да не могу грдан  међу дружину изаћ’—а?! настави Мујо, бијесан као холуј, а у њему само што се куха ијед у чемеру и цријева му се преврћу од муке и јада. Млада се превјерница заклони за довратник; не даде јој ђаво ћутати, но ће сусилно, безочно, и некуд из ината пркошљиво; — Ако си дош’о у походе, ко што доликује брату у сестре, онда хајде ’вамока! А, ако си дош’о да ми ту заживаш, ондар иди, џанум, окле с’ и дош’о — тако ти јаки Бог помог’о! Ја што учињех — учињех, и драго ми је! Та нећу ваљда довијека чамињат’ сама у оној бечалини и плести сиједе код брата а брез брата! Ти си ћер’о твоје ђаволе, и ја те нијесам питала шта радиш; сад је дош’о ред на ме, и немаш права да се мијешаш у мој пос’о. Јац, власи — јац! Дур, балије — дур! па сви цркните од дерта!!... А тако „јој“ крижа и светог оца папе, и ви ћете сви данас-сјутра окренут’ за мном и како вам се неће!.. Е, ту се Мујаги докундиса. Рикну као рањен међед, и ништа не знаде шта се учиње од њега, до, тек кад се дубоко обре у шуми, обазре се за собом, и, као да му неко црну  мараму смаче с очију, виђе свој крвав траг и како му саврх гола ножа из десне руке капље кап по кап свјеже крви, па се сири о врућу, сунцем уплатњену, земљу и угријане плоче. За њим се надала поћера и вика да одлијежу сва брда и долине унаоколо. Франц, по његовој несрећи, као онај коме је и за невољу, бјеше одмакао испред свију гонилаца са сјекиром у руци. Мујо га спази, застаде, наслони се па један камен, управи револвер и нанишани га на зета. Пушка пуче, и прије но се дим разиђе испред Муја, Франц се већ купао у својој крви, мртав у прашини. Поћера стукну, зграби Францову лешину, и повуче се натраг, а њену улогу преузе жандармерија. Поред све одважности и отпора у погону с царским оружницима, Мујо је морао подлећи. Потрошивши сву џебану, сам, без друга и јатака, хоћеш-нећеш пао је шака јачој сили. Кроз неђељу дана већ је био у ланцима у мостарској тавници, која му и иначе није била непозната. Ту нађе мноштво несретниковића, као и сам што је, из све Херцеговине; с многим се је и раније познавао, а с неким се  јако упознаде. Успркос свој несрећи која га је задесила, у друштву тих ђаволана окрену и он лакрдијати и то сатанско здање плача и ридања испуњавати шалом и смијехом. Уосталом, срце му га је знало. Кроз неколико дана изведу га на испит пред суд. — Дакле, ти си тај Мујо Омер-агин Алијћ, који си онај невјеројатни злочин на невјеројатни начин починио!... зађе окружник, посматрајући га кроз наочаре. — Погодио си, „сламни“ већиле „пустоловнога“ величанства ћесарева! Ја сам по рођењу и оцу Алијћ, а по хоџи и сунету Муј-ага од главе до пета и с једног рамена на друго озад и осприједа... ходе се Мујо шокати са швапском господом. — А зашто закла своју рођену сестру и уби свога богоданога зета, зашто?... осијече се судија набусито на њ. — За вјеру, образ и име, господине! Ето зашто!... — Гризе ли те савјест због тога свирјепог учина? И зар не би било љепше да си сад у златној слободи, к’о частан и исправан грађанин,  под свијетлијем скутом његовог апостолског величајнства нашег узвишеног цара?... — Оно, шта је то совјес’, ваљало би да ти то мени прво протолкујеш, или се то једе или пије, мој златобради господине! А што се јопета тиче слободе, баш ми је, бога ми, подједнако: то у Мостарском Пољу ја Подвележју, то у Мостарској Кули. Окова ми, и видовнијех и невидовнијех, не мањка ни ту ни ту — а све под свијетлијем скутом тога твога „пустоловнога“ цара. А да ти још нешто кажем, бога ми ми је љевша кућа ђе сам сад но ђе сам ономадне био. Ово је, брате си мој драговићу, тврда кула од клака и тесаника камена — топ је не море пробит’. А оно стара чардачина с авлијом од сувомеђе. На јаде ми ј’ удар’о рахметли ћаћа, крпећи је свакога љета и подупирући стржевијем кољем сваке зиме — и то све одондар откад ви дођосте у ову земљу. А сад је така да би је сву рогом мог’о изразваљиват’. Ваш се цар постар’о — хвалимо га — те у Кулу ни вјетар ниокле не море напухнут’, нити ће преточит’ нити поточит’. А у ону моју пушару, кад шћаше салте ударит’ мећава, нанеси ми и кишу на  главу, и дим и прашину у очи, и наћерај ми воду јали снијег на огњиште. Још ме из оне кад би по ноћи лег’о да се ками одморим, могаше на сто шугара изнијет’ вук за баџаке; а у овој ми се, бели, не треба бојат’ ни вука ни хајдука. Све је то лијепо уредио тај ваш „слијепи“ цар — Боже га подржи онђе ђе му је мјесто и дај му што му ја желио!... — Господин државни одвјетник нека прочита тужбу!... нареди окружни предстојник. Државни тужилац диже нека акта са стола, и отпоче читати: — Славни Окружни Суде! Овдје имамо пред собом једног невјеројатног злочинца, који је једно невјеројатно злочинство починио тиме: што је за један дан заклао своју рођену сестру, Розу, удату Јегер, и убио свога зета, Франца Јегера, тежака испод Велажи. Пред нами стојећи осуђеник, Мујо Омер-агин Алијћ, није само велики злочинац, но и пијанац и дапаче бунтовник и хулитељ висоцијех царскијех власти — што је у небројено крати досад доказао својијем држаљем и као грађанин и као војник. Али паче, поред сво склоности к алкохолу, оног дана кад је починио  злочин није био пијан; јер је учвршћено, да је тога дана попио само кварат ракије на „душек“. Славни Суде! је даље констатовано по исказима свједока, бабе Ане и сусјетке Хате, да је овај оптужени Мујо рекао Хаџи-Салки Хакали; „Иђем да покољем све латине од Попова до под Вележ — дара им и папу им!...“ све у једну чутуру. Јавно мнијење га осуђује па смрт на вјешалима, а ја предлажем казну по 13. § нашег кривичног законика за Босну и Херцеговину, точка c) и d). Славном Окружном Суду остаје да се сагласи с овом оптужбом. — Пошто одвјетник заврши, окружник се обрати Мују те ће му рећи: — Починио си грдно злочинство, и зато те царски закон мора тешко осудити. Но милост је пако царева према божијој. Да би ти се коли - толи ублажила педепса, мнијем да ћеш бити мудар тер овдје пред свијема признати: да си згријешио што си учинио, и да се кајеш за свој злочин; к тому, да ћеш завршно ријети: да живи цар и царски суд!... Мујо, као-но ти прави чафкун с опеченим очима, почеша се изнад кукова, па, направивши  глупљи израз лица од опанка, раздрије се громко, објешењачки: — Живио ми цар, који ми је добру рад; и живио ми правосудни суд!! Ето ти, окружниче, јеси ли контен? А нека знаш и ти и твој цар и вас овај суд: да главу дајем а образ пе дајем!... — Иза тога окованог Муја опет врате у затвор у Кулу, а исљедна акта Окружни Суд упути Земаљској Влади у Сарајево. Отуда послије мјесец и по дана дође Мују пресуда на двадесет година робије, а по њој он и буде отправљен у Зеницу у тамошњи Централни Казнени Завод. Мујо је осуду саслушао мирно. Кажу, да хапс сасма трпељиво издржава. Огуглао човјек на несрећу, па и не мари ни за шта. Научио је терзилук, и ради љепоту божју. У сну му се више пута појави блиједа сјенка његове несретне сестре с грдном раном у срцу, која зјапи као избјено и закрвављено око наврх дивове главе. Пријети му мршавим кажипрстом и кори га пискавим гласом као у здухе, што јој при првом гутљају из пехара среће и пехар разби и живот угаси. А он?... За све то вријеме стоји као прикован за гвоздени стуб, уз који лижу ужасни пламенови с ломаче; у очајању се бјесовито грчи и превија, као змија у процијепи, и најзад му се отме с усана грозан крик: „Све за вјеру, име и образ! Све... све!...“ Од таког се повика тамница затресе, стража препане, он пробуди, а сновне му утворе нестане испред маштених очију. И он осјећа — јер брат није шална ствар, — да, осјећа сву тежину свога љутог гријеха; и он горко сноси све грозне посљедице тога гријеха, — али се никад не каје што је то учинио. IX Оне године кад је Ламздорф долазио у Србију, неко утури глас међу лако запаљиви пук у Херцеговини, да је Ламздорфа послао руски цар код српскога краља, да се здоговоре: како ће отети Босну и Херцеговину и све до Дубровника и Сења од Аустрије. То се зафитиљило и уврћело у главу кршним Херцеговцима — као што веле: што човјек жели у оно најлакше и вјерује. Те Срби, прво по Невесињу па онда по свим херцеговачким племенима, стану тражити од Земаљске Владе пасоше за Србију: да се тамо нађу кад куцне час за свету освету. То швапска Мусала једва дочека, како би жилави српски живаљ разриједила, а упражњена мјеста попунила Швабама, Маџарима, Шокцима, Чифутима и сваком вјером, што би јој све послужило као гвозден ексер у тенећу  или дренов клин у процијеп букова шуља. Те вјештачки настане још и више распухивати жераву комешања кроз народ, подстрекујући га на сеобу. У тој намјери разашље своје агенте по свој Херцеговини; а ови су се издавали за Србијанце и јавно обећавали Херцеговцима испред српске владе златна брда и добрета каква се ни у сну не виђају. И диже се читава врзгара и калабалук широм све Херцеговине. Наврли задрти Херцеговци, па само што сријеташ по свим котарским уредима по читаве буљуке сељака који траже пасоше. Неки их добијају, а неки очекују да им дођу потврђени из Сарајева. По варошким се пазарима скркао бијели свијет. Блеје и мијешају се читава стада и крдови стоке, ситне и крупне, коју они што остављају свој родни камен продају по што за што оним што по невољи остају и још који дан у земљи својих предака. Тако ми Бога, бивало је случајева, да се тога пута у Херцеговини могао купити ован испод чактара за форинту и по. Као кад људи окрену превртати свој чанак и вечеру у њему. Један Невесињац из Површи, испред шта  ће да отпртља, доћера у Касабу триста брава и све прода за триста форината. Један Србин варошанин посматрао то из прикрајка, смучило му се од туге, па ће боно запитати земљака: „Зашто, болан, урва толики мал ни за шта?!“... Површанин га премјери оштро, па ће му опоро: — Ако га бестрегавам, мој је — и драго ми је! Ту теби нема ни из ћесе ни у ћесу, па ти је вљеше о свом послу. А у здравље српскога краља — у Бога се уздам, да ћу под његовијем свијетлијем скутом до ово доба године имат’ три пут’ ’волико. Ма, бели, ни Швабо неће добијат’ порезе за дуго. Краљ ће ми дат’ пушку и нож, а за ово триста фијорина ја ћу сам по себи купит’ триста теста фишека, па нек’ ме чека Калај о прољећу о’ђе, ако смије!.... Узалуд су настојавали српски прваци и мудрији људи, да обезуме и разбију гракнули народ од непромишљена, несавремена и неумјесна подузећа. Ајбо; ништа им све љепоречје није помагало. Шта више, ко би ког од Невесињаца стао одвраћати да не напушта  пријеклад својих ђедова, сматран је од ових за швапског шпијуна, па је и до сукоба долазило. И из самог Невесиња отпртља седам стотина фамилија. Стоји плач и колеж оних који остају, а пјесма и весеље оних што одлазе — да ти се коса увис дигне а кожа најежи. А и швапска је влада подешавала гајде, те гледала и настојавала да испујда оне који су јој били сумњиви, док ни једном од млакоња и купљених душа није давала дозволе за селидбу, ма да се и таквих јављало за пасош. То је једна од најочитијих свједоџаба њене намјере, — али то ускипјели и огорчени Херцеговци нити виђаху нити им ишта бијаше стало да виде или да не виде. Њима је само било до тога да се како буди било курталишу ћесарскога господарства над собом и дочепају се независног комада слободне земље Србинове, ђе ће рахат презимити зиму, па о прољећу: здраво, горо — кућо и баштино! и: амо, пушко — и отац и мајко!... И, у највишем јеку те сеобе, чу се глас и одјекну као гром низа сву Херцеговину: да је српска влада за херцеговачке исељенике  затворила границу на Земуну и Мокрој Гори. Ко је, веле, до Лучина-дне на подне прешао границу - добро де: и добио је земљу и намјешће и помоћ и сваку сатвар што му треба од владе и краља, да је кабил и сјеме од тикве и приплод од интуша; а ко је послије тога рока дошао, не пуштају га никако унутра, но га стражарно враћају назад. Један је од Невесињаца, који није никако хтио жив да се врати под Шваба, распорио сам себе на савској обали. Као муња из ведра неба, тај глас порази Србе по Херцеговини. Тек тада виђеше ко је свему томе крив, и окрену мало и велико роптати на — Аустрију. Швабе су мислиле да једним метком улове два зеца, па погодише средину. Рачунали су да ће сад Срби осути дрвље и камење на Србију, што их, провиђајући швапску намисао и не хотећи да се проређује и слаби српски живаљ у Херцеговини, не хтједе примити у се; и да ће сад имовно разурени исељеници сами пасти у крило ћесаревцима, као тичица под кљун и канџе буљооког ћука. Али се у првом преварише те на јако, а у другом у пола. Утолико се одсељене фамилије у читавим поворкама стадоше враћати са српске границе. И заиста, то бијаше Богу плакати, гледајући како се они који се јако селе и они који се враћају у бездом у по пута стадоше сријетати; они који тек пртљају изненађано питати: шта је то?... а они што се врћу тужно одговарати: „А шта, браћо! Мука и несрећа за нас, невољнике, куд-гођ се окренемо! Поткупио, бива, бечки ћесар краљицу у Србији — а она је, знате удовица покојнога ћесаровића „Рундова“ — те, кријући од краља и милистора, наредила да нас не пуштају у Србију, — да-бог-да јој се цријева под српскијем сабљама мотала, к’о ће!...“ Оно робља што се враћало с Мокре Горе кроз неколика дана пало је опет па своју остављену постојбину било на терет себи или својим ближњим и пријатељима, било пак влади. А, да би се умилила народу и доказала колико јој лежи на срцу његово добро, Земаљска Влада нареди да се пострадалим породицама преко цијеле године издаје жито из државног хамбара на „вађевину“ и новац на зајам из „милијун-банке“, па да то идућих  година уз порез и прирез отплаћују. Буд их коље, хоће и да их пече. Многе пак од оних фамилија које су биле отишле жељезницом на Земун, истрошивши се и сносећи свој грдни терет као срдобоник свој љути недуг, у повратку су падале и заостајале по Сријему, Славонији и Босни на рад и зимницу преко цијеле зиме. А Србијанци, да би поправили своју омашку и дигли свој углед у онима своје браће преко Дрине, приреде по свим главнијим варошима у краљевини забаве у корист гладних и пострадалих Невесињаца. Неколике од тих одсељених невесињских фамилија о прољећу изиђу једва живе и продеру до Сарајева. Ту се обрате српској општини, која им да неку јадо-помоћ, нејач им склони у „Црквени Хан“ о свом трошку, а људима им нађе рада. Елем утолико стиже хабер у Босну, да су Шијаци сасјекли свога краља и краљицу. Узјазбише се Срби по Босни на тај глас; жао им српскога краља, као кад не знаду ни зашто је ни како је било. А за највише се прибојаваху, да ту нијесу умијешани аустријски  прсти. Швабе и Чивути похиташе с најразличитијим лажима и настраховитијим вијестима, па само што иде ћук и ћаћук од уста до уста: ово овако је било, оно онако се свило; ово овако ће бити, оно неће но онако. Зебу Срби — и невоља им је, а душмани се смију испод брка што се „власи“ кољу између себе. Неђеља. У „Црквеном Хану“ се искупио сијасет Срба Сарајлија, и старих и младих; пуше, пијуцкају беспослени, и разговарају о најновијим догађајима. — Ама, гадови једни, зашто ми убисте краља?... раздрије се полупијани, или, боље рећи, никад тријезни, Митар Грбовић на једног од оних Невесињаца који су јесенас проћерани из Србије. — Ко ти га је, болан, убио,... шта бестијаш? Зар ја?... разрогачи очи Невесињац. — Ти, да ко? Ти и они што мисле и желе к’о и ти. Дигосте се, к’о манита хајка по пазару, јесенас и ходосте у Србију те замутисте и покрвисте браћу између себе — Богу плаћали! О Богу и мојој души, да вас ђаво не однесе тамо, не б’ од овог што се чује ништа ни било! Но сте, болан, баксуз ђе гођ дођете.  Досадисте јесенас и дрвету и камену у Шумадији; Србијанци вас дочекаше, да не може љепше; Аустрија наврије на Србију и припријети јој ратом ако вас не врне; и краљ шта ће, по боље да вама да лике но да му изгори оно мало кућице што му је ђед подиг’о. На то се Шијаци наљути, и ето ђе плати главом сињи кукавац; а, да је због кога, ни по јада мога!... - Или си, болан, пјан или сан или манит, те тако булазниш? Јер друкчије те не могу појмити шта хоћеш с тијем што тртљаш. Зар ја, просјак из Површи, убио краља у Биограду, и зар је краљ толико био несретан да мојијем седепом погине? О ђаволе, анатема те било, шта се још на свијету неће чут’ и рећ’! Убила је њега „пулитика“, мој брате, а не ни ја ни ти ни та ракија у теби — не! Јеси чуо?!.. кресну му Невесињац. Митар заплака као мало дијете: — Куку мени, краљу, од Србије главо, ђе ти не би суђено да погинеш ни на Косову ни на Требевићу — но у својој постељи код жене усред црно поноћи!... А видите, људи, дичио сам се њиме: како је најљевши међу  свијем јевропинскијем и царевима и краљевима,... ето погледајте у то лентро ту!.. А што не убисте султана оли ћесара, кад вет ризикасте с главом, но м’ убисте краља — онако вилу горску, рђа вам додијала — не?!.. Куку краљу, од Србије главо!... загрца се Митар, окоми те скиде са зида слику с ликовима свих европских владалаца, и притиште љубити лик краља Александра. Неки од присутних заједно плакаху с Митром, неки дубоко замишљени пушаху и ћутаху, а неки се гуркаху лактовима и подсмјејкиваху. Ама, душа ваља, свакоме жао што се то у Србији десило, а најгоре им: што не знају ништа ни како је било, ни како ће бити, — па све умрло од страха. — Вина амо! И ракије, и бире... ко шта хоће!.. дере се Митар на ханџију: — За душу покојнога српскога краља а пред главу турском цару и бечком ћесару! Ах, ђе си, Обилићу — рука ти се светила, и Краљевићу — топуз ти се позлатио: да видите шта се од нас ради?!.. Врата се на крчми отворише, и уђе — Крсто Шкоро; назва Бога; пита се с познаницима,  па сједе за један сто, и заиска чашу ракије. Кад разумједе зашто су се Срби закарили и о чему воде разговор, искашља се и исхрка, па преко дугачког чибука отаврзе: — Ама, браћо, што гођ вам ко прича, ја, богами, знам љевше о свему томе но сви ви и триста ’вакијех (показа руком па Митра). Добио сам јуче писмо од једнога добра Србина из Земуна, и у њ ми пише о свему што ј’ и како је било... — Шта каже?... Шта пише?... загракташе Срби са свих страна, и начеташе се око Крста. — Е, да вам причам. Сједите, па ћете чут’! нареди Крсто. Све посиједа, а Крсто испи још једну, и настави: — И пише ми тај пријатељ из Сријема равна, да ј’ ови погани ћесар свему јаду крив — о главу му се разбило, к’о што и хоће најпотље, ако-бог-да!... Он, к’о његова пасја цека и вријежа, некако обрлати краља Алексу, те му он, к’о аџамија, кришом од милистора и народа, мухурлехиса Босну и Херцеговину и даде му тапију на њу док-год траје свијета и вијека, салте да му он припозна  жену за краљицу над Шумадијом. А то ти некако прокопкај Шијаци те се здоговори и убиј и њега и краљицу а ћесару одмјери од шаке до лакта. Што тражили, то и нашли. — Наљути се, бива, на то од Беча сахибија. Криво му, да пукне од дерта — к’о кад му је за невољу љуту. Не жали он српскога краља ни краљице, но му деспет и куку уврх перчина: што му Срби неће никакве праве његове над Босном и Херцеговином да признаду. Чак неће ништа ни да чују о томе, но му поручују: с киме си вез’о, с тијем и дријеши!... Кида с’ од муке, ама му не фајди. Напријед не умије, а остраг неће с миром — к’о његова пасја багра. — Те т’ он — шта ће, како ли ће — нареди своме првом већилу до себе, Маџар-џенералу, да хазура тајин и мујимат; и да покупи сву измуштрану ’устринску милитарију под пушкама и са топовима, па гледа како те је крадимице по ноћи укрца у гвоздене вапоре и окрене низ тихо Дунаво право на Србију: неће ли је посвојит’ и потхарачит’. К’о што је, болан, погано и губаво, па хесапи: ово су се саде Србијанци почупали за кике  унутра између себе, па их је згода сломит’ и покорит’ — сад ил’ икад, и ћарит’ с њихове коже баш како бит’ може. Како да и није! А-ну, момче, још једну бочицу те препеченице! — И јохну се шпапска сила и хордија низ тихо Дунаво — ха-ха-ха, па како ће право на Биоград стојни. Ма не вели Швабо: ако Бог да,... као што му ни помоћи неће. Јер ни Срби не сједе залуду ни скрштеније’ рука. У све бутум градове на свијету они имају своје људе и поуздане концуле, који им свакога декика, да је кабил, јаве сваку ствар што се ђе знано и незнано деси — да знају и да се потоме владају. — Тако им један концул из Беча а други из Будима удари тел: звррр.., ето Швабо!... А они ти тај-час истури војску и топове па биоградске бедеме и све поред Саве и Дунава, и уврстај их — баш к’о фишеке у фишеклији: да мимо њих унутра не море ни змија умиљет’ ни пр’о њих ни тица прелећет’ брез њихова изума. А нови им краљ — син ли је, унук ли је Црнога Ђорђије, онога, чојче, што но је трешњевијем топовима разорио турску царевину, — и главни им џенерали и јака и хрка запани насред града на највише’ мјесто  — на Небојшу, пребијелу Јакшићеву кулу. Ту намјести два највиша топа, баљемеза Крња и Зеленка, што по товар ждеру тучаника и по три вреће праха и олова. Још једну, дијете! Жедан сам нешто. Шијаци ти, бога ми, потпушћај ’Устријанце да дођу таман донле ђе се стаче Сава у Дунаво; па т’ им ондар истекар узми на нишан вапоре. И ништа но да опале па да их све дигну у лагум — да нас пасу прича за швапску погибију и грдило, како им је на Србији било. Бре, ханџијо, добра т’ ова ракија; чисто подмлађује. Приспи-дер м’ о’ђе мало из те боце! Тако... - Маџар-џенер’о се томе јаду ни надао није. А, кад из вапора покупи на дурбин Биоград и виђе какав су му колач спремили Шумадинци, бога ми се жестоко препане. Немади куд-и-камо, но успори вапоре, на понајлак — тек да се броји да ђоја иде. Нити, бива, смије напријед, ни може назад. Нити му више треба попово масло, ни хоџин лој, ни дрењо мој!... Охо-хо, баш да ’вако по ђегда не подмажем грло, промук’о бих а сад и онијемио!... — „Хеј, комшијо!.. “ зазваће га Србијанац са Небојше. — „Ево м’, ево; и добро јутро ти господине!...“ разврну лукави лацманин из вапора, а срце му од стра’ дошло к’о у миша. — „А-да куд си кренуо, куд?“... запитаће га срдито Шијак с бедема. — „Ја, валај, ето... текем да се мало проходам...“ — „Шта, шта?! Зар се шета са толиком војском и салтанетом, а?“... — „Ја... ето,... тако... Но добро уранио, и још како си ми, господине?!...“ подваљује му лукави Швабо. — „Што ме бре, швапска погани, питаш како сам, кад ја тебе не питам нити ми је стало за те више но за лањски снијег? А, вет кад баш хоћеш да знаш како сам, ја ево добро, никад боље,... па шта ћеш де! Је ли ти жао?!“... — „Валај није, но... ето! А немој се, бога ти, љутит’ што ћу те нешто питат’! Чује се... а данас зли језици свашто причају... к’о да сте се ви између себе нешто побуџали, па  и краља убили. А Јевропа каже, да се не смију краљеви убијат’“... — „Сиктер, губо! — тамо њему: — и с твојом Јевропом!...“ па да му и оца и мајку и њему и Јевропи и ономе ко га је посл’о. — Кад ти дођем на врата да ти што заиштем, не дај ми ни ти ни та твоја безобразна Јевропа! А, ако сам убио краља, свога сам убио — шта је јопета теби до тога? Јесам ли твог убио?...“ бректи му Србијанац. — „Вала, јок.,.“ — „Је ли ти што дужна Србија?...“ — „Валај, не; била је, па с’ одужила...“ — „Па шта хоћеш ти са толиком сахисаном вође јутрос, а? Натраг, или ће ти сад црни гавран на арбули заграктат’!...“ распомами се кршни Шијак, па дохвати за фитиљ како ће да потпали Крња и Зеленка и три хиљаде осталије’ топова, те сву ћесарију дигне у лагум и учини у комаде. — А наш ти Маџар-џенер’о, кад виђе: која је и шта од шта море изаћ’, поткупи лике па у бестрв — к’о опарен и поливен од уши до пета. И, бели, му више никад неће панут’ на ум да купи војску и креће на Србију. А  нека се пољуби у длан што му с’ и таде јефтино разминуло, да не заглави к’о нико и ниђе — и лијепо му је! Други пут, вјерајбог, неће тако олако проћ’! — Но, ако не смије — к’о што и не смије, више ћесар на Србију, бели смије Србија на Ћесарију. И, кад дође вакат да се зајоса српска сила амо преко Дрине и Саве и Дунава, па с’ измијеша и загрли и ижљуби брат Србин са Србином братом, виђеће свијет што никад прије пије видио, а Швабо ће хоћеш-нећеш незрелице ђисат’ пут Тудешке и избеченог Беча — па се ни тамо од нашега зора неће моћ’ скрасит’ ни колико зец у купусу кад га хртови заокупе. — Још мало само, на ће Бог дат’ да позна свијет, ’вако к’о што ми знамо и к’о што се надамо, шта је и ко је Србија. Србија је ли? Хм, хм!... Тешко ли ти, Турко, а горе ти Швабо!... Само полако!... Ко се гођ с њоме ’ват’о у кости, томе ребрима никад више за живота мелем није требов’о, на неће ни вама, бели! — Јадно моје тридесет година с једва стотину преосталије’ длака у глави! Све бих тридес’ дао за двадес’, па да се салте могу повратит’  на бећарство и доживјет’ оно што знам да ће доћ’ посигурно. Али над у Бога: ако ништа друго, а оно ћу бар кроз очи ђеце своје јали унучади своје из свога гроба виђет’: да заигра кад-тад слободно и златно српско сунце изнад Романије!... Дијете, дај још по једну свијем уоколо, па и мени: да прочкаљам грло премукнуто!... Здрави, браћо, и да-бог-да да с’ узалуд Богу не молимо!... — Бог ти дао и живот и здравље! Амин, да-бог-да!... захори се из педесет грла, — Господине, извол’те са мном! Зове вас господин Заржицки преда се!... закрешта једна груба жандармска гласина усред тога одушевљеног жагора, а пред Крстом се обре једна крупна војничка фигура с позивком у лијевој руци а десницом салутирајући. Све се заблеши и обечи једно на друго, мрко и срдито испитујући и очима се питајући: ко је тај бездушник чија су поткупљена уста потказала и Крста и Крстов диван и њих. Помирен с том мишљу да ће, докле год новац буде играо најзначајнију улогу у животу, дотле код фукаре и шпијунажа цвјетати и ропство ковати ланце, Крсто се покори грубој  сили и пође са жандармом у градоначалство. Ушавши у канцеларију код градоначалника, нити се поклони, нити Бога назва, нити капе скиде. Заржицки га опомену за ово посљедње, на што га Крсто дочека као сјечивицом с бруса: — Аја-јок, богме, господине! Богу сам јемин учинио и заклео се пред иконом Светог Саве (ту показа на ћесареву слику, која изнад управникова сједишта висаше), да Швабу никад капе нећу скинути ни жени и Турчину руке пољубит’ — па то ти је!... — А ти не престајеш бунити пук и пропагирати велесрпску замисал у нашој Босни?... зађе Заржицки преко цвикера. — Право ти рећ’, не разумијем шта ме питаш. А није, брате, ни чудо: окле ћеш ти да оваришеш, к’о јабанџија, за неколике године српски, кад ја, да хиљаду година узаживим никад више швапски не бих мог’о научит’ но толико: „Сиктер, Швабо, окле с’ и дош’о!“ Толико и толико и то па то — и ништа више. Једино што те разумједох саде, то је да рече нешто „у нашој Босни.“ Е, брате, ту си га заљуштио — знаш како! Та како вашој  — вашили се манити, Бог вам судио!... но нашој, нашкој, српској Босни — хеј, јеси чуо, заврзане и дрндемезе, а?!... Заржицки зазвони, и жандарму који се појави нареди: — Води га у казамат! Дако се тамо опаметиш, мој Кристифоре! А тамо ћеш бити потпуно свој и казамат само твој; не бој се да ти га ко преотме!... — Хвала да је Богу и ђаволу с њиме!... подругну се Крсто: — То ми, вјеруј господине, није првина. А право да ти кажем, ја сам у тавници управо од онога дана откад ви дођосте у ову нашу жалосну земљу. Бог ће дати да с’ икад курталишем, па ћемо с’ онда бели питат’: на чијој кући врана гракну!... Заржицки обечи и намигну на жандарма, а овај шчепа Крста те с њим у ледне зиндане. Кроз неколико дана „Црни Кабинет“ донесе решење, по ком се Крсто, као „бунтовник“ и нека трста „велеиздајника,“ пресуђује на двије године тешке тавнице у Зеници с тим да спава на даскама и да сваке неђеље по један дан гладује. Одмах иза пресуде, Крсто је и спроведен под јаком стражом и у ланцима  око рука у централни казамат у Зеницу. Ту га затворише и оковаше, баш као лава у крлетку; и, да не би беспослен сидио, одредише му да учи — ткати. То му је било горе од самог тамновања. Зар он, горштак из кршне Херцеговине, па да че као жена! Али, кад се мора. Једино што га је кријепило и давало му снаге за издржљивост било је друговање с побратимом Мујом. Спрва им се нијесу дали ни виђети, али, мало по мало, благодарећи пуној а издашној руци, Крсто стече некако наклоност главног кључара, те му допусти да сваког дана проведе по пола сата с Мујом. Дирљив им је био први састанак. Грлили су се и љубили, као да се за двадесет година нијесу виђали. Плакали су један другоме у наручју као ђеца. Пошто се изјадише на своју злу срећу, расташе се сваки у своју каушу, да сјутра-дан опет наставе своје јадиковање. Сједећи једнога празника заједно у авлији, Мујо је био нешто и сувише туробан и замишљен; непрестано је пушио и ћутао. Крсто га салеће, да му кажо: шта му је. — А шта, бр’те!... зађе Мујо: — И још питаш! А шта ми није? Паде ми на ум кад  с’ оно заклињасмо у Бечу, да тучемо овог швапског пескијана ђе нам гођ дође шака, — па види ти де како с’ обрну!... — Јами, бога ти, Мујо, шта ти пада на ум! Боже здравља, нијесмо ми још за пријеклада. Ако Бог да, још ће Швабо доста јада од нас виђети. Но знаш, која је? Ја сам нешто мјерк’о згоду, не би ли како могли утећ’ из овога живога гроба. И све ми се чини да ће нам то испас’ за руком, салте ако умједнемо... — Батали, бога ти, побратиме, бош посла! Ломио сам ја главу о том, мислећи, ево вет читава година и по, па никаква хаира. Не бјежи се између овијех бедема, освен ако имаш’ крила; па ни перо ти не би меса изнијело, док су ове пранге на нама а толика војска и стража око нас. Најљевше, бива, и не мислит’ о томе ништа, кад никакве фајде нема но трпи, орле, кад ти друге нема!... — Е, баш си међер, побратиме, малакс’о! А ја с’ уздам у Бога јакога, да ја и ти ни пупа два мјесеца нећемо још о’ђе лежат’. За три сам вечери узастопце снијев’о како ја и ти трунемо у једној јами бездањици, а треће вечери долеће ор’о благајлија те нас изнесе  из ње. А мени, бели, сан нећ омашит’. Причекај само док ми о Митрову-дне, мом крсном имену, дође побратим Јосо на Сокоца, к’о што сам му поручио, па ћеш виђет’!... — Богу на аманет и теби на старање — на чини како гођ знаш. Ја сам каил на све што речеш... И дође Митров-дан. Крсто подранио ха зора бијела. Заискао од стражара боцу воде, умио се и Богу помолио, па пробудио оба сужња из сусједних ћелија, од којих су га само гвоздене шипке, баш као звјерове у менажерији, растављале. Каза им да му је јутрос крсно име свето, и, немајући их ничим друго частити, понуди им боцу с водом. Први је сужањ комшија узе, и стаде наздрављати: — Ха, ти мени, а Бог теби, пријатељу! Светог се Димитрија сјећ’о и српску славу славио — а тебе се сјетио и Свети Димитрије и српска слава и јаки ти Бог помог’о и свакога твога овеселио, како би сам желио — да-бог-да! У чи’ смо дом, убио га Господ Бог; више куће му стог, а на њему Бог — некоме дава шаком, некоме капом, а њему злом и наказанијем и рђом сваком — да-бог-да! Бог му  судио, те пош’о манит низ босанске лугове, да купи од раје порез и дугове; ни дугова наплатио, ни се дома из Босне жив вратио, но усред ње за кастиг и калијеж заглавио — да-бог-да! Здрави, браћо, с десна на лијево — да-бог-да нам најпотље окренуло на лијепо!.. — Здрав био!... Бог те чуо!... Амин, да-бог-да!... одазваше се сусједи, па и они наставише наздрављати и, ради обичаја, испијати по кап-двије. Оде боца од рука до рука кроз размак између гвоздених шипака, докле дође и до Муја. Овај је прихвати, и раздрије се што игда може: — Здрав си, побратиме! Сретна ти слава! Да Бог да и Хазрети Алија, те ј’ ове године о’ђекана и ’вако прославио, а до године наврх Романије у ади зеленој с џефердаром у десници руци — и са мном заједно!... — Дај, Боже!.. захори се из педесет грла одједном. Тако је наш Крсто дочекао своје крсно име у Зеници. Кад би око девет сати, зазва га кључар на капију. Крсто изађе, кад има шта виђети. Дошао Јосо и донио му једну плоску вина,  једну свијећу да запали свецу, једну пршуту и једну погачу. Ни састати се нијесу могли. Виђели су се тек кроз један пенџерак, нарезан на вратима. Разговарати нијесу могли ништа што би било сумњиво, од шесторице стражара који их под оружјем надгледаху. Свега су се могли гледати три минута, и цио им се разговор свео на питања и распитивања о домаћим. Ту Крсто чу од Јоса, да му је и иначе обољела сестра Милица на самрти — и то га покоси. Јосо, се врати откуд је и дошао, а Крсто с приносом у крушу. Ту разреза пашуту и изломи погачу, и, као што се и падао и поручио Јосу, нађе у њој челичну лимицу, и брже-боље је сакри у гаће — да нико не види. Вином, пршутом и комађем погаче угости неколика познатија тавничара, а свијећу запали „у славу божију.“ На одмору од пола сата се нешто сашапта с Мујом, и додаде му лимицу. Мујо је тих дана настао својски, нарочито ноћу, да прелима своја гвожђа на ногама — и најзад успје. Крсто такође, и, шта више, пође им за руком да прелимају и демирлуке на оном једном једитом прозорчету на ћенифи што гледа  на отворена брда и долине и ону страну вароши. Пошто буду готови са свим, учине се да су се разбољели — прво Мујо па Крсто за њим, и стану се што ређе састајати: да се стражари не би што осјетили. Пренемагање им испаде за руком како су сами хтјели. И једно вече, испред шта ће сужњи оставити свакодневни рад по радионицама и бити закључани сваки у своју ћелију, Крсто и Мујо у пртеницама и кошуљама — да не би упали у очи, а заогрнути боничким ћебетима, нађу се оба у ћенифи. Ноћ је била бурна; громови нијесу дали један другом одушити, а напољу је киша пљуштала као из кабла. Звекет тавничарских ланаца се разлијегао као павлаж одасвуда. Таман згода, да изврше што су накастили. Ха, помози Боже! И Мујо и Крсто смакну препилате окове с нога и баце их кроз отвор на сандучету. Затим Мујо завије ћебе око главе; Крсто се полегути те се Мујо припне уза њ и провуче се главом и трупом окосимице кроз уски пенџерак. Крсто га још упре у ноге, и Мујо за трен од ока љосну колико је дуг и широк у  коприву на грохтињи под бедемом. Да је Богом просто, само кад се нађе изван срамотних зидурина и животињских веза, у којима му је требало провести још осамнаест година — баш као хаси псу у жежељу, не било примијењено! Но ево ти сад муке од Крста. Сам не може да се испење до прозорчића; а стражар нешто опћутао, па непрестано напао упирати у врата и зивкарати час Крста час Муја да већ излазе. Види наш јунак ђе је дошло да се мре, па би готов те отвори врата. И, уколико се стражар појави преда њ, Крсто га шчепа једном руком за гушу — да не мога ни квекнути, а другом за пушку. Ову му оте, а њим тресну о патос као с гњилом крушчетином; гњеци га и поигра му ногама на прси — док му гризина грцну на нос и на уста. А, да му не би био од сметње — ни њему ни никоме више никад и ниђе, прободе га штилетом кроз лијеву сису и прикова за јелов под. Па онда, што брже може, притрча те затвори и закључа врата; пушку упријечи испод пенџера, те се попе уза њу до на њ, и истим начином којим и Мујо излеће напоље  стрмоглавце на исто мјесто ђе и Мујо. Овај се већ био постарао да му се побро не угрува, и зато подастро ћебе по камењу — те га нешто на ћебету а нешто на рукама дочекао и сачувао од повреде. — Е, побро, ја вељах: е погибе, кад те не би за толико. Па не знавах: шта да чиним, сињи кукавац!... зађе Мујо, грлећи побратима Крста. — У мало, валај, Мујо! Но, фала Богу, кад си ти скапул’о, да не трунеш цијелога вијека; а мене да су и уфатили — зарар задњици: двије године те двије године ми се знају. Но сад — ха помози, Јаки, нејакоме! Бјеж’ да бјежимо! Измичимо час-прије уз те странчине и шуму, па таман шта нам Бог да — нећемо ли скапулат’, јадан!... Још он и не довршио реченицу, а с бедема зацикташе трубе и диже се узбуна. Стегла ноћ као клијештима, а мрак као у гробу. Помрчина изједначила брда и долине, висове и хамбисе, и слила све уједно, као кад дијете проспе бочицу мастила по каквој дивној слици дивнога пејзажа; и, рекао би, да је узбуркани и црни ваздушни океан ноћас потосвојих  идеала; и наноси кишу на саганаке — као да њеним пљусковима хоће да спере све, и зло и добро, с лица земљина. Валовита ријека Босна неразговијетно хуји, бјесује и бућка — као гласови с онога свијета, и дере по вијугавој стази између пркосних и шумовитих босанских брда — као мрка змија између омеђина каквог прастарог светилишта. Пада киша из неба и из земље; грме громови — брда се проламају; сијевају муње и парају небо — да очи ослијепе; а циче борије — да ти душа заплаче. Ужас, каквоме мало има равна. А погурени, полунаги, боси, у бијељима као вампири, сужни измичу од дрвета до дрвета, од камена до камена, од шумарка до шумарка, од брда к брду, из мрака у мрак, од нељуди међу звјерад, из тавнице у планину, а из ропства у слободу дивљу. За њима се отиште у поћеру читава компанија солдата. На једноме мјесту, баш кад су хапсеници имали да пређу преко цесте и упану у прву шуму до вароши, солдати их и пристигоше и нијесу даље били од њих но колико би зврчком дотурио. Срећом, побратими  пио и закопао у се цио свијет једном за вазда. Опори и страшни сјевер мете, звижди и јадикује — као смрвљена душа на рушевинама се згодно стрпаше у један хендек; муња у том часу нити сијну нити их одаде; а зулумћарска рота прође као да је слијепа, ћерајући вјетар капом и ловећи маглу у шаку. Крсто и Мујо продеру сретно у густе аде зеничких планина. Испред зоре се мало поразгали вријеме. Звијезде се на небу стадоше између црних облачних грдосија по ђе-ђе указивати, и, као стотине жедних вучјих очију, гледати на њих два, како дивљим трком и бијегом у дивљој вучјој постојбини дивљој слободи хрле. А двије се врло сјајне звијезде са сред неба и омакоше са свога боравишта и прелећеше таман изнад мокрих глава побратимских. Срећом, нико нити их виђе нити им урече пута. Добар знак за наше бјегунце. X Више ти се и не мили отићи кући Крста Богданова у Сокоцу, а нарочито одонда откад оно пострада и би ухапшен. Ђеца му ситна, све једно другом до уха, па им се не зна никаква карара. Жена му паде посрћући ђа по кући чинећи измет, ђа на раду на баштини, ђа око стоке, ђа за стативама, а ђа на воду или у дрва. Стара Росна се једва већ и диже; сједи по ваздан, погурена као срп, у буџаку, и замарињава се с најмлађим унучетом. Освојио рад, потребе и инокоштина, па нереду и вртежици краја нема. Као кад нема мушке главе у кући. А ђе мачке нема, ту и мишеви коло воде. Али сви јади на једној страни а сама Милица, сестра Крстова, на другој. Не смијеш јој ни повирити у ону, некад тако лијепо намјештену а сад запуштену, собу. Нема  више лонаца каранфила, кадифице, рузмарина, невена, калопера и ђулбехара да кити њене прозоре, ни хладолежа да јој се вије око врата и капије. Слике и иконе запрашњавиле, а око њих се сколутали увехли и жалосни низови цвјетних скелета и увелих дуња и неранаџа; шилте и кревети неопремљени: јастуци, душеци и јоргани посавијени и несложени; чаршави непрострти и погужвани; подови неизметени; паучина по угловима и таваницама неочишћена, а зидови се упљеснивили као да су кором навучени. А све то откако је пала логом на постељу обољела Милица ђевојка. У једном буџаку, на тврдој сламњачи и у рутавим губерима, презрена и напуштена од свакога свога, лежи болесница. Не гибају јој се млијечне груди као вал, нити јој дрхте и играју дамари под једром мермерастом кожом. Поглед јој диваљ, тужан, страшан, — као поглед оних несретника који у сну лутају по заборављеним развалинама прастарога града. И да је не издаје мутна луча сузних јој очи и кад-и-кад грч и јека у грудима, казао би е је ваздушна утвара или нека хавет  с оног свијета. И мртац има лица, а она га нема, а и бљедоћа мртвог је лица куд и камо виднија и милија од грдобе њених унакажених образа. Блиједо и трепетно сија воштаница више њене главе; пламен се повија час десно, час лијево; пуцкара по-ђегда, и, као сузе, стаче течне капљице на Миличино узглавље. Погрбљен, сијед као овца, свештеник, часни отац и старина поп Трише, стао поред ње — као какав осамљен и нијем камени кип ноћу у храму. Нијемог праха нијеми стражар упро свој потуљени поглед неодређено у све и у ништа. О врату му епитрахиљ, у руци крст, а свијест му омрачена црном грозотом и црних и грозних мисли. А, брате, није ни чудо, па кад погледаш шта пред њим лежи. Већ је четврти дан како се несратна ђевојка бори с душом, и никако да се растави. Па стара Росна дозвала попа те јој очитао опроштајну молитву. Одмах јој било лакше и дошла себи. Па, знајући да се то јадница освијестила и прибрала тек на који час испред смрти, поп се задржао да је исповиједи и причести. — Часни оче!... простења изнемоглим гласом  болесница предишући; поисправи се уз јастук, и, усиљавајући се, пољуби сребрни крст у свештениковој руци. — Питаш ме, имам ли шта што ми душу тишти, да ти кажем. Имам и те још како; имам оно што ме и довело до овог, што сам досле крила и од саме себе, и са чим не смијем нипошто у гроб отић’ и заједно лећ’... Ту јекну, зали се сузама и зајеца. Пошто се изгрца и покри лице наказним, мршавим и рањавим шакама, настави прибраније и одрешитије: — А што да ти причам грдне јаде своје!... Знаш и сам каква сам назад три године била на бијес ђевојка. Мога лица и здравља није било од Требевића до Вележи. Јадна ме мајка чувала, да је кабил, и од урока; али ме — куку мени црној кукавици!.. не мога сачуват’. — Једног јутра подраним прије но обично, и, по својој несрећи, изјавим млад на пашу у Романију. Јутро лијепо. Прољеће. Ја понијела ђерђеф, па везем и пјевам; а са мном, чини ми се, пјева и гора и вода, и тица у гори и риба у води, и цвијет у мирису и ’чела на цвијету. — Док у једна доба ето два џандара — батац па преда ме. Оба под пушкама и салтанетом, а оба отоле из касарне с Грдана. Један бијаше фирер. Ја устадох испред њих, а фир ће ми рећ’: — „Хајде, цуро, да нам покажеш пут за Гласинац!“... — „Не могу остављат’ стоке саме, е ће ми похарат’; но ако идете тамо, окрен’те на десно и кроз један черек од сата бићете на друм!“... одговорим им ја. — „Или, или ћеш сад добит’ што ти нико неће узет’!“...брекнуше ми обојица у један глас, па тргоше тесаке на ме. — Бога ми се препадох — к’о сама у пустињи, те, шта ћу, немади куд-камо, но одби’ млад у халуге док се не вратим, па пред џандарима а они за мном сустопице. К’о кад ће да ми пукне срамотна погибија мимо иједну моју другу и врсницу!... Ту се опет зацену од плача и закука — да те на срце заболи. Пошто мало отпочину и одумину јој наступ бола и јада, продужи: — Чим зађосмо дубље у шуму, ђе да пукне пушка нико је ниокле не би мог’о чут’,  ништа не знадох шта би, до што се у колико б’ избројио три, обретох на трави наузнак у рукама џандарскијем. Којевитезала сам, кукала, отимала се, клала зубима, лупала главом о земљу: нећу ли сама себи просут’ мозак — само да не доживим ту бруку и срамоту, - ама која фајда? Јача сила од воље. — Малаксах, преврну ми се свијес’, обнезнаних се. Шта је било са мном, не знам — тек у зла доба, кад се повратих и дођох себи, осјетих се у локви крви и сва изломљена и изгребена. А тамо-њих ниђе ни од уклина. И би што би. — Од стида и срамоте не смједох никоме ништа говорит’; мучах, и шакетах се од муке и цркавице свакога дана по пет пута, — али не помаже. Потље боја копљем у трње. И отад ми се обнемиље и јес’ и пит’ и радит’ и живјет’ и све. Но све бјеше некуд друкчије, да не заковрнух неђе убрзо иза тога и чисто почисто због тога. Занемогох и обољех — к’о што и знаш. Из дана у дан све горе и горе. Тако на откинутој грани вене цвијет; још је можда и зелен, али живота у њему нема па нема. Како да оживи цвијет и добије и мирис и  блијесак и боју, кад грана умире? Како да живи ђевојка, кад невиност изгуби?!... Оприштих се и претворих у живе ране сва; опаде ми коса и трепавице; загнојише ми се зглобови, а нокти поотпадаше; прсти ми увенуше и на ногама и на рукама; ископњех и распадох се жива — к’о што и видиш. Још мало па да м’ и трава кроз кости проникне. — Крсто ме, још док бјеше о’ђе на слободној нози, поведе код швапскога доктора у Сарајево, и он, чим ме прегледа, ћушну ме и раздрије се: „Мичите ми с очи ову роспију! Ја јој не могу помоћ’, но нека је лијечи они што јој је ту болес’ и пред’о!...“ — Чу ли то, не чу, Крсто за ножић па пут мене. И, да му дадоше људи, шћаше ме заклат’ на мјесту и огријешит’ душе, — а мени би само боље учинио, јер би м’ од оволикије’ мука и срамоте отео и једном за вазде избавио. И отад ме потури и окрену главу од мене и Крсто, и мајка, и снаша, и свак; одијелише ми оброк и занемарише ме — к’о да сам стрвина. А ја се никад не могох наканит’ да их разувјерим и кажем им шта је по сриједи. — Додило ми ј’ и да се замакнем јали у  воду скочим. И, баш кад се тврдо ријеших да учиним крај себи и својијем мукама, ево ђе падох логом да се више никад не дигнем. И ево, к’о што видиш, Бог се смилова и на ме, грешницу, да ме једном прими себи. Тамо је, попо, под земљом свакако боље но на овом свијету; ако ништа друго, а оно сигурно тамо нема ћесара и његовије’ џандара к’о-’во у нашој Босни. — Бог ми је с’једок да нијесам крива, и да другог гријеха немам више но да сам јутрос од мајке рођена. О, света Богородице, ти ми помози, да се што лашње опростим с овијем црнијем свијетом по моме правоме срцу и истини коју говорим! — То је, часни оче, к’о што ти рекох, вас мој гријех; па сад дријеши како знаш! И молим те, к’о божијег службеника, чати ми молитву разрешницу, не би ли се што прије с душом раставила!... Кроз неколико тренутака освјештани попов епитрахиљ покривао је главу тешке болеснице. Под њим се чуло тешко дисање, стењање и уздисање, и час-по јецај и ропот; а по њему се озго кад-и-кад омакла по која суза из  очију сиједог пастира обесвећеног и закоровљенога храма Србинова. Грозну тишину запуштене собе Миличине пресијецао је груби глас и старачки пој светих молитава из ражалошћених груди свештеникових. Његова је молитва отворила небеса, — јер, чим је млада мученица примила причешће, одмах се ослободила земаљских окова, чиста јој се душа раставила од грешнога тијела и отишла у царство небесно — „гђе нема ни болести ни туге ни уздисања.“ Истога је дана био и погреб. Сав се Соколац био скркао на спровод. И стара је Росна, поштапајући се, испратила своју јединицу до вјечне куће. Није било чељадета које није заплакало за покојном Милицом, а опет није било никога ко није рекао: „Богу милу хвала, кад се, мученица тешка, једном кутариса мука и ходе Богу на истину!...“ Таман свјештеник свршио опијело, прелио гроб вином, отпјевао треће „вјечнаја памјат!“, а сељаци почели затрпавати мрца земљом, кад из једне шумице поред цркве изби — Крсто и Мујо, оружани до зуба, под токама и у доламама. Већ се било рашчуло да су њих два утекли их хапса, да су се одметнули гори у хајдуке и да су неђе у Посавини обили сараје неког похрваћеног бега те му дигли и паре и одијело и оружје. Власти су на све стране разаслале расписе за њих, и њихове слике и описе. Читаве су се хајке дизале за њима по свој Босни — али бадаваде. Свак се изненади и престрави, кад их виђе на један-пут ту ђе им највиша опасност пријети. Само се Јосо усуди да их предусрете са: „добро дошли!“ и да се пита с њима. Чим је видио погреб издалека још из шуме, Крста је одмах нешто сјењало; а чим је пришао и видио мајку и жену у црно, тај-час се осјетио своме јаду. — А кога то испраћате на пут с кога се не враћа, куме, кога?... запита Јоса, пошто се пољубише. Јосо слеже раменима, па ће тужно кроза зубе: — Да ти је здраво глава! Остатку на здравље! Ето видиш... — Да није Милицу?... врисну Крсто. — Њу... потврди Јосо жалостиво. Крсто се подними на пушку и заплака као мало дијете; приђе ближе и клекну на сестрин гроб; пољуби црну земљу у коју је спуштају и којој је предају; узе једну шаку иловаче с раке, зави је у јаглук и остави у њедра; па приступи матери и паде јој у наручје. Притрчаше ђеца и жена, и све то обиште једно око другога, а наста колеж — да би камен пукао од жалости, а некмо ли срце у јунака. Крсто се први прибра и оте из те гужве. Пита се још с попом и осталим сељацима. Захвали им на указаној им посљедњој пошти његовој покојници сестри а тим и њему и његову полуископаном дому. Поп Тришо се осмјели, узе га за руку и изведе на страну. Дуго су нешто шаптали, и наједном Крсто цикну, к’о да јелен рикну, одскочи у страну, дохвати пушку по средини, дозва Муја и повика: — Збогом, браћо! Збогом, мајко! Збогом, жено! Збогом, ђецо!... Видите ли ово старо храшће, одсад су ми браћа и дружина; планине ми и отац и мајка: кабаница — кућа, пушка — сестра, фишеци — рођаци, а баштина све што се швапскијем зове од Једрена до ћесарева Беча! Стара мајко, благослови ме! Вјерна  љубо, чувај ми образ и ђецу! Куме Јосо, на аманет ти моја сиротиња, ако-бог-да, бога ми ти дужан остат’ нећу! Браћо, не бојте се! Док је муке, невоље и глади у Босни и Херцеговини, а оружја, војске, џебане, бомби и динамита у Србији и Црној Гори, и док је мушкије’ срца у прсима и гусала у нашијем дубравама — бога ми нам ништа бити неће, а бели ћемо се, ако-бог-да, Швабу убрзо нагледати јада! Побратиме Мујо, на ноге! Ти пут Турске, ја ћу пут Србије — да тражимо оно што немамо, да гонимо из куће морију! Збогом, браћо — у здрављу да се видимо!.. — Сретан пут! Амин, дај Боже!... повикну погнута и уплакана гомила. А Крсто и Мујо, затуривши се дугајлијама преко леђа, одјурише као плахи вјетар и изгубише се у густу шуму — као два прамена дима у облаке. Сјутра-дан стиже хабер у Соколац, да су се таман под касарном на Грдану о једном јавору нашла два објешена жандарма; након десетак дана чу се да је погинуо Али-ефендија Капа; а након мјесеца пуче глас, да су  „некакви хајдуци“ поробили и запалили полу ново-насељеног швапског села Francesthal-а. А при првом сусрету Поп Тришо се осмјехну на Јоса, поглади браду, па ће задовољно: — К’о да се почеше светит’ крс’ и полумјесец за српски образ и право баш како треба. Грми, а? Па не може ни сванут’ док се не умрачи, ни се проведрит’ док се не наоблачи. Шта велиш?... Јосо му на то приђе, ухвати га за руку, па ће му весело:  — Здраво сам, хвала Богу — но како си ти? А и вриме је, валај, већ: да се и ми из  земље плача гласнемо и пропивамо. Босна је проговорила!...—

Ха вас свијет преобидеш, не бн иашао. да тако лијепо жпве два јарана, као Крсто Бог-  данов Шкбро и Мујо Омер-агин Алијћ испод  Вележи. Не би никад рекао да су од двије  вјере и закона, како се пазе. Врсници су. Ком-  шије су. Свуд су и готово вазда заједно. Као  ђеца, замарињавали су се један с другим; као  момчуљци, чували су стоку наспоредо; а сад,  као приспјели момци, љети ирп орању, копа-  њу, кошевинн и испаши, а зими на зимови-  шту по стајама са стоком вијек-ва-вијек заје-  дно. Не раздвајају се колико ни очи, колико  ни Вележ од Биишне, колико ни сунце и мје-  сец од неба; и не може један без другог ко-  лико риба без воде. Од више су се милоште побратили. Једног  прољећа, па самани Ђурђев-дан, напптаниI 4 предањем својих старих, дођу на један извор;  умију се, потегну ножиће те један другоме  разреже но пб палца од десне руке; просуту  крв иокупе у двоје сребрних нутаца од тбка  иснод грла, па се Крсто Мујове а Мујо Крстове  крви напије, пољубе се у трп пут образ у образ,  — н тим је чин светог побратимства био оба-  вљен. И живот им је спрва био пекако лак и сла-  дак. Текао пм је весело, као планински поток  кроз цвјетну пољану; бректао од младости а  у бујности, као подбризгала мезгра на витком  брезићу око Спасова-дне; разигравао се, као  јагње трзунче кад се у јуну мјесецу разгица  по зеленој ливади на изобилном каоцу или  отави; а распјевавао се, као кад љети пзиад  зреле пшенице више свогагћијезда шева кружи  и ћиликће. Не зна човјек који је од кога одвојио ни  једрином, ни здравином, ни љепотом, ни па-  мећу, ни вјештнном, ни гиздавошћу, ни по-  штењем, ни ваљаношћу, ни снагом. Оба је-  днаци као два фишека од једне пушке а у  једној кулети. И, чини ми се, сва им је разлнка  у томе што је Крсто плав и дугнх образа а  Мујо црнпураст и обла лица. 5 Па, како им је судбина срећу и нафаку на  једне исте теразије измјерила, то им досуди  и да се у једно и исто доба загледају оба у  своје двије комшинице: Мујо у мухамеданку  Сафиру а Крсто у хришћанку Стбју. А беге-  нисале и оне њих, па, младост као младост, шта  ће друго, но, кад-год им се укажи згода, ћо-  сај и ашикуј. II тако им пролазп вријеме из  дана у дан. Очекивали су само подеснију при-  лику па да се заруче; а од прстеновања до  свадбе млад момак златном јабуком, а млада  вјереница везеним јаглуком може врло лако  дотурити — тако је то близу. Но здоговору,  требало им се обојици оженити у један исти  дан — Крсто прије, а Мујо послије подне.  Крсто би био барјактар у Мујовим сватовима,  а Мујо ђевер уз Крстову невјесту; просвадбо-  вали би заједно, а у једно би исто вријеме и  медене часове проводили. Али, баш кад најмарљивије и најчежњи-  вије сабираху пнљак по пиљак, бисер но бисер  и алем по алем, да зиђу и озиђу чаробну зграду  своје брачне среће, дође им позивка за асен-  тацију. Као да их небесно вријеме тресну по  потиоку — тако им то би. Бјежали би куд 6 било..., али зар да оставе своје миле и драге?  Та им мисао посави врат под јарам, и они  одлуче:  да витешки издрже све што пх снађе,  па шта им Бог да. На дан нрије но што су имали поћи у Мо-  стар, Крсто се састане са Стојом у густом  гају поред ријеке, и каже јој да га зове ћесар  у солдате, и да мора или ићи или бјежати  с главом ио свијету. Стоја бризну у плач па  се залипта као мало дпјете. — Стојо, ббја!... — Ој!... — Ако м’  ове швапске погани оћерају сју-  тра пут Беча, ’о’  ли ме ти чекат’  за три го-  дине?... заучнње кбрпи драган. — До гроба, златане мој!  Очију ми,... мла-  дости ми,... тако ми среће и напретка и свега  и овог и оног свијета!... заклињаше се ли-  јепа ђевојка; па му паде на прси јуначке,  обисну му о врат и обасу га пољупцима као  мајка чедо ири сисама. — Е, онда не хајем, и лашње ће ми бит’   па да ћу све црно трње врћ’.... грашну се  Крсто, па се постара да јој пољубачки зајам  истога часа што поштеније врати. — 7 Истога дана и Мујо је са својом Сафиром  ашиковао и — онраштао се. Тамо у зеленом,  засађеном воћем и поврћем и ишараном нај-  љепшим бокорима китњастога цвијећа, ђули-  стапу, под расцвјетаним јабланом, на ком при-  кривени булбул пребраја уздисаје и откуцаје  љихових млађахних срдаца, стајали су осам-  ЛЈвпи и прислоњени једно уз друго Мујо и Са-  фира. Мујо’је дрхтао, Сафира се гушила у  сузама. — Па зар мораш ић', зумбуле мој?... му-  цала је дражесна хајкуна. — Морам, злато! Сила руши земље и гра-  дове, а камо ли менекане да не освојн... уз-  дахну Мујо. — Али чуј, срце моје! Валај, да  ти право кажем, и ннје ми толнко тешко што  м’  овн пексијан ћера чак у Беч, да му, бпва,  цару измећарим, колико што ме тишти наква  слутња, џанум, да се ја н ти никад више не-  ћемо виђет’? У Алаховој је руци наш талих,  па таман што нам д а !... — Јух, јаране, шта збориш — за свеца  Мухамеда! Дина ми ћу прије скочит’  у Не-  ретву, вего што ћу с’  ичијом назват’  освен  твојом — ако је  до тога те што хесапиш. Но, валај, и мени к’о да стотине ченђела скубу  џигарице а стотине игала боду срце са свијех  бутум банада — и сами Алах може навит’  да  издобри!.. додаде кићена ђевојка, на опклопи  руке око Муја. Пољупци зачесташе, као да су  на прагу вјечности на дијеле жељу на вјекове. Оно, у неку руку, па и бјеху неђе ту. — Сјутра-дан у Мостару међу стотинама крш-  них синова поносних херцеговачкнх гора ви-  ђаше се и Крсто са Мујом. Кад би им распу-  чио груди каквим мађионичким пињелом, на-  шао би унутра обојици по гуку јада, црну  као зифт; а, овако гледајући пх, мислно би  да иду у сватове — тако су наређени, зрачна  ока н поносита држања. Ко би им ближе при-  шао, опазно би: да Крсто не чује добро на  ушп а да је Мујо у десној руци чурук. —  Откуд то наједном?... питаху им се шапатом  познаинци и осмјехиваху између себе на ше-  хиретлук пм и досјетљивост. Комисија за преглед и одабирање момака  у солдате отноче рад. Ту је предстојник, ту  маЈор, ту ађутант, ту нижи официри и поли-  цајци, ту кнезови и муктари, ту поп и хоџа,  а ту и милитарски љекар. 9 Како прозваше и прегледаше једног поје-  дног, ред дође и на Крста. Доктор му нареди  да се свуче го, али се он учипио да не чује  ништа. Швабо, лукав како га је Бог дао, за-  гледа се испптивалачки у Крста, премјери га  очима од главе до иета, ириђе му, прегледа  му уши, па му се накучн те му прислонн уста  уза саму кирицу од десног уха, и прошапта: — Ама, Пога ти, каши тн мени брафо:  јеси ли ти клух? — Јесам, тако ми царева љеба!.. превари  се Крсто те му га ђаво одчепи да проговори. — Тап^Исћ оћпе Рећ1ег!.. раздрије се док-  тор, па да цркне од смијеха. Жандарми дочепаше новог рекрута, те с  њим у касарну. Убрзо иза тога прозваше и  Муја. Доктор и њему наредн да се свуче ради  прегледа, на што му наш планинштак показа  учољену, тобож сакату руку. Швабо муједо-  хвати, препипа н разгледа, виђе у чему је  ствар — та нијесу му очи испале, узе пглу  па њом Муја у руку — како му оно омлита-  внла — боц! Мујо се продрије као јунац, трже  руку па је стиште н замахпу, а закрвави очима  на доктора. 10 — ТаидИсћ... викну опет љекар, одскочив-  ши од разјареног Муја, и кресну око.м на ору-  жнике. Овп нритрчаше уколико би ударио  дланом о длан, дочепаше новога солдата и  спроведоше у касарну побратпму Крсту. Послије заклетве — Крстове пред крстом  и јеванђељем а Мујове пред кораном и ибри-  ком — у којој су обојица пред ријечима „хоћу“   и „вјерно“ изговарали у себи и за себе „не“,  надлежни их зајмише с читавом гомилом врс-  них им земљака, пробраних момака све бољим  од бољега, пут проклетог ћесарева Беча. — Како имје било служити туђега цара од  туђе крви, језика, вјере и закона а у туђој  земљи — то само њихова измучена душа зна.  Тамо их обукоше у плаве солдачке хаљине,  натоварише пм на леђа тешке телећаке а у  руке утрпаше пушке и тесаке, и стадоше их  муштрати по њемачки. Судбипа слијепог ме-  ђеда, кога Циганин батином на врућој плочи  учи играти, лакша је од судбине босанског  солдата, бар у толико што је међед бесловесна  животиња. Првога дана кад су нх извели на егзерцир  и постројили у фронт, нашем немирном ине- 11 павикнутом па стегу горштаку Крсту сс пе  могаше никако стајати на „мирно“. Непрестано  се врпољио час тамо, час амо, и кварио ред.  Зато се и продере фирер на њ: — НаћЧ асМ!.. — НиЈесамја п атак, магарчино лацмап-  ска,... но пази ти шта збориш!.. осијече се  Крсто и истрча из реда, накостријешен као  кокот испред шта ће да нападне противника. — Л \7 аз? Л^ае?!.. заблеши се фирер, изми-  чући се на се н вадећп тесак да се брани. — Мени ј ’  име Крсто а не Насо, оца ти  швапскога... да били!.. кривљаше се Крсто,  па, таман да спусти стиснуту песницу по фи-  реровој тннтари, док га нешто гурну са стране  тако да носрну поребарке. И, уколико би трн  избројно, он се обрете уклијештен у дванаест  јаких руку шесторице каплара и фирера — да  није могао копорнути. И јасно нам је као дан, да се кроз пет ми-  нута наш горштак нашао у ланцима на ногама  и рукама у мрачној војничој бајбокани у дру-  штву толиких чета од разне гамади — пјешака  уши, коњаника буха и артиљериста стјеница. — Р 1  Мују се истога дана десио слпчан слу- 12 чај. Кад би увече те починуше нза егзерцпра  а коме не појимаше ни главе ни репа, он крену  нз касарне да иде у варош, да, уморан, ђе, бива,  у кахви отурише, погшје коју грчицу и одбије  коју тумбећију — ■  те поврне душу. Па вратима  од авлије дочека га шиљбок, напери пушку  иа њ, и новика: — НаК!.. . Мујо се осврну, стиште шаке, шкрнну зу-  бима и устрми се на стражара: — Муч’, швапска крмачо!  Ти мени да ре-  чеш да сам хатп!  Знаш ти, ко сам ја? Царски  син и Пророков измећар — ето ко!... И, уколико би тренуо, зграби у своје јаке  ручерде шшвбокову пушку с тесаком, па њом  о калдрму: крк — на два комада. Па се окрену  те Шваба за врат па њим о ледину гњец —  као с мачетом. Утолико труба: та-та-ти, та-ти-та, ти-ти-ти... Док ти се, јуначки сине, диже узбуна; па  се читава рбта слебута на Муј-агу, те га на  једвите јаде одвој и спроведи у затвор. Тако ти се и првог дана, кад се отпочеше  вјежбати у ћесаревој армији, панш побратимп  нађогае заједно и у војничкој страћарн иза 13 бечкога катанца. Чита слика два сокола, чију  су ваздушно-планипску слободу окорели без-  душници сапели гвозденим шипкама затворене  н тијесне крлетке; чија су крила несташна ђе-  чина истризала тупим ножпцама, а чије су  кукасте кљунове и оштре канџе исјекли зар-  ђали бритвулнни из руку ћифтинских рђа. У хапсу су одлеигали по мјесец дана. Внше  Као новацима и горштацима, ненавикну-  тим на укроћеност и „регуле“, надлежпи су  им погледали за овај мах кроз нрсте и поште-  ђели их од строжије казне — као за „нрви  пут.“ — Све за све им бијаше тешко учити команду  иа љемачком језику. II на њу пе могаху оби-  кнути ннкако — је ли Бога жнва. Лакше им  бијаше по цио дан марширати под иотпуном  опремом, но три швапске ријечи изговорити.  Нарочито Мују. Након два мјесеца како су у војсци, Мујо  једног дана шиљбочио па градској капији. За-  турно пушку на леђа, натукао фес џа чело,  опустио брке као да је оца укопао, па шету-  као испред каппје тамо-амо. Наједном ће се  појавити пекп од генерала, па правце к њему 14 како ће у град. Мујо заусти да да хабер дру-  жини у стражари да иде генерал, те да га  прописно предусрету и поздраве, — али бе-  чак: смрзао мусејезик па ни да бекне швап-  ски — како су га учили. Окрени, обрни —  ајајок, не може да оварише. Генерал већ при-  шао на пет корачаји, а на Муја и још не си-  лази Свети Дух у виду „огљеног“ језика. Кад  се, јунак, виђе на невољи, онда ти се раздере  што га грло дава: —  Чујте, море, кардаши у караули! Ево  иде џенер’о — но гахирет, на ноге!... Стражари зграбе пушке, истрче из шиљбо-  кане, уврстају се, стану „на мирно“ и дочекају  и пропрате геперала по пропису. Генерал окоси погледом на Муја, и прође.  Мал’  по не би, док ево тн га опет — као на-  влаш. Мујо се опет нађе у незгоди; не може  да потрефи да командује њемачки — па да  бн се убио; узврпољи се, па, не могући ни-  како друкчије, а он се поново раскриви што  игда може: — Ево га јопет!... Стражари поново истрчаше те поздравише  генерала. Генерал, намрштен као испријечана 15 опанчина, само што мандркну руком у нме  отпоздрава, па, пролазећи поред ућустеченог  Муја, промрмља одсјечно кроз просједе и уфи-  тиљене брчине: — 2 и т  гаррог!!... Збиља, одмах по смјени, а то је било на  подне, Мујо је предстао четном командиру п  извијестио га о својој кривицп. Овај нареди  да се пободу четири кочића унакрст на по-  љани у размаку једног квадратног метра, и  међу њпх за казну заточи Муја: да се не смије  никуд маћи, но да се пече на илијнском сунцу  све док не научи дотад му предавану команду  на њемачком, или док га сунчаница не обори. Мујо стаде међу кочиће, обори главу и,  уздишући, стаде морити мозак, уснљавајући  се да скупи и среди све чему су га Швабе  швапски тих дана училе. Мучи се, не мучи  — све узалуд. А сунце прижегло — да му  мозак проври у чутури. Видећи се на невољи  љутој, обазре се с десна па лијево, и, угле-  давши у близини једно гранато дрво с гу-  стим хладом испод-њега, би готов па се саже  те повади кочиће из земље, зађеде их око себе  за ремник, и отрча у хлад под запажено дрво. 16 Ту се спусти на траву, и извали се колико је  дуг и ишрок — на почииак. Разумпје се, да је и послије овог певиног  дешаја, а дпсциплинског ирекршаја, наш Муј-  ага одлежао ништа мање од петнаест дана  хапса. Управо све дотад, док није научио ње-  мачку команду. — Хајде, како му недраго, па се и то пре-  грмје. Мало по мало, па се и Крсто и Мујо  обикоше у Бечу. Како-тако научише команду  на њемачком; научише се окретати и радпти  с оружјем; измуштраше се н оварпсаше нћи  у корак, салутирати и стражити, — и то све  прије но и са5*е Бечлнје. Хоћеш-нећеш мо-  рали су све то, ма да су по сто пута дневно од  иједа загризли зубима за небо. Од кућа су уче-  сто добијали по које писмо и по мало пара, па  су у толпко лакше нодносили терет и јаде.  Иначе би и гладовали на злочестом солдач-  ком тајину. И нешто због тога а нешто због  тешког рада и дернњања снажипом при сваком  измету и послуху, поред туге за домовипом  н својима, морали би дезертиратп — па макар  се у море станили. Спрва се чешће нута деша-  вало, да су н Мујо и Крсто, па им и читава 17 чета земљака, остајали гладни и поред пуног  казана из касарнске кујне. Јер зар да мухаме-  данац једе крметину, а и мухамедапац и пра-  вославни коњетину? А и једним и другим ме-  сом су швапска господа хранили босанске вој-  ннке. А од чорбе им из касарнских казана  једва да би и жедан хат окусно; док би им  јадо-крухом јак момак, као оловом, могао ма-  гарца оборнти па да н не копорне. Ко је био  нуније руке и кога су се домаћи нз Босне и  Херцеговпне боље сјећали, тај је п куповао  сам по себи по коју цркавицу нз вароши те  јео; ко ни то није бно у стаЕву, тај или заложи  једном или једва двапут, па остави. Срећа је  по иаше горштаке што пх је Бог дао гледне  и паочите, те су ШвабицеиМаџарице поклапне  за љима као ђеца за шећерлемом. Па који  умије, а у том готово нпједан није с раскида,  тај је рђавштину у солдачкој храпп иадокпа-  ђавао храњивим шпицлама п масним крмепа-  длама кришом по миришљивнм кујнама разно-  разних Бечлинака. По готову, да Мују и Крсту  у том није био криви дио. Огуд-одовуд, па се  и онн прилагодише војничком животу и номи-  рпше са судбином. — ИЗ ЗЕМЉЕ НЛАЧА 2 18 За прву годину њихове солдачије, Мују  се и Крсту нарочито бнјаше попео на врат че-  тни командир, пеки капетан Франковић — по-  хрваћени чивут. А и они се њему ухасумили,  да могу — радије би се с њим разрачунали  онако „по нагаки“ ђе у Мајевици, но да им  Бог да по мјешину дуката. А и невоља им је.  Није било у мјесецу неђеље, а у неђељи дана,  а да их није или опоменуо ма буд’  за шта  или казнио чим било да било. А то све због  овога случаја. На пола године пошто су њих два дошла у  Беч на службу, тај им је капетан додијељен  за старешину. Одмах првих дана, нрегледајући  чету, он уочи Крста и Муја као наочитије и  отреситије момке. Раснита их ко су и одакле  су, аједном приликом за вријеме одмора до-  зове обадвојицу преда се и, ваљда као у знак  своје особите наклоности, потапше по рамену  једног па другог, говорећи: — Моја браћа Х р в ат и  Босанци, кршни  синци из „Турске Хрватске" ... — Шта је то „Хрват", господип' капета-  не?! Ја ли се то једе ја ли пије?... зађе Мујо,  шкрипећи зубима. 19 — Шта рече, шта?!.. додаде Крсто, закр-  вавиши очима, а десна му се рука омаче на  тесак и стеже га некуд грчевито. Капетан претрну, стуче, развуче кисјело  лнце на усиљеп осмијех, и фино, пузавачки  добави: — Моја браћа Босанци... — Херцеговци... поправи га Мујо. — Б, то је друга ствар; тако пеке!.. до-  пуни Крсто. Капетан отада омрази Крста и Муја као ђа-  воле, а ови њега никад ни бегенисали нијесу.  Пуче тиква на четворо. Само што је у главном  све иуцало по нашим јунацима, јер коме је  перчин у шакама ласно му је омахиват’  гла-  вом. Капетан је гонио Крста и Муја, псовао им  оца и мајку босанску, ћерао мак на конац, и  тукао им, да је кабил, и мјесто ђе сједе; а и  они се довијали на сваки начин да му не  остану дужни. Грдном тигру често мали шар-  ган дође главе. Те и њих два њему дохакаше  и убрзо и баш како ваља. Кад је једном приликом на „царев дан“ бо-  санска регимента дефилирала исиред двора,  Мујо и Крсто су били у првом реду на рот- 2* 20 ном челу. Капетан Франковић је ишао пред  ротом. Војници су марширали по такту као сат.  Таман кад су бнли испред цара, Крсто намигпе  Мују, а Мујо другу до себе те се погпену у  страну сваки за полу стопе, искриве ред као  гудало, и тако непрописно и нескладно про-  марширају испред највишег мјеста у часу кад  су и стројем и кораком и држањем требали  ноказати успјех свога четног старешине. Иза тога није потрајало ни двадесети че-  тири сата, а капетаи Франковић је, по казни,  бно премјештен нз босапске регименте из Беча  у Ердељ међу Румуне. — * Неђе на свршетку друге године откако су  у солдатима, Крсто и Мујо се здоговоре те је-  дне вечери тајпо размуте мало креча у бочпцу  мастике, испију је и легу. Ујутру, кад се про-  буде, виде на огледалу да су нреблијеђели  и да су им језици побијељели, те се'зато јаве  љекару на боловаље. Овај их прегледа и за-  нста, по њиховом очекпвању, и наредн да се  сироведу у болницу. Тако ти наши јарани над-  мудре лукаве лацмапе, те се одморе за читаву  неђељу дана. Једног се дана издвојили, осамили и изва- ‘ 21 лили но зеленој трави у касарнском дворишту.  Муче и пуше, а све им се мисли па једно  скуииле. Крсто легао потрбушке, измијешао брке с  травом и забо нос у ледину, иа се отпснуо  мислима у свој родни крај и рану младост.  Зачитао се у тефтер сјећања, па преврће ли-  стовеједан за другим и .маштеннм очимараз-  гледа слике из прошлости једну за другом.  Сјећа се свога лудог ђетињства, кад су га за  вријеме рата с Турцима кркачиле жене себи  на леђима и људи око врата, бјежећи од Ту-  рака из.Херцеговине у Црну Гору; па кад  је и како је чувао неко иреостало десетак  кбзјачи по Крњој Јели у Грахову; како су се  мучили по збјеговима и чељад хаметом уми-  рала; како су жепе нарнцале за погибаоцима;  како су се уз гусле пјевали бојеви и славили  подвпзи гласитнјих јунака и војвода херцего-  вачких; и како се најзад умирило и нукао глас  да долази некакав Швабо да управљ>а мјесто  Турчииа у Босни и Херцеговини — п то само  за три године, па потом да нх преда у срн-  ске руке. Ходе мислима у опо доба кад су се вратнли 22 на своју постојбину, н отац му с осталим хер-  цеговачким ратницима погнуо врат у рамена  и предао се од себе горем али јачем. Па како  се покојник повукао на своје огорелиште, шћу-  као око себе браћу и фамилију, опљунуо дла-  нове па за рало, косу и мотику. Бог окрену  нафаку као-но ти пз крваве земље, месом и ко-  стима нагнојене, — те п јадни народ по Хер-  цеговини мало живну. Мал’  по мало иа и  Богдан Шкоро, Крстов ћаћа, запеузи мало  мала; и након четири годпне по доласку ће-  сареваца његов дом изађе на глас као честит,  зенђил, мусафирски и богумили хоџак. Крсту нарочито застаде памет на оно му-  тно вријеме кад је поново плануо устанак у  Херцеговппи, ма не на Турке но с њима за-  једно на — Швабе. Сјети се како му је и по-  којнн отац једне ноћи из једне мазгале у ду-  вару извадио оружје и отишао некуда с нека-  квим до зуба наоружашш људима, и више се  никад ни новратио није. Памти само како су  му стрипе и мајка плакале и нарицале, и како  је он тада, као ђетићак од дванаест година,  из тужбалица им разумио да му је бабо —  погинуо. 23 Опомиње се тужни јунак мука и невоља по  тада, снротовања и потуцања по најму, свога  рачвијања и постепеног отимања од сирома-  штнне. Благодарећи умјешности своје матере,  помагању стричева и рођака и својој вредноћи,  већ у осамнаесгој годипи могао се похвалити:  да свог оца није покорио и да има своју ве-  черу. Сјети се свог првог познанства с Мујом, и  чисто се застиђе кад се опомену да се, првом  што се с њим видио, прво попсовао и покрчу-  мао, па онда помирио, па се почешће почео  сријетати и забављати с њим, иа мал’  но мало  све боље и боље стао јаранити један с дру-  гим док се пијесу и побратнмили. За највише  му се сави мука на срце кад му паде на ум  Стоја и све што је с њом претурно, ашикујући  и чувајућн он козе и овце а она јањце и ко-  злиће. Усне му заиграше а тежак му се уздах оте  из прсију, кад се опомену да мајци није мо-  гао од стида признати да воли Стоју и она  њега, и да је наговори да му је проси. Уто-  лпко прнспје и ђавоља солдачија, и оте га н 24 од чобаније и од мајке и од куће и од аави-  чаја и од — Стоје. Сјети ее, колнко му се мучила стара мајка  неће ли га као једипца избавити од солдата;  колико је пута клегшула с молбом на надлежне  до у Мостар, колико је пута облијетала око  попа и кнеза и митила пх да се они заузму  за њ, и све за све — банбадава!  Но, баш за  инат што је он син Богданов, швапска га војна  кОхманда у Мостару шчепа за јаку па под  телећак. И лецну се као да га ко убоде ножем,  кад се спомену мајчине цшсе онога часа кад га  зграбише у касарну и простачког јој, као про-  сте планпнкиње, запомагања: „Попе, а мој  Крсто?... Не дај, по Богу си отац — одведо-  ше ми га!.. С те га мисли мисао одведе па све грозоте  тих дана и у касарни, н пред касарном, и на  станици ђе по сто мајака за отргпутом ђецом  из једнога гласа кукају, и у жељезпици до  Беча ђе је пјесма с внном и ракпјом ојађено  срце разгаљивала, и у Бечу, п пред Бечем и  за Бечем п свуда, свуда докле њемачка стопа  доиире. И дође му тешко — тешко, Боже је- 25 дини, као да је ко па њ млинско камење на-  валио. — Ма, брате, ко нам ово насека на врат  — Бог јакосни паредио: свака му се сатвар  скаменила, а гроб му се џомбос’о хиљу-хиљада  лаката испод земље, па се на њ свијет нави-  рив’о те химбрет узим’о! — одједном ће Кр-  сто прекинути мучање. — Да-бог-да, брате!... наставн Мујо: —  Куд ће ти горп зијан, но кад сам од свога  живота капац нијеси? Шта смо, џанум, и ја  и ти и сва ова хордија, до робови, баш к’о  камџија у поганској руци овог швапског ха-  инсуза ћесара и његовијех лала и већила.  Измећаримо им џабе истер-истемез, а вазде  газда од најамника одадере — те н они од  нас. А данас-сјутра, кад те салте поћерају, за-  валићеш за њихов пуки ћеиф иеђе долипу  самијем собом, — па: нзио вук магарца! Жа-  лије је, болан, ћесару једног коња ја ли дај-  буди једног кучка но мене јал’  тебе, — јер  га, каже, кошта впше. Што ти је у данашњи  ■вакатјадан инсан, бр’те? Фукара и факир-фу-  кара; стока без репа. Уфатпло седам-осам људи  ципан-цио свијет за иерчин, па млате ш њнме 26 к’о пратљачом по глибу; они уживају и бла-  Г У ЈУ  к’° шехити у џехенету, а ово друго све  полипса к’о хајван од крепаћа. И не би чо’ јек  ни жалио што је то тако, па кад би знао кад  ће томе јаду једном бити крај ... — Ој, моја јадна мајко! кад ме роди, што  ме не удави?... уздахну Крсто тако дубоко, да  се и трава пови испред њега а за његовим  уздисајем. — Ах, наша лијепа и жалосна Хер-  цеговино! Бог убио наше старе, што н’  умје-  доше братски живјет’  и бранит’  они грумен  свете земљице, — но се клаше око крста и  ибрика, те изгубише и душу и оба свијета, и  нас оставише да се мучимо к’о змија у про-  цијепи — а све због њихова кењчилука!... — Вах, наша питома Подвележи!.. Ох, наш  кукавпи таксирате!... Шта ли садекана раде  наши родитељи?... зађе Мујо. — Па наша браћа и сестре?... пројеча  Крсто. — Па јолдаши и кардаши и јарани наши?... — Па тек... их!... Знаш ко?... — Стоја и Сафира... — Јес’, оне... Ааах!... јекну Крсто, про-  теже се и зијевну као да сву ноћ није спавао- ‘ 27 Мујо пак пуче прстима онако у ваздух.  па се ухвати шаком за лијеву страну од прси,  изврну се наузначке, зажмури, подави руке  под главу, отпухну кроз брке и регну на небо,  сасред кога се блиставо и несносно сјаше за-  жарени колач врелога сунца као груда воска. — Па шта, демек, раде — шта хесапиш?  Шта би рек’о да раде садекана?... запитаће  Мујага Крста послије предисаја и ћутања од  неколико декпка, — А шта, де! Родитељи, к’о родитељи,  чезиу за нама и копне од живе жеље, баш к’с  санта леда на сунцу, и боје се да не пијехну  ирије но нас јбпе под старијем шљеменом сво-  јијем очима виде. Браћи падамо на ум кад-  гођ не могу да отаљају рад. Сестре вену за  нама све док се не удају, јер није ласно бити  безбраткиња. Другови нас кад - и - кад спомену  нри пупом бардаку. А оие ...е, ту ти н’умијем  посигурио рећ’; може бит’  б се сад грче у ту-  ђем наручју и другога цуцају у крилу... му-  дроваше Крсто. — Шта бо, црн не кук’о и са мном заје-  дно!... разрогачивши очи, не даде му Мујо ни  издушити:  — Не, џанум, то никад неће и не 28 море бит’!... Знаш, болан брајко, како су се  клеле кад се растајасмо?... — Батали ти то све, мој драги побратиме!  Женско јеженско; ачуо сам од старије’  људи  ђе кажу: да змији и жени никад не ваља пот-  пуно вјероват’. Истином, ја не вељу: да су  нас Стоја и Сафира осрамотиле; ма да не би  могле, ја се не бих смио заклет’  нп зарећ’.   А женино је срце, богме, брате, баш к’о мачка;  воли те, док је милушиш и гладиш; чим је  оставиш, заборави те; а деси ли се да је који  пут ишибаш, хоће да ти оба ока ископа. Воли  те к’о ти цигар лијепа дувана, па, кад ти до-  гори до ноката, бациш г’  у траву и згазиш  ногом да се што не запали од њега. Тако и  оне... И, брате, право да ти кажем, има неко  вријеме како све некакве грдне снове гле-  дам, и наква ме црна слутња спопала — чини  ми се, неће издобрит’  па иа коју страну било...  заврши Крсто. Труба цпкну, и њнх два ђипише и отрча-  ше у касарпу — мрачни као комад поноћи а  ијетки као небо пред холујом. — На свршетку друге године њихове сол-  дачије, Крсто и Мујо опазе да се у сусједној 29 маџарској касарни нешто ужурбано спрема  оружје и муниција. Приђу ближе до једног ма-  џарског солдата, који омотаваше сламом пу-  шке па их редом трпаше у једну кашету, и  запитају га: — Шта је то, братко? Шта то радиш?... — Комшија Рац, ево видиш што. Спремамо  пушки да бијемо Туркн, па их завијамо да их  не боли... одговори им Маџар пола у шали а  пола у збиљи. — Види, мајку ли му његову... ово се, бели,  Швабо спрема на Сељаник на султана!... про-  стења Мујо, пошто се удаљише од Угрпна. — Изгледа по свој нрилици. Он одавно  нбшто у потаји мете; и ништа нећемо знат’,  док нас једног данабаш,к’оволове, не поћерају  на кланицу... додаде Крсто, махну главом и  шкргутну зубима. Мујо му се окрену: — Ма, тако ти хљеб-и-соли што смо је за-  једно појели, и љубави којанасје здружила.  и часнога крста који вјерујеш!... сјутра да крене  Швабо на Митровицу и да се побије с Турчи-  пом, би ли тн шпо и би ли иуц’о на сул-  тана ?.. 30 — Ја штјесам стио ић’  пн у солдате, на м’   ево вбђе. Кад бих мор’о н кад пе бих мог’о  никуд штрмакнут’, и иш’о бнх. Е, што се тиче  пуцања, право да ти кажем, па ћесара бих  пу’ц’о к’о на ђавола, а на султапа баш к’о на  ћесара, па кад би ми нешто запали... — А би л’  у Турке гађ’о?.. — Може бит’  пр’о љих ил’  у Швабе око  себе. А, дина ти, шта би ти радио па да окрепе  Швабо на Србију и на Црпу Гору?.. — Дина ми, исто што и ти па кад би ће-  сар ударио на Турску... — Е, ондар смо баш браћа... — Браћа, ја!... И Крсто Мујову а Мујо Крстову руку сте-  же, па се Богом браћа братски пољубише, као  да су се сад накоп годину дана растанка срели  и жељним очима виђели. — Кад би при свршетку друге године њи-  хове солдачнје, стиже Крсту од куће писмо; ј  у коме му мајка, између осталога, јавља: да  се Стоја покварила и проневаљалила, п дајој  је неки швапски жандарм направио дијете, те  се с њоме калнјежило мимо иједну љену другу. 31 Као да га гром звизну уврх перчина, тако  га тај глас уби. Тих живих мука на том ју-  наку, просто, да је кабил, седамнаест пушча-  них рана. — Ах!... јекну чупајући косе рукама и  шкрипећн зубима: — Осветићу се ја и за се  и за њу и њој и овој швапској фукари — земља  јој кости изметала, Бог јој јаки судио — н’ако  ми се за стрв не знадбуде. осле до Страшне  Судије!... А, ђе си, Старпно Новаче и Стојане  Ковачевићу, да ме водите у чету и гору зе-  лену: да видите, шта је срце; да видите шта  је снага; да видите, како с’  образ свети; да  видите... ех! Чекајте само лацмански гадови  и тирјанске подрепнице, док с’  извучем из  овог жежеља — знаћете кога сте за срце ујели  и ко сам ј а . .. знат’!... Мујо га тјеши не зна како, а и сам неутје-  шан — као вели: што се побру десило јуче,  може и мени сјутра. И зла му се слутња оби-  стини. Не прође ни неђеља дана, ето ти и њему  од оца шаровите књиге, чија црна слова црне  гласе кажу: да су његову Сафиру украли  Шокци и одвели пут Мостара, ту је полатн-  нили и један је од њих привјенчао за се. 32 Да је чуо да је сва бутум Турћија изго-  рела, та бп га ви.јест мање норазила од ове.  На очн му се иавуче мрак и нестаде му би-  јелог свијета, а иешто га стеже под гушом  — као да му се опучи срце из грудн и за-  стаде и западе му у грло, хотећи иапоље од  муке и бола. — Алах ил Алах, ђе си?... Што не пуш-  ћаш муње н громове, па иас јали спржиш јали  нас осветиш од овога пексијана, што му је  мало што пам крв лоче но нам н хрз оцрни  и оглнба — свака му се срећа црнила од сад  до кихамета, дабог-да! Т > е си, Ђерђелез-Алија  и Хаџи-Лојо, да још једаред новедемо крваво  коло наоколо од Плоче до Фоче и од Кара-  дага до Котара и равне Посавине, те да пи-  тамо овог бечког гибетаи наказу: чпје је цар-  ство, чије ли је било, чије ли ће бити!... дере  се Мујо као бијесан. Срећа, што га Швабе не разумију. Крсто га тјеши, али како? Као нребјен  сломљенога. — Знаш ли шта ћемо ја и ти сад, по-  братиме?!.. сијну одједном Крсту као муња та смјела мисао кроз главу, и похита да јо ј  ријечима обиљежп траг. — Чемер н јаде, побратиме! Зло и гр-  дило — ето шта ћемо. Збори, шта мислиш! ... пројеча Мујо, држећи се шакама за главу. — Дај руку да у’ватимо вјеру један с дру-  гијем а један пред другијем, да ћемо се, иа  ирвом мјесту ђе нам ннтопа, напити швапске  крвн па ма то било и ћесареве. Наша глава  море и царску замијепит', — а тако ћемо се  барем поштено осветит’  за све. Вљеше иам  је славно погинут’  к’о Обилић су два нобра-  тима, иа да нас гусле спомену и да бар сви-  јет чује и сазна за паше јаде п зулуме, но  проживјет’  Матусалова впјека ујаду а ојаду  к’о суженице — наговараше га Крсто. — Ево тп руке, побратиме!  И ко не стпо,  џанум, рђом кап’о док му је кољепа, н ш њим  се, бпва, вас дуњалук уклињ’о к’о ни с какви-  јем чо’ јеком!... нрпхватн Мујо. — Афернм, побро! Но како мнслиш: како  ћемо и ђе и па кога ћемо почет’?... — Валај, ја бих пајволно одапет’  на ћесара.  Кад биднемо, бр’те, неђе заједно на стражи  у двору, _ а , ако пе могосмо ни тако, онда ђе з ПЗ ЗЕМЈБЕ ПЛАЧА 34 га првом сретемо. Нека зна свијет, да је свје-  сна гора Романија да јој нема Старине Но-  вака и Ђерђелез-Алпје; да је нишан пушке  задртога Херцеговца и осветљивог Бошњака  не Биоград, ие Цетиње, не Софија, не Стам-  бол, не Скадар, но — Беч; и да ниј’  истина,  к’о што он тврди пред Јевропом, да је Херцег-  Босна землза у којој тече мед и млијеко, те да  ј’  он, бива, те благодати из првобитнијех див-  љијех природпијех корнта наврнуо у сребрне  и златне чункове и мермерли чесме за 60^11-  так и ужитак народа и нарбда.... — А, ако нам то не испадне за руком те  га не ачкамо, ондар знаш што? Да се како-  тако нритршшо док нам истече рок ове ђа-  воље службе усолдачији, па, чим'«е-врнемо у  Херцеговииу, да гледамо да се светимо онако  по-нашки... знаш! Било у чету, било онако  нспод плота, било како било, да ннкад не  нропуштимо прилике, брате си мој драги, а  да пе нанесемо штету Швабу и поганој му ца-  ревини. Па куд избпје да избије! Треба чо’ јек  да је добром добар, а бестија је ако је добар  и зломе. Пристајеш ли?... — Таман тако; никако друкчије!.. 35 — Је ли вјера, Мујо?!.. — Чиста, тврда и несаломљеда. Је ли вјера,  Крсто?!.. — Вјера. Је ли вјера, Мујо?!.. — Вјера. Је ли вјера, Крсто?!.. — Вјера. Је ли вјера Мујо?!.. — Вјера. Је ли Ејера Крсто?!.. — Вјера. В, сад да се пољубимо!.. И побратимски пољубац запечати тајпу и  чврстину побратимске завјере. — И чекали су згоду, и прешкали нодесап  час, и вребали кабаст нредмет својо освете, —  али пм се за сво врнјеме док бпше у Бечу то  некако пе даде. Никад да им се деси, да су  заједпо ђе на стражи у ћесаревом конаку; па,  и кад би био тамо који од њпх, ни ћесара  нити иког од ћесаровића ниђе ни од жеље.  Дан по дан па се излиза н трећа годипа, а  њима примаче рок отпуста. — Прије тога па три мјесеца настапу ма-  невре по Тиролу нрема талијанекој граппци.  Силна се војска из Беча, Неште, Аустрије,  Чешке, западне Маџарске и Галиције слегне и  скркне у тиролске планине. Гвоздене кобиле,  жељ>езнпце, колико су могле, превозиле су з* 36 тај громђвима наоружани људски мравињак,  а оданде ђе су запирале јадни су војницн  нод цијелим ратним теретом, дпеви и ноћи,  по хладу и по врућини, пјешачили, пењући  се уз вратоломна тиролска брда, и, као бје-  сомучни, халакајући, грајући, пушкетајући,  ћерајућп се — зашто ?... ни за што,... као  Дон-Кихот за вјетрењачама. Мпоги, а парочито  Швабе н Пемци, нијесу могли издржати; у по  иута су падалп од труда и тегобе; било је и  да и по који Босанац и Херцеговац изнемогне,  нарочито ако је који награбусио ђе у Бечу те  заболешљивио, — али ређе. Самн је цар са главним генерал-штабом  присутствовао маневрима. Заузео је био мјесто  на једпом вису, којн је доминирао цијелом  околнпом; и одатле посматрао кроз дурбин ток  борбе. Војска је трчала мимо њ, гужвала се,  бјежала, гонила, пуцала из ћор-фишека, оти-  мала се, јурила тамо-амо; топови грмјелн;   нушке праскале — као да јеправи бој или као  да се земља пролама а камење џомбосава у  њене пукотине. Поред све пажње, пребирачине п премета-  чгше пред полазак на маневре, Мујо је инак 37 некако успио те на једном незгодном и одвише  скровитом мјесту сакрио и задржао једаи па-  трон са зрном, најозбиљннје га намијенивши  свом завјетовпом нишану. Крсто пак није био  те среће, али се зато тврдо рнјешпо да се, ако  му испане згода, како буди било одужи својој  србастој савјести. У ћерању с протпвницима, босанска реги-  мента најури поред оног мјеста одакле је ћесар  па коњу посматрао ратиште и операције. С  громким узвицима и ропским поздравима про-  лазиле су роте и батаљони поред свога врхов-  ног команданта, па се, на његове очи, још  више жестиле, савлађивале умор и природне  тегобе, и храбрије и одушевљеиије се пуштале  у борбу. Он их је пак с јасним изразима за-  довољства на старачком лицу отпоздрављао  руком, час-по мрмљајући: — Браво, Босњаки,... браво!... На једном се око самога цара направи гун-  гула, копрцање, отимање, и распали се борба  између једне босанске и једне маџарске чете  да дође и до кундака. II поред свега царева  оиомињања и посредовања његовихдоглавника  и виших официра, хрвањо се настави и раз- 38 жести, да се дар ријеши узјахати на коња и  одатле се уклонити. Таман закрочио једном  ногом на узенђију, док се испред његова ја-  јећака разлепуши једна војничка кабаница —  баш као каква рањепа орлушина с огромним  крилима. Коњ се блану, фркну на поздрве,  оте се сеизима и одскочи у страну. Цару за-  паде нога у узенђпју н, како му хат одскочи,  тако се он објеси низа њ и удари челом, иосом  и грудима о ледину. Коњ га стаде вући, и, да  брже-боље не нрптрчашс официрн те му га  ухватнше за вођице а њега подигоше и курта-  лисаше, ту би заглавио да нас пасу припови-  једа. Једаи мајор таман успио да ухвати цара  испод пазуха и поведе га до једног камена  да сједне, док га нешто лупи посред чела,  он се заљуља и крлијешти о тле, а мозак му,  помпјешан са крвљу, куљну, просу се по ка-  мењу и поштрца цара по прсима и знамењу  на њима. — Атентат на цара... Командујте обуставу  ватре и борбе!... развика се министар војни на  начелнике појединих одјелења. Ови, збиља, и  похиташе те то наредише млађима, а млађи  опет млађима, и тако редом. Трубе зацикташе, — алн, док та наредба од уста до уста и од  трубе до трубе доприје ђе треба, дотле је и  Крсто, користећи се општом забуном и по-  метњом, усиио да дочепа своју кабаннцу и  намјести је као што треба, и Мујо да испали  још даће и десет ћор-фншека те да му цијев  од репетирке поново зачади. II поред најстрожијег испитивања и исље-  ђивања, не мога се пронаћи ин ко би тај шго  пренлаши царева коња ни ко уби мајора умје-  сто цара. Знало се да је то бесумње дјело бо-  санске руке и освете, а пошто није ни цару  нптересирало да о том пукне глас по свнјету  нити да се тим примјером понова саблазни  који заиесењак у војсци, то заповиједи да се  истрага обустави н прекине. Само су крњорогн мјесец, који не умије  говорити ни шпијуниратн, н тиролски повје-  тарац-ноћник, чији опет немушти шапат људи  не разумију, чули једие ноћи, како Крсто и  Мујо шаиућу у осами на стражи у једној ду-  брави: —  Ама, тужни, худе лп смо среће! И ја  могу, и коњ море, ама не да Бог!... уздахну  Крсто. 40 — Бог не, али посигурно га шехитапи чу-  вају мимо људе за пеко грдило мимо свијет.  Он мора, бива, да испашта своје гри’ове и  ђуиах за свога живота кад-тад. II вјеруј Богу,  тај ти рођко неће црћ’  док још мпого јада не  почини. Ама, џанум, божија је завршна!...  мудроваше Мујо. — Ја п јопе вељу, побро: не малакшимо!  Напријед, па ђе издере!... - — Тако, тако — никако друкчпје! II побратими чврсто стискоше руке један  другоме ту на пепељавој мјесечиии па тнрол-  ској громади — далеко од кућа и свог завн-  чаја на тридесет конака. — Наскоро иза тог им стиже и отпуст, и Кр-  сто и Мујо, као каилари, изађоше нз цареве  војске, и вратише се дому своме запустоше-  номе здраво ма не и весело. & II Х е ј, брате, ко би рекао да је ово онај први  Мостар! Сав се измијенио некако на лацман-  ску, па бих рекао да и сама Неретва друкчије  тече сад по отприје. Преко ње је стари, рнм-  ски, мост још наузгор, као и стара слава оннх  што га градише; чак упеколико је пољепшан  и покрпљен, као-год што је и стара слава  његових твораца сад у пјесми уљепшана и  искићена. Још се држи више њега стара Кула,  као нијеми свједок робовања и мука уловљене  српске раје како прије под султаном тако и сад  под ћесаром. У колико је иа Мостару, као каквој старин-  ској турској тепсији, дух новог времена ау-  стријском гвозденом руком зарезао печат пре-  норођавања, у толико је он лбно шареиила н  мјешавине старпх и новихтипова, западњачких 42 и источњачких појмова, ћифтинских експлоа-  тација, силеџпјског терора п ванаја потиш-  тених. На сваком иоље вишем бријегу око вароши  бијеле се шванске тврђаве као наткапљепе  усови; а између њихових зупчастих зидипа  вире топовска грла, те страше и варош и  околину и житеље и у вароши и у околиии.  У њима, као и у старом нреправљеном Граду,  ларма сваког боговетног дана и ноћи од вој-  ске, оружја, труба, добоша и банде. По варошким улицама новијег, швапског,  пЛана промичу кочије, екипажи, вслосипеди;  шећу се официри и капуташи с дамама испод  рука, а око њих облијећу брзоноге пудлице и  благосиљају их обријаии фратри и милосрдпе  сестре. По модерним дућаннма за ораховим  банцима међу богатим еснапом препреденп  Чивути гладе своје блиједе и префињене пр-  сте са златним прстењем, и уз понизне н лу-  каве прегнбе намирисаних нм тјелеса с мачјим  погледима чнсто нукају свијет да код њих  што-год пазари. А по дивним, новоиодпгнутим,  хотелима видиш брадату господу, сједе за  пуним чашама пнва, читају новпне, нуше, и 43 пешто ромрнџају па њнхов језик — пе знам  о чему, да би ми главу посијекао! А, као патријархални одзив на култур-тре-  герску лозипку, пискавом свирању жељезничке  машипе са станице из нове вароши, по старии  ускнм и кривим турским сокацима и ћор-  сокацима и махалама ричу благајска магарад,  грају дрвари, бозаџије, салебџије и ашчије.  Нза капиџика провирују чежњнве хануме; а  но ђе-која, сва замотана у фереџи као мисир-  ска мумија, одшепртља уз или ппз уске со-  каке — као патка по зелену виру. По мусло-  манским кахвама старинске грађе под ћепен-  цима прекрстили поге озуђурене ефендпје н  одрпане балнје, па само што потежу пророков  мир из својих везених симспја, пију горку  кафу из преосталих им ио окупацији шарених  филџана, жмиркају, и шапућу између себе не-  што тако тромо и лијено: да једва опажаш  е пм се мичу губнце — као-по ти, брате, кад  је сваком катанац на устима! У оном дијелу вароши, који питн је чисто  турски ни нотпуно швапски ни по плану ни  по изради ни по жителшма ни по њиховом  пачнну живота, палази се и крчма позпатог 44 Обрена Чбла — при самој Неретви. Крчма је  откако је постала, на гласу као најбоља радња  своје врсте у цијелом Мостару. Ако ћеш да се празником проведеш и са-  станеш с људима, завежи у мараму не више  од фнорипа пара, иди у Обренову кафану —  па да знаш ђе си био. Ако ћеш да посједиш  пред ручак или послије вечере, боље кафе и  ракије и јефтинијег вина нема нпђе колико је  Мостара. А што мује опет вино, е, брате, да  га у мараму носиш а на ране циједиш; и нема  ти код њега да га кршћава и прекршта, но она-  кво каква га је дао Бог и добар год и још бољн  грозд;  —  има га од три, четири, на и од седам  година. А, ако те наћера невоља од кише јали  зиме, бјежи, брате, у Обренову кафану; гриј  се и сједи ваздан, нико ти ријечи неће учи-  нити; још, ако немаш шта вечерати и ђе спа-  вати, ту ћеш јал’  иђе добити и конак и вечеру  и у торбу брашњеник за сретпа пута. Зграда у којој је крчма и кафана, иова је.  Крчма је па горњем боју; учетнријој велике  и двнје мале собе смјештено до тридесет по-  стеља за главиије и имућније конагџије н  смотане пеколнке штуре за сиротињу која 45 плаћа или патакуп за ноћиште или пшнта н “   не плаћа. На доњем је спрату кафана. У њој  распоред мјешовит: нов банак, десетак таву-  лина, плетепе столице а и старе столоваче, па  онда стар кафеџија, стара послуга, џевзе, ибри-  цн, стамболски млиновп и филџани. Насред ка-  фане се распријечио један нов билијар са зе-  леним застором — баш као какав аустријски  резервни генерал под униформом на царев  рођен-дан па богослужењу у црквн. Једиу чи-  таву страпу запремпо диван под а 1а 1игсо, а  по иоду прострте асуре. Боце и нове и старе,  и полуоке н литрењаче; чаше исто тако. У  источном ћошку икопа Светог Саве; пред њом  увијек гори кандило, а нснод ње висе гусле,  укрштене с једнпм опхрбаним батал-џефер-  даром. Око те иконе, тнх гусала и тог џефердара  бнло је нотегни -  повуци са швапском вла-  дом. Више их је од десет пута досад пљења-  вала и забрањнвала кафеџнји да их држи ту  ђе су, ћерала га због тог немнлице н глобља-  вала нештедпце. Алн Обреп, крља од оних  старих крља, заћопечио па пе попупгга. Из-  држава хапс, дава глобу, алн те три светиње 46 не испушта за живу главу. Најзад се и ци-  јело грађанство умијеша у тај спор. Ствар се  толико заоштри да влада мораде на посљетку  попустити пред јавним мњењем; п икопа Св.  Саве, гусле и џефердар осташе и даље као  пајљепши украс ове кафапе. За крчмом је авлија и башта за једно рало  и по земље, —  јер Мостарцн не броје да има  куће ђе нема и добра башта за њом. У авлији  смјештепе клупе и клупице, и поднгнута с  једпе стране штала за мусафнрске коње а с  друге — позорпица од штица и греда, На њој,  обичпо љети, или дају домаћи дилетанти по  коју представу, или газда набави какве чешке  свпраче и пјевачице те увесељавају посјети-  оце, или, кад наљезе какво путујуће глумачко  друштво пз Србпје ја Војводине, нема се ђе  друго зауставитн до код газде Обрепа, да  прикаже ио који србастији комад. Ћара је  бнло доста и за Обрена, и за глумце, и за  публику — и моралног н материјалног. У кафаније било свнјета вазда. Ври као у  уљанику. Ако је која мајка изгубила сина, од  првог мостарског газде иа до најспромаганнјег  Површашша што амалише на станици, наћи ће 47 га ту. Нико се никога не либи; свак се сва-  коме обраћа. Ту се пије; пјева; весели; игра  карата, домина и билијара; проводи шала и  ешеклук; претресају разне ствари и поли-  тички догађаји; поштени се поштује а не-  ваљали куди — па ко био да био. Посјетиоци су махом Срби, иравославни и  мухамеданци. Уријетко да се види и по који  католик урођеник; и то треба да је особита  глава па да се мимо фратрове и предстојни-  кове воље нађе у кругу бунтовних кудрбва и  балија. Швапских шнијуна сваке вјере и ми-  лета могло се наћи увијек; а, кад би год била  забава или представа, долазио би и знатан  број швапске господе, нарочито официра. — Био је петак, турски светац. Љето. Вечер.  Сунце зашло. Људи почели напуштати рад, и,  да мало поврате душу, стали се навраћати код  газде Обрена. Неки засјели па пијуцкају пред  вечером, а они којим се хита преврћу онако  с нога у душак. У једном ћошку засјело нет-  шест глумаца и глумица па пију и разговарају  гласно, а поред њих, за првим столом до њих,  један хаљкави жбир учинио се нијан па на-  херио капу и млатара рукама по столу, а амо 48 наћулио уши нут њих и прислушкује шта го-  воре. А то зато и тнм нрије што су глумци  из Србпје, а на сваког Србијанца или Црио-  горца аустријска полицпја не да удвостручн  но устостручи пажњу. Врата се па кафани отворпше и уђе Крсто  Богдановић и Мујо Алпјћ. Ово је други мје-  сец како су изишлн из солдата, баш као вуци  из кавеза, иа, жељни живота и ширине, пу-  стили срцу на вољу, дошли у Мостар п бацили  се на таласе бекријања, уживања и савреме-  ности - — да је сав Мостар и мостарска поли-  ција била на јаде од њих. Приђоше глумцима  као ранијим знанцпма, поздравише се и руко-  ваше с њпма; а овп им пачпнише мјесто до  себе те сједоше. — Дај, дпјете по бнру!... вшсну Мујага с  пахереним фесићем, сједајући поред једпе ље-  пушкасте глумице. — Ја шта ће се? Ако се  чо’ јек не заборави у пијћу, валај -и-балај, ие  може издржат’  у овој нашој земљи па да му  је срце од челика! — Јок, валај!... додаде Крсто: — Бога ми  ми дође часова да бих од накве муке сам своје  месо искид’о зубима и да би се змија од моје 49 крви отровала. Баш вам хвала, браћо Шума-  динци, синој сте прелијено одиграли „Бој на  Косову"... — Па незгодна је бина, знате; а и немамо  све што се хоће за представу; к том кад до-  дате да смо на једвите јаде добили дозволу  да уопште и останемо овде а на по се да нгра-  мо овај комад, и кад нам се истовремено то-  лике сметље чине, не би било чуда да и нп-  смо пожели иикакав уснех. А да је друкче,  испало би и лепше без сумње... зађе дпрек-  тор, куцајућн се с Крстом. — Дај још по једну, а „Обнлићу" двије!...  викну Крсто на келнера, и обгрли руком глум-  ца којп је на сипоћној представи играо Ми-  лоша Обшшћа. — Халал ти вјера, соколе,...  ако и погибе, а оно погпбе како јунаку доли-  кује; твој је живот био живот цнпан-цијеле  царевине! Здрав си!... — Е, де да се куцнемо и ја н ти, „царе Му-  рате“ !... додаде Мујо, осмјехујући се и погле-  дајући испод ока на Крста. — И твој је жи-  вот био живот једне царевине; салте што твоја  смрт добн и утврдп царство, а Мнлошева из-  губи... ИЗ ЗЕМЉЕ ИЈТАЧА 4 50 — „Милош" и „Вукосава“, „Цар Ј 1азар“ и  „Царица Милица“ су вечерас моји гости. Крч-  мару, постарај се за што богатију софру!...  довикну Крсто, разрахатлехисан. — И „Мурат“ и ,Јевренос-бег“ и „Бајазпт“   па и „Вук Бранковић“  моји... додаде Мујо. — Шта, зар и „Вук“, побратиме?!... про-  дрије се Крсто, н преблијеђе од љутине. — Па, валај, побратиме, да пије било Вука,  не би посигурно ни Бајазит био оно што је  био. И, билај, кад бих био прави Турчин,  прпје бих частио „Вука“ но и самога „Мурата“.  А ’ вако, ни ћу Вука ни Мурата, јер, ако  су теби учиннли зло, бели, нијесу ни мени  добро — почем су ондар и моји ђедови били  оно исто што и твоји а данас ја исто што и  ти. Но, слушај ти, Обрене, хазурај нам за ове  госте из Шумадије што љепшу вечеру, иа та-  ман ко плати!  Надам се, неће ти пропанут’  док  још траје која долина и чахир под кулом ста-  рога Омер-бега Алијћа. Благо му и са мном,  кад сам му ’ваки!... окрену се шалити Мујо  и куцну се руком у нрси. — Точи, дијете!... наредн Крсто, и исни  претек пива са дна чаше. — В, браћо, право 51 да вам кажем, овај погани 'Устрнјанац, откако  дође у Боспу, свако пам добро одузе, а само  нам једпо допесе — а то ј ’  ово... И показа  па чашу с пивом. — Какво добро, црно тп такво добро и са  мном заједпо!... брекпу Мујо: — Добро ће бит’   салте ондар, кад се мало зац р веп и  те да бар  личи на крв а не па зпој к’о ’во сад!... — Ха-ха-ха!.. засмпја со загријапа дру-  жипа, а „Обилић“ се обратн Крсту: — Па господип умало снноћ не нросу крв.  Видесте ли како с голим ножем искочи на  бнну, а закрвавио очима к’о курјак, кад стаде  џелат да ссче „Цара Лазара“? Запео се, јунак,  н мал’  да нс направи русвај. По јутру се дан  иознаје, — те, ако бн кад-тад гигпо било,  уве-  реп сам да г. Крста не би пожално зпоја за  мало крви. П здрав ми, јуначино!... Крсто се осмјехну и куцпу с „Обилићем",  па преко рука испише чаше у искап. Два глумца и једна глумнца почешо с нолу  гласа пјевушити: „ Д о к  ј е  п а м а  М и л о ш а  ј у п а к а , „ Н е  б о јо  с е  С р б и  о д  Т у р а к а “ ! . . 4* 52 — Бире амо!  Мезелука, момче — хееј!..  кликну Мујага, па се окрену пјевачима: — Доста, џанум! Што да се боје Срби од  Турака а Турци од Срба, кад, валај-и-билај и  једни и други влаче виши и тежи жежсљ но  зељов Жерајића. Но мн пјевајте овако: „ Д о к  ј о  н а м а  М а р к а  и  А л и ј е , „ Н о  б о ј и  с е  р а ја  А у с т р и ј е ! . .  и х ! . . Глумцн се ућуташе. Крсто попрати Мујову  пјесму и настави: „ М а р к о  Ш в а б е  т о п у з и п о м  т у ч е ; „ Ђ е р ђ е л е з  и х  с и је ч е  и  в у ч е . . .  ћ и х а ј ! . . А Мујо се раскривн што га грло доноси: „ Ц а р  о д  Б е ч а  и з г у б и о  к љ у ч е . „ В е с е л и  с е  п  Д у п а в  п  С а в а : „ У с т а  р а ја  к ’о  и з  з е м љ е  т р а в а , „ С  ц р н и м  г а з д о м  д а  с е  к у с у р а в а . . .  и х а ј “ ! . . — Вечера је готова!.. прекиде их газда  Обрен, више из бојазнн но из потребе за тај  тренутак. Глумцн, видећн да су побратими  загазили дубоко, ужурбаше се као испред  обједа, дигоше се и заједно са чазбеннцима  засједоше за постављепу софру. Кроз пеколико мипута пред ућефлехисапом  дружипом су па сголу стајали пунн таљирп 53 босанских јела. Докјеједњ ак био заузет, грк-  љап је са својим пјесмама ћутао, а на мјесто  љих с усана су лећеле бујне здравице као са  стрехе сребрне капљице за вријеме кишног  прољева. — Е, браћо, кад видим кога Србијанца  јали Црногорца, чини ми се к’о да виђу ро-  ђеног брата; а, кад овако сједим ш љима, к’о  да сам усред Србије ја Црне Горе, и забора-  вим на све јаде који м’  окружавају у овој  несретној земљи... зађе Крсто за вечером. У том се појавпше Цигани с ћеманетнма  и бубњевима. Опћутнли лумперај, на, баш као  лисице па стрвину, насрпуше, клањајући се  и метаншпући још са врата. — ’Вамо, бре, фцрго, хеееј!.. подвикну им  Мујо и махну руком да приђу. Цигани притрчаше и обискоше му љубити  скуте и рукаве. — Дедер развуци, ама једну од срца...  знаш! — нареди им Муј-ага. Гарави Цнгани удесише смољаве жице па  својим гаравим и старим виолинама, преву-  коше гудалима; и крти и сјетни звуци заглу-  шнше потмуло жуборење пијаног кафанског 54 живља у пијаној и задувањеиој кафапској  утроби. А један млад н одрпаи Цпго изви  такође младом и одрпаном гласнпом чувспу  севдахлннку: „ Ш т о - н о  м и  с е  з а м а г л и о  Т р а в п и к , „ И л и  г о р п ,  и л '  г а  к у г а  м о р и  1. .. „ Н и т и  г о р п ,  п и т ’ г а  к у г а  м о р и ,  — „ Ђ е в о ј к а  г а  о к о м  з а п а л и л а , „ Ч а р п и м  о к о м  к р о з  с р ч а л и  п е н џ е р “ . . . — Ииих! Вина ’вамо!.. дере се Крсто: — -   Впна ја ли крви!.. Келнер донесе једну лптрењачу руменике.  Крсто је шчеиа објема шакама, обзкнујој гр-  лић и стиште зубима, стакло прште, комађе му  се здроби у уста и исјече му усне, десни и  језик, п измијеша му се крв с вином у боцп.  Крсто је тек тада паже и попи сву у искап. — Ватру, ватру, браћо, да утулим; изгоре  ми сва утроба и ципан-цпјело срце од наква  маразлука... обрати се дружинп као да се  правда што то тако чини од себе. — Болан, толико си плахо жедан па си  цатег’о том жеравом, да с’  и брке ил’  осму-  дио ил’  попио. Не познају ти се вет’  к’о да  их пикад пн им’о нијесн!.. пашали се Мујо  преко чашс и залогаја. 55 — Жену и брке је ласно добит’  у свако  доба, кад год чо’ јек накасти. Ево види!.. па  то ће му Крсто, па шчепа виљушку са стола  и забоде је себи у брчишта над горњом усном.  Виљушкипи му зупци звекнуше о зубе, а крв  му се зали у уста и у ноздрве. Глумнце цпкпуше, а глумци се стресоше  од језе н ужаса. А оп ни хабера, но продужи  пити и пјевати. — Охо-хо, ништа је то!.. заучиње Мујо,  чисто завидећи Крсту на слави. II, као да  умнри њежпу дружипу и докаже да је то  обнчпа ствар, извуче пожнћ из кора иза си-  лаја, засука рукав на лијевој руци и у њу  кроз мишку себи забоде и проћера ножић, па  настави пити облимице и помагати Циганима  пјевати. Шица крв као из чесме, а дрхте ножић и  виљушка у разјапљеним и свјежим ранама и  живом месу, а наше делије хич ни хабера;  пију, пјевају, бјесују и чине шемлук као да  су Босну посвојилп. — Молим те, брат’  Крсто и брат’  Мујо, при-  пазите се сад, немојте што круппо нзбациват’   — дошли су неки швапски официри, па да не 56 би било врзгаре и главобоље... знаш каквије  има!.. пришапта Обреп Крсту на ухо. Ово је бнло уље на воду. — Шта, мајку им швапску — да би ли!  Ако  су м’  у Бечу нод телећаком самарилп, зар да  м’  и с’  и ’вође пе дају нровеселит’  с друго-  вима н пријатељима за свој рачун?! Мало им  је што их слузких три године, но и још хоће  — пасимсе пасјега меса напотез’о, а? А-да  штјесу погодшш, валај, не! Вина амо — хееј!..  Циго море — ану-де ону „Авај, Босио“!... Држ’   ти,... ама изви да цио Мостар јечи!.. кличе  Крсто к’о да се помами и прилијепи бапку на  гудало Циганину. Цигани се поклонише, зажмиркаше лука-  вим очима од радости због алвалука, и, ие  осврћући се много на околину и без обзира  што је ту пјесму влада најстрожије забрапила  пјевати у Босни и Херцеговини, у пади па  добар бакшиш, извише слободпо, шехнретски,  тужно-жалостивно: „ А в а ј ,  Б о с н о ,  с и р о т и ц е  к л е т а ! „ Т в о ј а  з в ’ ј е з д а  в е ћ  и е б о м  и е  ш е т а ; „ Т в о ј а  б р д а  и  т в о ј е  д о л и н е „ О б а в и л е  г у с т е  п о м р ч п н е ; 57 „ Т в о ј и  с и н ц и ,  н е г д а  с о к о л о в и , „ П о с т а д о ш е  т у ђ и н у  р о б о в и ! . . За то су вријеме швапски официри — једаи  канетан с масии.м подвољком и отромбољеним  куљама, један обрлајтнант с бакенбардима и  једаи мршави као штиглиц лајтнант, заузели  мјесто за један мермерни сто, подбочили се на  сабље, наручилп пиво, и посматрали наше бе-  кријаше оштро и мргодно — као да су им на  трбух стали. — А сад, браћо, да вам прпЧам о Србпји —  настави Крсто уздигнутим гласом, пошто Цига-  ни одсвираше ијесму, као за ннат и погледа-  јући на онај крај ђе сјеђаху официри. — Теби  то, побратиме М ујо,... богме што сам чуо и  како су ми наметнији људп прнчали. А ево  браће из Шумадије вбђе, иа нек’  мн не дају  лагат’. — И ко гођ вам што прича, о Богу и мојој  грешпој души, комад по комад онаке земље  к’о Србија и чо’ јека по чо’ јека к’о Србијанци  што су нема на бутумвези цијелом свијету  окле излази па докле сунце залази. Ако ћеш  род, ево род; ако ћеш плод, ево гшод; ако  ћеш сој, ево сој; ако ћеш бој, ево бој; ако 58 ћеш... што гођ поумиш, једном ријечи, све  ти је ту к’о што треба и како би сам у Бога  пожелио. А што кажу да ј ’  умамурена и уре-  ђена та земља Србија, е — то је за прпчу! — И све ти је ту по иравославном таби-  јату. Краљ к’о и један цар и мулућ на окрс’  би-  јелог свијета. Министори к’о икакви царски  већили сасред Петрибора из свете Московије.  Џенерали к’о косовске војводе и праве делије  к’о у старп земан. Хазнадари чистије’  рука,  нн да су се под девет ћивота заклињали како  ће благо бројит’. Учитељи и попови нраведни  н учевни до јада — к’о да су свн у Јеруса-  лиму на ћаби чатили нресвето 'ванђелије го-  сподње. Научењацп знавени - — то је чудо  једно, к’о да су сви код премудрога Соломуна  за дван’ес’  година по девет језика и седам-  десет и пет и по вилозовнја слистили. Па ти  ту све иде к’о намазано. Томе чуду краја нема.  Бина, дијете, шта зијеваш?! Здрави!... Д и није то шалнп пос’о, кад данасСр-  бија,' к’о иједна царевина ја краљевина, има  своју тарафану, па по себи кује паре и нро-  сина рушне и дукате к'о нафака кишу нз  облака. Нричају људи који су у њу били, да 59 она може трн године ратоват’  и с царем и с  ћесаром н то све о своме руху и круху — а  да ни једној од седам краљевина и осмога  царства московскога не бидне муктач ни за  пребјену мангуру!. . . — А и Бог јој навија од сваке руке п чува  је к’о своју зеннцу — к’о-по ти кад му се у  њој православпа литурђија поје к’о у доба  Немањића, а 'ришћанска вјера почитује к’о у  они вакат кад је Свети Саво по земљи ’одао.  А свецима — да им је слава и милос’!  — мило,  па се чисто од драгостн смију на небу више  Цар-Лазарева Крушевца и бијеле лавре Не-  мањпћа, седмовратне Жиче на крајини; и про-  сипају благодат на све страпе по њој да не  може вљеше бит’  ннти им ико нокле на’ удит’!... — II веле људи, који су је гледали и били  у њој, да нема те спле нн љуцке ни ђавоље  која море у њу ућ’  и метнут’  је под своју  чизму. Шта мислите — она је прва дигла  руке с куком и мотиком на силнога султана;  оба му лета одрезала и столицу му превалила,  а Бог сами зна шта ће још урадит’. А, валај,  њој ниокле никаква збра ни стравичности нема  пити море бит’  више но суицу нанебуо Илиј- 60 ну-дне. К’о кад је с три стране запљускују  три-четири ријеке к’о три дебела мора, да их  тица нрелећет’  не море. Од сјевера Сава и  Дунаво су јој мргињ спрема иогане Ћесарије,  од западне банде до ојађене наше Босне роси  је жалосна Дрина — валовита међа, а од  истока до Бугарије расплакани Тимок — зла-  тни поток. Па чпк томе ко се смије усузшт’,  да у њу загази без изума силом на срамоту!... — Веле, е се с јужне границе наднијела на  само Косово; па Турци ископали хендек и оп-  лели плот, да не би Шијаци прескочили и  наплатили им се за старе ране. А они салте  што ђегда накрпве шубаре на-’еро, гиликну  парипе па их наћерају до илота, прескоче га  по неколика пута там’ и амо и штилетима од-  бију грлиће на боцама с препечепом шљиво-  вицом, па Турцима и оца и мајку: „Чекај!“  подвикују им: „Турко, док се наш Марко и  русински Ивап пробуде па се стари побра-  тими понова на те крену — залуду тп и зид  до самога неба јал’  облака? Бнаћеш шта су  шумадинске катане кад разиграју своје по-  мамне хатове, а шта ли су српске тобџије кад  загрме наши баљемези! Да побјегнеш - уте- 61 ћи нам нећеш; да се кријеш — сакрит’  нам  се нећеш; да се бијеш — одбранит’  се пећеш;  да се молиш — помоћи ти пеће!“ ... _ А што је јбпе војска у Србији, е тога не виђе нпђе више под овом небесном капом.  Пусти Шијаци на гласу јунаци; у свакога па-  рип к’о вила; оружје к’о громови — под  облак ће устријелит’  орла. А што су им то-  пови — тога нема докле се крсти и клања.  Т ое оком замјери, ту ће ти погодит’  србијан-  ски тобџија; а ђе погоди, ту, бели, трава више  не израста. Јадан ти Турчин а јадан Латинин  прн Шумадпнцу!  Оно, истина, Туракајевише  — ама су Србијанци одвојили и богаством и  памећу; Швабо је лукави’  и кабасти’, ама је  Србијанац и жешћи јунак и випш поштењак  и бољи чо’ јек свакако.... — Но и јес’, брате си мој драговићу, ови  швапски милет хилом и поганством сколовр-  чио са свије’  страна, па дошло соколу да му  се перје спаруши. Маломује, гибету и бетер-  сузу једном, што му ова бездушница Јевропа  предаде нашу тужну Босну и јадну Херцего-  вину к’о златну јабуку на срмајли тевсији, и  што дође на готово а превари и Бога и људе 62 — но још ћули уши па све иешто њуши:  неће ли како пребродит' широку Саву н ти’о  Дунаво те чалабрчнут’  што од Шумадије, па  се ђоја спушћат’  до Дојчнпова Солуна,... ками  да му је и два леда, к’о су му!... — Наточи, момче, о’ђе, шта си зпнуо!  Охо-хо, на ти, Обрене, по душн, и пије манп-  сати впну. Ене, гле, опог „шклаиетана" и „лаћ-  мана“ до њега како су наћулили уши па при-  слушкују а избуљили очи па нас мјеркају.  Нешто ми је срце узпграло, а крв ми се па  очи павукла, чинп ми се хоће бити кавге но-  ћес. Свиздрави! Пијте, браћо,... прије ће Не-  ретва пресахнут’  но нестат’  впна у Мостару а  дувана у Требињу. Ено, диже се „тнклапетан“;   иде ’ вамо. Пст, пека га, нека! Впђу ја: лећ'  ће крв — друга не може бит’. Акха — тпу!...  накашља се и исхрка Крсто, па отпљуну тако  да пљувачка паде пред саме ноге швапском  капетану, који им се бјеше унутно софри. II капетан је био пијан. То се могло закљу-  чити по великом броју испијеннх боца и нс-  преваљиваннх чаша за његовим асталом, а  особито по спотицању и несигурном му ходу  преко дворане. Уљегао му ђаво под кожу, па 63 му не да мира. И, као кад хоће да му буде  пред главу, приђе дрско до прве глумице  кота сјеђаше између Муја и Крста, поклонн  се, и, у колико се она обазре, свали јој пи-  јани пољубац па зажарено вггаом и младо-  шћу чело. Глумица цикну и одгурну га лактом па се  иаже према Крсту, да би избјегла ггоновни  знак официрске наклоности. Канетан не до-  стиже ни да се исправи иза поновљеног и пе-  успјелог нагиба за новпм пољупцем, док га  нешто лупн по потиоку да сва кафана одјек-  ну. Би му као да се сручи на љ читав бријег  растопљеног олова; и он се сруши па под и  опрући колпко је дуг и широк поред нога од  астала. А по њему са столицом уједној руци  и ножем у зубима поигра Мујо као ајгир по  сноповима у гувну. Оба лајтнанта тргоше сабље и појурише у  одбрану капетану и освету војничке части. Кр-  сто шчепа двије столице; једну метну себн на  главу а другом одби официрске ударце и од  себе и од Муја. У толико се и Мујо чеврн-  диса, напусти обореног и крвавог капетана па  се устрми с Крстом на лајтнанте. Официри их 64 дочекаше па сабље и револвере. Пуцањ се раз-  леже, да се сва клачарда с тавана на под обур-  ва. Наста читава ђурунтија и гужва ио кафани.  Стаде ппска жена, стењање убојица и поклич  гостију као да је морија ударила међу њих.  Начини се друго Косово. Неки од гостију, дабоме Срба, не смијући  јавно и отворено притећи својим у нндат, бн  готов па удари нечим о свијеће, те се уту-  лише, и грозни и дебели мрак обави днвљи  призор днвљега мегдана. Ужас, какав се само  замислити може. Напољу се зачуше жандармске звиждаљке.  Мало по не би, а у кафану дојури читави вод  патролџпја с голим бајонетима на пушкама п  фењерима у рукама. При уиесеном сјају пскр-  сну најгрознпја слика коју је икад људска  обијест и крвожедност могла да даде. Све по  кафани испреваљивано. Столовн и столице из-  ломљене. Боце и чаше иопадале и изломљене.  Впно и ракија просуто н измијешано. Хапа и  смрад да избљујеш џигерице. Са локвама пијћа  измијешана и свјежа и усирена крв. У њој  леже три официра. Једном размрскана глава,  другом пробијен трбух п просута гризина, а 65 трећем исакаћене обје руке и десна нога пре-  ломљена. По јечању и тренутном копорању  в и д п ш  да су још у духу. Поред њих кома-  дине од изломљених им сабаља и три испу-  дана револвера. У једном буџаку се шћућурили глумци и  глумице — баш као срне на промрзли а у  страху од ловаца. У другом хуче и превија  се кафеџија. По прозорима се забили гости;  а насред собе побједне убојице — Крсто и  Мујо са засуканим рукавима и закрвављеннм  очима. Оба гологлави, изгребани, издерани и  разјарени као днвље мачке да бп за го нож го-  лим рукама ухватпли. Крстазалила крв низуста  и око очију из добивене ране на челу, а Мују  шпца врутак крви из мишица од лијеве руке. — Предајте С е, и напријед у име аакона!..  грмну разводник ноћне страже, и командова на  жандарме те опколише и Крстаи Муја с нави-  тим пушкама и напереним бајонетима па њих. — Шта велиш, побратиме?.. довикну Крсто  Мујаги, и завитла ножем внше главе. — Па да идемо на почпнак с овијем „добри-  јем“ људима — ја шта? Хвала богу, хапс пам  није првина!... добаци му побро хладнокрвно. 5 ИЗ ЗЕМЉЕ ПЛАЧА 66 Кроз неколика тренутка ланци су звечали  на побратимским рукама, а кроз черек сата  наиш су јунаци лежали у Кули на голим да-  скама, кунајући се у сопственој крви из не-  превијених рана. На њихову срећу нли несрећу, љекари су  успјбли да излијече сва три официра. На суду  се доказа да су офнцнри први запођели кавгу;  а Крстови и Мујови свједоци, Срби, потврдише  да су прво офицнрн обранили Муја па Крста,  и тек тада ова двојпца, у самоодбрани, киди-  сали на њих, и, као јачи, пспребијали их.  Према томе суд, бојећн се народног раздра-  жења, не мога на ино ннтн смједе друкчије,  но, с обзиром на олакшавајуће околности, нре-  суди Муја и Крста на по годину тавнице, а  офпцире па исплату трошкова, глоба и оште-  те крчми п крчмару. Сав пак свој ијед мостар-  ска нолицпја искиха на србијанске глумце у  овом случају. Овај јој нзгред добро дође да  уклони тај грдни трун из свог ока, и нареди:  да се глумци у року од двадесет и четири сата  удаље са земљишта окуппраних покрајина. Али, свакако, све јој је узалуду — јер ко  што извуче, остаде му као од девет ђедова. III о „Црном Кабипету" у Сарајеву под Л?  9982. Р XI([ налази се ова: Д А В И Ј А Госпођо Владо, Земаљска, земљана, дрвена, камена, ђа-  воља — како ли се вабиш!... Наши стари веле: не моли се цркви која  не помаже. II, валај, у неку руку имаду ра-  злог. Ама, и ако је свака старинска к’о из  'ванђелија, ја јопета к’о вељу: на и ђаво може  пођегда окренути како ваља. За то се, и како  ми се неће, са срцем сличнијем јежу а ду-  шом у носу, усудих да ти се потужим за не-  што, па таман ђе испане. Кажу, да си с ђаволом зачеђена а с три  окоћена. А ја јопета к'о мислим: па и пека 5 68 си; да нијеси за нешто требала, не би те Вог  ни давао! Па каква си, да си — пошто ми је  љута невоља, да мпмо шу нема куд проћерат’   — падам на кољена преда те, и скидам ти  капу од неба до земље:  да ми извидиш нужду,  па по правди Бога и мога и твога пресудиш  како треба, или ми одрубиш главу па побијеш  на бечке бедеме — нек’  је кљују орли и га-  врани, кад се за боље није родила! А немој да мислиш да ти досађујем само  због тога што желим да ти досадим. Бога ми  јок! Кад би било до моје воље, вјерајбог бих  зиао ђе бих се и коме бнх се обратио. Да  је Босна и Херцеговина тепсија, ја бих је  окренуо ннз Дрину, на низа Саву таман до  увора Саве у Дунаво; а ту бих потврдо и  правду, која је из овијех страна утекла још  онда кад ти дође и завлада у њнх, нашао и  све што у Богу желим добиоЈ Ама се, нусто,  не може некако. Настао кијаметли вакат, па  никуд ни распедити. Да дају кусоњи под стог,  порастао би му реп. А сунце не може гра-  нути прије по сване. Но, да не бих зановетао на дуго и на ши-  роко, и да ти, госпођо владо, не бих главу 69 пробијао, да пређем на главно и да почпем  с почетка. Родио сам се, чини мп се, на пет-шест го-  дина пред турски рат. Оно, истина не памтим  тачно ни декпк, ни дап, ни неђељу, ни мјесец,  па ни годину кад сам се родио, — ама, како  ми мајка каже, а она то боље тубп но ико,  што се мога рођења тиче, биће како ти при-  чам. А, гле чуда божијега, да памтим силе-  сију другијех и туђијех рођења. Ето, на при-  мјер, знам, макар као и кроз маглу, кад се  изродио устанак у Невесињу против Турака;  знам кад ми се сестра Милица родила; знам  кад се родио онај твој посинак, Али-ефеп-  дија Капа, који данас жари и пали по Хер-  цеговини; знам кад се ождријебида кобила  Чакара; знам кад се омациламачка Фуртулина  с деветоро мачића; и зпам кад се окотила  Европа и Босни и Херцеговини побацила  своје недоношче — тебе. Мало ми је земана, али мс доста јада  убило, и, к’о што видиш, много сам чуда за-  памтио. Може бити да би се и нашло какве  манити да ме запита: па што ти то нама при-  чаш? А ја јој на то, госпођо владо, преко 70 тебе одговарам:  „0 манити манита! Да нијеси  манита, не би те манит ни звали! Зар тп не  знаш, да сам ја кабасто за уши и реп ухватио  сваку помис’о великој и силној овој царевини  нашој, и да ја знам свакп ред у љој, па нећу  мимо њ никуд —-је ли Бога жива! Прије ћу  сврнути с божијег пута, но што ћу царскога  закона ирекорачитп — па таман ђе издере.  Ја знам да се наша царевина стара, да је ка-  бил, да и сваки наш поглед докучи и помис’о  сазна, па зато јој п прииовиједам све што  знам. Боље да јој ја сам то кажем но жбири  и шпијуни, на које потроши и црно иза но-  ката а од којијех нп у цркву не можеш уљећи“. Питаћеш ме: шта сам још запамтно. За-  памтио сам кад су твоје регименте умарширале  у нашу домовину, а наши их мусломани до-  чекалн мјесто ожђелдије јатаганом између оба  увета, да се чешу док им царства и вијека  траје. Памтим као кроза сан, како наши при-  чаху: да долази некакав ћосар за господара  над Босном и Херцеговипом, и како тај ће-  сар обећава свако добро и сваку праву свн-  јем мпнлетима и вјерама под његовијем скутом,  и како је дао божју вјеру пред Европом у Бер- 71 лину: да ће пам бит’  и отац и мајка и заштит-  иик живота, хадета и имаовине, и да ће по  нашијем староставипјем законпма а преко на-  шијех људп дпјелити народу правду и управ-  л3 атп земљом и градовима. Е, ама не свјерова — ако ће бнт' и ћесар.  Но, чим се укрути у нашој напаћеној домо-  винн, тај-час окрену страппутицом и преврну  ћурак наопако. Пљуну нам и на образ, погази  нам обје вјере и у Христа од трп ирста и у  Мухамеда, укиде паше законе, обрља наше  обнчоје, иоотима наша нмућа, а наша ребра и  живот, српскн живот у Боспи и Херцеговипн,  подврже својој чизми п мамузи и жуђелски-  јем маказама. Па и то му се, госпо, мало учиње, но, да  би врећа мјеру превршнла, нздаде наредбу на  паше сердаре: да му дамо ђецу у солдате. Е,  ту, бога ми, удари чаво у плочу. И заропта на-  род на ћесара, и диже се кука и мотика, и  загрмје пушка па све с.тране низ Херцеговину,  п јекнуше брда и долине, и потресе се царски  Беч п краљевска Будимпешта. Богме сам ти  и то свс запамтио; а, како н да не запамтим,  кад се тога иута и мој покојни отац Богдан 72 одметпуо у усташе, а на по године дана иза  тога твоји ти га солдати ухвати рањена иа  Морииама а ти, предобра госпођо владо, преко  телеграфа нареди те га објеси на сред Касабе  Невесињске — па срамоту чојству и поштењу! Још сам тада био ђетињаст, те ни оца ии-  јесам умио о ж ал и ти  како треба; данас бих  умио, ама не могу, јер ми пе да пи вријеме  ип нрилике около. Јер шта ја могу учиннти,  кад ни сва Херцеговнпа лнстом пије твојој  и ђавољој сили могла да одоли — но је мо-  рала поново сагнути главу и у злу добро че-  катн до боље згоде! Алн свака сила за вре-  меиа, а невоља редом иде. Боже, здравља —  свака ће звјерка доћи пред своју стријелу, и  свакн вјетар на своју хују. Те, што ти причам, послије погибије мога  покојпог оца, од чијих си кости тп, госнођо  владо, начпшша ексере за свој златни прије-  сто, ја, сестра ми и мајка, останемо на туђијем  рукама — као зелено чечарје у грму кози,  зецу и змији на милост и немилост. И отада  се па ме и моје шљеме стаде обурдавати не-  срећа за несрећом из дана у дан, из године у  годину — и сам ће Бог знати кад ће се и ђе  ће се зауставити. Кад је Аустрија улазила у нашу земљу,  бјеше се чуло како се обавезала нред Јевропу,  да ће нам олакшати десетину, укинути тре-  ћину, ослободитп нас ага, не ударати намета  пи пореза ни приреза, опростити нам кулук  и аскерину, н подићи нам дркве, школе и  иутове — да се п онај што је јуче умро по-  каје и зажали за овијем свијетом. Алп од тога  гласа и не би ништа више до празна гласа.  Све је горе но што бјеше нод султаном, —  п онај Србпн у Босни ја ли Херцеговини, који  је стоту годину данас намнрио, каје се и жали  што га пошљедња турска пушка ннје оборила,  те да бар ове јаде не дочека и својијем очима  не гледа. Испричаћу ти шта је са мном и мојом фа-  милијом бнло, па да се увјериш дајетако. Био сам чипчија Ибрахим-бега Колокотре  испод Вележи, како за турско доба, тако п  даље под Аустрнјом, пошто си ти, милостивена  госпођо владо, но својој ријеткој увнђавностн  благоизвољела потврдити старн турски закон  од 14. сефера — 1276. Читлук ми је био мали,  а кућа на њему стара и, бога ми, рђава. Причају, како је један ваш џандар пптао 74 некакву гатачку бабу: „Бако, да нема ову-  дпје ђе лоиова?“ ... а она му на то одгово-  рила: — „Не синко, душе ми, — но све што  их би, ходе у те швапске џандаре и финапце!“..  И, који је Бог један, право је и добро је ка-  зала. Тако је.- Ти лопови, са законом у једној а остра-  гушом у другој руцн, њушкајући ми око  куће као поскитане вагачине, и опазе да ми  је колиба грохнула. Па, да би ми се зар осве-  тили што им је мој отац четујући задавао  шушак, отрче и пријаве котарској испостави:  како ће ми кућа панути. На то котарска власт  нареди, д аја пошто-ното направим нову ко-  либу, а да ме ага тобож помогне јапијом и  гвожђем и да ми опрости три године хака. Ја нанравим г 7 ћу, и, шта више, и мље-  кар уза љу. Потрошим гвожђа дв десет и че-  тири оке, а јапија ме стала преко сто фиорина.  Алп ага слага онако балијски, и нити ми по  погодби плати гвожђе ни јапију. Каже: влада  му је истекар дала изум, да мн није ништа  дужан дати. И вјеру.ј, бога ми! Јер све што  не ваља а, кажу, да с ваше стране долази —  досад се обистинило да је ваше. Те и то. Је- дино што је остало по погодби, и иа гато је  ага у неколико пристајао, било је то да му  није сам давао хака. Утолнко и ја стасам за солдате. Кад сам  отпгаао у Беч, оставио сам дома стару мајку  н сестру нејаку у пуној кућп онако на се-  љачку. У тору сам имао два вола, двпје кра-  вице, педесетак брава и једно кљусе. Но. док  сам се ја, као манита хајка ио пазару, обртао  с десна на лпјево на петп и на прстима но  туђијем земљама и испред туђијех дворова н  хватао маглу у шаку и мимо своје воље, дотле  је моја крваво стечена имаовина у Херцего-  вини нропадала из дана у дан све виш’  и  више. Инокоштпна готова немаштина. Ношто одслужим цара и добијем отиуст  из војске те се једва једном врнем на свој  роднн камен, нађем сиротињу оронулу н нре-  половљену. Од јада и дерта одјурим у Мостер,  пећу ли ђе уз каква трговца тнто зарадити.  Ту се нађем са својијем богом побратпмом,  Муј-агом Алијћем; запијемо се читаву хефту  дана — право ти рећи готово све о његовој  п срећи н ћеси; и у једној крчми направимо  русвај с некијем вашијем официрима. Офи- 76 цире одведу у болницу, а меие и Мујагу у  тавницу. Као кад песрећа гони чо’ јека — и мој се  дотадашњи ага, Пбрахим-бег, презадужи код  некакве ваше „Милијун-Банке“, узевши гр-  дне паре за још грђе услове на некакву „сли-  јепу мјеппцу“, по којој, веле, да ви можете  чинити наплату кад хоћете, колико хоћете и  како хоћете. По њој му ћесарска мусала за-  шшјени ципан-цијело пмање за исплату, па и  читлук на коме ми је фамилија живјела. То  се све десило за вријеме мога тавновања. А ђаво нит’  оре ни копа, но све гледа како  ће коме врат сломити. Те и ту. Некако твоји  чиновннцн забораве закон од 7. мухарема,  1293., н, мјесто да извијесте моју мајку и по-  нуде је да се она ио обичају корнстн правом  првокупа, онн онако испод плота, ваљда се  светећи менп што нм нијесам покоран и што  сам им избио три војннчке челенке, нродају  сву ибрахим - беговину неком Али-ефендији  Каии. Не могу пронустнтн а да не проговорим  и о овој најновијој перјаници за твојијем са-  руком, госпођо владо! То је ђаче чувенога Шеријата, кога ти онако раздарушпо потпо-  мажеш да цвјета и напредује. Докусурио је  некакве тамо-ваше лацманске наутике у За-  гребу, латинског бискупа у палац и папучу  целивао и хрватскијем се нменом заогрнуо.  Па једном дигао нос, да би ракао: е ће небо  распарати њиме. Ко сам, ја сам! А ти му за  леђима, па му је и ласно проводитн бјесове.  Ето такоме назаљету н изроду ја остадох и  даље — кмет! Нови ага пнје хтио пристати на уговор  који је био нзмеђу мепе и старог аге. Но,  шта внше, да бп ми се осветио што је моја  мајка шћела откупити читлук од Колокотре,  баш као Пијулија у старп вакат, на самани  Ђурђев-дап дође ми кући са џандарима н си-  лом на срамоту оћера ми из обора обје краве,  те ми остави фамилију п без кашике мли-  јека. Ио том ходе иа чахир, н урва ми један  цио нласт сијена што ми је био нретекао преко  зимнице. А, кад приспје жетва, он потпушти  своје јолпДзе те ми од фамилије отму једап  чптав стог јечма н овршу за њега. ~Жоја мајка Росна, гребући се и бпјућн  шакама у прси, дотрчн у котарски суд н тужи 78 га за посебицу и отимачину. Суд, умјесто да  заштити слабе и праве, ухапсп на трп дана  моју стару мајку, грум земље — тобож да пе  диже ларму пред господом. А ага? На њега и љегову пасју цеку сад дође ред  да давулшпе, мјесто да одговара за учињени  зулум. И он оптужи моју мајку што му ђоја  није платнла хак. Зато је, каже, био принуђен  да јој и краве оћера, и сијено отме, и јечам  потре. Да то није онај исти котарски суд, који  је иазад двије године нагодио мене и мајку  ми са старнјем агом: ми да начинпмо кућу  а ага да иас гвожђем и јапијом потпомогне  и хака нам пе тражи за три године, не би се  човјек ни чудио, па кад би криво пресудио  — пошто у вас, Бог је дао, ни свијећа наузгор  не стоји и право не гори. Али, реците барем  у себи право по души и срцу, зар то није  и Богу плакут’  на оваку пресуду од котарског  суда: да се моја фамилија днгне н ишћера  с Алп-ефендпјна читлука, а за наплату агин-  ског хака да ми се истури на продају свака  сатвар и све што ми се иађе у кући и пред 79 кућом — И ЖИВО II мртво, II ПОКрвТНО II На-  покретно!... Твоји „џенетскн хртови“  нијесу чекали  да им котарски суд понавља бездушну на-  редбу. Дођоше и иоробише ме. И усред циче  зиме о Јовању-дне, кад су и међеђе шапе у  дпо јаме утрнуле од мраза и земберије, моја  се стара мајка н сестра нејака обретоше на  равни и снијегу под в]етром и ледом — на  ништа, без ништа. И нреноћиле би и смрзле  се обје нод омарама, да им ннје било мог че-  ститог по Богу дајиџе, Омер-аге Алијћа, те  их за севап примио код себе у свој честитн  хоџак, ђе их држи и храни отада до дан-дањи. Може бити е ће те, добра н „знатижељна“   госно, занимати да чујеш и мило тп бити да  сазнаш: откуд то н тако при.јатељство између  једног мусломанског п једног ђаурског дома.  Збиља, та је исторнја тога пријатељства врло  занимљива, и вреди да је сазнаш. Дакле, почуј! За вријеме рата с Турском, мој је покојнн  ћаћа — пе била му земља тешка! — у боју на  Вучјем Долу убио и посијекао буљубашу Ах-  мета Алијћа, истог брата Омер-агнна, пошто  је покојни Богдап ратовао нод књажевијем 80 барјаком а рахметли Ахмет под султановијем.  II отада се закрве Шкори и Алијћи. Алнјћи  су прешкали ма кога од Шкбра да освете  Ахмета, а Шкори су се опет били и гонили  с Алијћима као и с осталијем Турцпма док-  год је трајао рат н крајипа. Али Бог нави те  Алијћима не испаде за руком да покају бу-  љубанпшу погибију, а пи нашијема сс не даде  више згоде да иког више од Алијћа смакну  с овог свијета. Утолико се и умири, и .  дође Аустрија те  нас опаса у свој каракол и нас и мусломане  и латине; и ми се сви, и како нам се неће,  погнута врата а црне душе преклонпсмо вашој  руци и крваву вам сабљу с голијех кољена у  ријез целивасмо. Тада се и мој покојни отац  с осталијем нлеменицима врати на свој родни  камен. Кућа нам је била пе више од черек  од сата далеко од Омер-агине. Богме, крв је  крв — залуду, па ако је п други вакат, —  те се и мој отац држао на варцу и уклањао  испред Омера, а, кад-год би се ђе с њим у  селу или у путу Гшкао, гледао је да му је  макар мали ножић на руци. Не прође ни година дана откако вн дођо- 81 сте да заповиједате у ову земљу, а једног дана,  баш на наше крсно име Светог Димитрија, ето  ти Омер-аге Алијћа па право те у нашу кућу.  — 0 Богдане!  — зазва с врата. — Бво ме!  — ■   Помоз’  Бог, и сретна ти слава! — Бог ти по-  мог’о, и добро мидош’о! — Боље тебе наш’о!.„  Но ходи, бива, да се пољубимо и помиримо!  Ако си м’  и убио брата, није се истражио  хоџак Алијћа. А, валај, и ја бих га убно па  да сам био на твом мјесту. Није му дао ђаво,  и њему и мени и свијема нама, да гледамо  своја посла па с браћом живимо у слози и  љубави, но се дигли да ми својијем ребрима  чувамо султана и његову царевпну, којн и не  зна ни да нас је Бог дав’о никако. А, да тако  нијесмо главињали, пе би ни довели и насе-  кали на се овог бечког гпбета што му се не  зна ни оца ни мајке, те да нам пиштп и мај-  чино млијеко нод ноктима — и вама и нама.  И, што је било — било; тако је вјетар намах-  нуо и вријеме и војничка срећа нанијела. Но  одсаде да будемо, џанум, оно што су били  наши стари — браћа и по сто пута браћа!  Јер, кад је велики душманин иза врата, гле-  дај да од малог направиш брата; друкчије НЗ ЗЕМЉК ПЛАЧА 6 82 радећи, ходе глава као перушина!" То ре-  кавши, рашири руке на их склопи мом оцу  око врата. Ту тн се њих два изгрли и ижљуби  и спријатељи — као да су рођепа браћа. Бога  ми, нико никоме, ни брат брату, није ваљавао  толико колико Омер-ага мом оцу и мојој фа-  милији. Ја се доцније побратимим с љеговијем  снпом, Мујом; и тако се пријателштво између  пас веза да га сви „бечки вилозови“ не могу  одријешити. И отад су наше куће ово што су;  а како таде, тако и данаске. — Но ни ово на што ти се горје тужих и  јадпх није све. Док сам био на староме чи-  тлуку, нешто мој покојни отац док је био жив  а нешто ја и стричеви, искрчили смо били  мало мере; а на њој нодгајили и 1едаи гај.  Кад ми фамилију 'дигоше с читлука, те се  мајка Росна пожали окружју на неправду од  аге и котара, окружје пресуди, да јој се ова  крчевипа да нод закуп за десет година. А из  иотаје наштуцне Али-ефендији те он и ову  земљу, к’о своју, да другом чипчији те му  је обради, и нареди му да с пушком у руци  а оловом у чело дочека свакога ко се усуди  да рекне: то је моје!... Кад сам изшпао из затвора, те впдио шта  ми се учињело од крваве муке и зараде (а, док  сам био у Кулн, о томе иишта знао нијесам,  јер стара Росна није дала да ми се о томе пише),  да сам деведесет и девет живота имао, све  бих, чини ми се, рнзикао само да се нечије  крви напијем. Али мајчина клетва преко го-  лијех прси, сестрине сузе и - пријатељски са-  вјети па ме охладише и спријечише од крваве  памјере. Шта сам знао друго радити, до изиова  дићи парницу „код кадије а против кадије“. Прво сам отишао код оног жмиравог при-  јестојннка у Мостару — Пољак је родом, и  дигао давију што се горе и теже море. Ни-  шта. Отоле задавијам на окружје пред онијем  шепавијем циркулом — ђаво га однио никад  му име не могу погодити, толико знам да је  Пољак н он,... но сведно, ви га знате сва-  како, јер је ваша гљида. И ту нпшта. Онда  шта ћу, но притегнем на ноге опанке а комад  овсенице н мало пјша у торбу, па право амо,  у Сарајево, на мусалу. Као, кад ми се, болан,  само каже, да, ако овђе пе нађем иравде, онда  је пећу ни наћи ииђе до или у шуми са џе-  фердаром или чак под Авалом јал’  у Петрибору. 6* 84 Све што је Бог иа земљи сатворио, прелази  преко људи. А, валај, ми се чини, да је виша  пола од свијех зала прејахала преко мога врата.  Ко пе види миша кроз решето, испале му очи  обадвије. Те и то. Ја само не зпам кад ћу  умријети, а: зашто ми је Швабо кућу ископао,  зпам, валај, као да с длаиа читам. Види се  као усред подне, да вашем цару интереза: да  овај задрти н непокорни народ оголи, огладии  и опразнн — како би га боље слушао и горе  му робовао. Вар не? Али, бели, вара се свак  ко мисли, кад мепи учпни зло, да ће се ти-  јем осветиги моме мртвом Мћи што је био у  усташима и клао ћесареве војаке. А тако се  исто вара ако ко мпсли:  да ће од овог иарода,  кад остане го као прст, створптн рају и само  рају. Јер го се коњ ие јагпе, а народ, инаџија  и јогуница као овај наш, не савија врата без  мотпке нпти се да завиличатп ђемом од че-  лика без јада велика, А све нродане душе,  на макар их бнло на хиљаде, као што је тај  ваш Али-ефендија Каиа — нек’  вам је здрав  и жнв и халал!  — и сви капићи и раскапићи,  нсће вам више помоћи ио ћеса ножу и при-  ћесак арбији, на кад дође стани-паип! 85 Вара се, вара, вара, н вара, бога ми, свак  ко друкчије мисли но тако како ја кажем и  како Бог навија — -  и 'да-бог-да се вазда варао  п у ватру џарао, док му обје очп не изгорела,  као што и хоће пајпослије, ако-бог-да! То  нека знаш, госпођо владо, и немој рећи е ти  се нпје казало!... Ни за турско доба кад су делибаше су-  диле, овога јада пије било. Нп уз буну, кад  смо из шаке вијали, из рога сијали, кукбм ко-  пали, ражњем орали, кустуром жели, на плочи  мљели, а из каменице јели —  овога јада, по-  кора и белаја, као што је сад, није било. Тражим: да ми похрваћена балија, Али-  ефендија Капа коме је аустријска власт пу-  стпла мах, плати двадесет и четири оке гвожђа  које сам утрошио у кућу, јаппју, мљекар, двије  краве, стог сијеиа, и њиву јечма с пластом  сламе, гај што ми га је исијекао, и штету од  отете ми крчевине на коју сам чак и заку-  пнину платио — по нроцјени добријех н ду-  гаевпијех људи. П то све са законитом инте-  ресном стопом. Од вашега суда тражим прво, да иогледа  у крст, закоп и 'ванђелије пред собом, и да се 86 сјети да има Бога и за сиротињу као и за  великаше — Бога грома и освете свете; и  друго, да према томе позове похрваћеног ба-  лију, ефендум-Алнју, на одговориост како радн  сметања посје.да, тако и радн самовољтлтипе  и зулумћарства. Затијем, да ми ти, госпођо  владо, или повратиш или иадокиадиш штету,  коју ми је учииио твој бездушни суд нродајом  свега покућства, педесет брава и два вола с је-  днијем коњем товарећаком. Као што сам ти казао, док сам дошао до  тебе, нрошао сам два твоја суда; у једном је  био судија жмирав, а у другоме шеиав.) Пдући  амо, уз пут су мн казали: да и међу твојијем  особљем, госпођо владо, има један члан — ћо-  '_рав. Бога ми, рђав зпак; јер, како мтГсе не-  што надало да ми све сами вакетњаци суде  и дијеле правду, није ни чудо што ми се све  вакетно и наонако обрће. Ама опет као вељу:  а дако у тебе буде мало више, не душе — ио  памети. Јер посигурно ти знаш ону нашу на-  родну: пе гули море коре, док није било горе! II чуј ме добро! Ако ми ово за тнто ти се  овако тешко, сињи кукавац, жалим, не изви-  диш како у закону пише и праву ми не даш, 87 вјвруј Бога, учинићу те давбм што се горе и  теже море нрво и прво самоме ћесару у Беч.  Па, ако ми ту не отворе врата, онда султану,  моме правом и старом цару, у Цариград. Не  може ли ни ту ништа бити, искитићу до три  хараовала — један краљу од Шумадије, други  књазу од Црпе Горе, а трећи бегу од Буга-  рије. А, ако мн и они не могбуду помоћи,  хоћу зажмурити на право у Русију земљу  православну, и крлијештити пред ноге цара  московскога, а запомагати што ми снага дава:  „Наше сунце са истока жарко, наша круно  са сјевера сјајна,... хај помози и изба^ви од  зла суда бечкога ћесара и Калајеве „жмираве,  шепаве н ћораве“ владе! Помози, илиТшмо  се свн истурчити јал’  у море скочити!“. Не  добијем ли ни ту своју праву, дајем ти Бога  тврда јемца, поуздаћу се у се и у своје кљусе,  те притегнут’  на ноге опанке а џефердар ку-  циут’  но табану, па од Романије до Бншине  ђе ког стигнем с виластнјем гаћама, бога ми,  му ласно битн неће! II опет ти, госпођо владо, кажем: само  тражим оно што је моје, а пишта нећу што  је твоје н ђавоље — па да тп је чанак ко- 88 лико п мостарска и сарајевска долина уједно,  а да ти цио свијет у њу објеручке згрће сва  блага, сваку мирођију, сваку ђеиснју и сваку  ђаконију што има иод овом небесном капом. Надам се, да ће бити како је ираво — а то  је: како ја хоћу. 1—IV, 188х ' у Сарајеву. На силу покорни:  Крсто Богданов Шкоро, тежак. о у В е к  је трећи даи како Крсто Шкбро лута  но Сарајеву — таван и празаи, смршао и за-  мишљен, с рукама у џеповпма и погнутом  главом, смрштеним челом и закрвављепим од  муке очнма. Тражи рада, или, у најмању руку,  дајбуди кога добра Србина: не би ли му зај-  мио, или, у пајбољем случају, дао за севап,  коју пару, да се одвезе том новом швапском  гвозденом кобилом, жељезницом, до у Мостар,  а одатле до Вележи може и пјешке. Али уза  луд му труд. Рада ниђе, јер послодавци, обично  владнне креатуре, зар да имају везе и даду  прилике за зараду којекаквим упорникови-  ћима, које влада гони — те да јој се замје-  рају? А душевна човјека ниђе ни од чеперка,  да га претури до у бездом под Вележ — као  кад га нико ту и пе познава; а, богме, брате,  и вакат му је таки према опој народној:  неста  блага, неста нријатеља.IV 90 Гладан, жедан, уморан и љут, око подне  се врати у Црквепи Хан, да се ками окријепи.  Газда, добродушан човјек вредан Србин, ви-  дећи га у невољи и знајући како је и зашто  пострадао, чинио је колико је могао: примио  га на конаки давао му да једе и пије колпко  да не умре од глади. За ручак је добио доста  хљеба с пјатом чорбе н комадом преосталог  меса при кости — објед, за који нећу да кажем  да је био мршав, али тврдим да није био бог-  зна како богат. Какав је, да је, треба знати  да је био џабе; а свакако је био и бољи и укус-  нији но пет му доономаднашњих ручака и ве-  чера у сарајевској тавници. Крсту се пак сваки  залогај чинио да је с медом, — јер глад очи  нема, а жедап коњ воде не иробира. Био је таман докусурио с оним што је било  донесено пред њим — ма да би наш изглад-  њели горштак могао још толико метнути у  нраћу, па тек да рече: Бог да поможе, могу  до довече!  — ирекрстио се и извадио нза ко-  лана мараму да се отре, док се појави у крчму  један крупан старац, вас бијел као овца, погу-  рен, с дугачкнм му објешеннм до испод сиса  сиједим брцима, у црном гуњцу, црним ву- 91 непим гаћама и поткованим опанцима, еа би-  јелим дреновим штапом у руцн. Старац назва  Бога, хукну и сједе за први астал до Крстова;  пзвади мараму те отрије чело н образе, низ  чпје му бразде крупне грашке зноја цураху  па се сгакаху и капаху по силаву и но рас-  кончаном му златом везеном џемадаиу. Заиска полић ракије. Келнер му га донесе;  а он га лијевом руком прихватп н диже према  себи, погледа кроза њ да ли је како ваља,  прекрсти се, окрену се око себе, и Крсту, као  комшији, и ако му бјеше посве непознат, на-  здрави, па га тек наже и нони у искап. Дај-то, дијете, да се што једе, ак’  пма која  зера!... нареди келнеру. Мало но пе би, и момак му донесе хљеба,  један пун сахан чорбе с пнрипчем н један  меса кухана и печена на ражњу. Старац се  понова прекрсти и позва околосједеће: — Хај’ те да једемо!... — С анђелом, и на здравље ти било, брате!...  одговорише му ови но обичају. Старац се прихвати кашике, те прво посрка  чорбу; па нзвади ножић пза силаја, те стаде  резати месо и јести облимице. 92 У том се појави и газда од крчме. Чим  згледа старца, приступи му, и, као давнашњи  нознаници, пољубише се образ у образ, пи-  таше за здравље, сједоше један до другога,  наручпше оку вгша „од оног бољега“, и ста-  доше пити и егленисати. — Па како тамо по Романији,... и шта се  ради код вас?... запитаће газда старца из-  међу осталога. — Богме, брате, не дај Боже горе! Једва  народ дија. Сваком душа у носу, шушак у  срцу а мрак пред очима, па нити смрти ни  живота. Жива жила за више грдила!... — А како је љетина понијела?... — Теке тако. Ма, оно, добар си чо’ јек, и  што да Бог — хвалимо га! — не да овај  пексијан, но нам оте и црно иза ноката, да је  кабил. Зашли сад, чојче, бога ти, десетари, те  онако на стрну и у класу још процијенили  род. И, вјеруј Бога, ђе су ударили и прести-  мали да има товар, једва да може изнијет’  пе-  десет ока — салте да себи што више скуц-  кају у царску хазну и ђавољу јаму. Још по-  врху тога, а према томе, и аги трећина, и  разни намети, и школарина, и кулук, и војница, и лактарина, и прирез иа живо, и плаћа за  дрва, и за попашу, и за кантарину, и за кла-  ницу, н глобе, и ђаволи, и сто другијех бе-  лаја, и ... о Богу и мојој грешној души!...  биће их да им ни по букило жита неће остат’   у кући, и да умиру од глади прије Митрова-  дне — а за зиму и зимовиште да ти и не  говорим! — — А како воћке? Како шљива?... — Бога ми, па бјеше понијело доста ирн-  лично. Но која фајда, мој брате драговићу!  Изпшла паредба од владе, да га нико не  смије обратп док га не процијени десетар, а  шљиве да нико ником не смије продат’  до вла-  диној фабрици. Ударили намет на казане, —  те сад сам по себп нити мо’ ш нити смијеш  пећ’  ракију, па да бн сваку оку по цекин  прод’о. И, ђавбднио, ове ти године ннко ни  једне капи неће имат’  ни за крсног нмена.  А све за све, драговићу си мој, зашли нека-  кви владини „грономи“ п „грунтовњацп" —  како ли их вабе — па унијели ланац у земљу,  п премјерили је уздуж и попријеко, понисали  што је чије — а ти знаш, да је све агинско;  и тако дали агама вишу праву но су и за тур- 94 ско доба имали, а чипчије везали к’о псе  за жежељ... — Хм,... свеца ли јој швапскога, то је  влада урадила павлаш — салте не би ли нас  што више завадила с мусломашша!.. . јекну  газда, па од муке наже чашом, наврх сркну  а на дну јој цвркну, и поручп још литар впна.  Поћута, ноћута, па ће опет старцу: — Иа имаш лн ми се, чојче, ичим хвалит’   с тпјех банада?... — Похвалит’  — је ли?... Е, мој брате дра-  говнћу, наша је хвала давно пропала. Тек  нмам да ти причам за још једну швапс.ку  новину код нас на селу. Изашли некакви вла-  динп учевњаци још прољетос међу пас, и  ђе-гођ нашли добру долину, наћерали сељака  да на њу сади некакву репу за накву нову  владину шећерну фабрику. Пстипа, они су  нам и сјеме од ње дали, и показали нам како  се ради. 0, то смо с’  измучили и сто нас је  јада убило, док смо је подигли. А, да је која  фајда, не бн чо’ јек нн жално, но израст’о они  ђаво не виши од добра чмањка кртоле. К’о и  окле ће израс’, кад сто пута они владини  људи дођи и донесп некакав ваљак од ка- 95 мена, па уз долину, низ долину, док уби’   земљу и ону мекоту к’о да се хиљаду коња  по њој скакало. Баш овијех дана смо је по-  чупали, и продали — влади,... да коме, до  њој? Дали су нам некакве ђавоље призна-  нице, цијену одсијецали како су сами шћели  — ама пара још ниђе ни у плећу. Богме,  брате, кога су гођ наћерали да је сади, из-  губио је петороструко на тој репи, ама нека  б’их ђаво носио за овај пут, да хоће исплатпт’   што-год, и да неће и у будуће нродужит’  да  нас нагопе да је садпмо. Јер, нагнају ли нас  да још једном радимо око ње к’о ове године,  вјеруј Бога слободно, све ће се сувнм ликом  опасат’  и отић’  у просјаке!... — Има ли зулума?... — Хе, брате, а кад га није било?... Онома-  дне џандари испребијаше оно несретно момче  Милованово... — Кога Милована?... — Милована, болан, Окичнна. Онога штоно  лани о Светом Јовану купова са мном вино  у тебе... — А, а — знам. А зашто?... — А, валај, брате си драговићу, ни зашто. 96 Дијете, к’о дијете, ишло некуд тамо пут Не-  весиња с некаквијем ћириџијама; те, пошто  се врати, донесн капу завратку, па ј’  устакни.  А неко ти га прошпијај џандарима горје у ка-  сарни, те они ти му батац у кућу оцу. Ухвати  црно момче, па по њему: „Окле ти црногор-  ска кана — казуј!“... Па би’, би’, док отели  бијући, па и ш њим н с јадо-оцем му у затвор.  Ја млим, ни живо неће остат’  — колико су  му надодавали!... — А и не нитам те, што си нам се ти за-  желио Сарајева? Какве тебе доиијеше виле?.. ■ — ■  Како што, ако Бога знаш! Па због оне  ђавоље давије с онијем поганијем Шокцем  Јосом око оне њиве на Нудолу. Протег’о се  та’  ђаво к’о зла година, на ннкад краја. Даће  Бог, да изађе с алавијом!.... — Знам сад у чему је ствар. Па, за Бога, брате, зар се још тај белај није свршио из-  међу вас. А ево, откад ја знам да се судите,  има више од три године. Па шта је, шта сте  учинили досад? __ — Како да нема, јадан! Богме ево трећа  година заљегла од часнијех поклада. А ништа,  богме, брате! Он каже да је њива његова, и 97 да му је, бива, мој ага присвојио уз буну ње-  говом аги, кад је љегов стари ага погинуо на  Црној Гори а млади био лудо диј.ете. Поткупио,  родо, и читаву чету лажиије’  свједока, те му  номажу на суду: како сам ја од аге купио туђу  баштпну. А и суд му некако иде на руку —  па нити смије да тако на пречац нрекине  спор, нити хоће да пресуди на штету Јосу,  чо’ јеку од своје вјере и закона н својој узда-  ницн. Пуцају трошковн нз дана у дан, а да-  вија се још не свршава. Већ има трошка на  триста форината. А, чини ми се, да влада и  иде на то да нане што више глоба и иутнина,  па да ме па иошљетку клепне по ћесикако је  никад више не могу напунит’  нити с’  нспра-  вит’. Некако сам јој трун у оку са својијем  имућем; а особито ми је хасум од онда кад  јој се успротивих са сељацима због тога што  купује земље од ага, па их не продава нама  но их ноклања Шокцима и насељава нх између  нас из дана у дан све више. Сад сам, прнје  подне, био на Мусали; па ми рекоше, да још  „главни и одјелни предстојник није донио ни-  какву одлуку по том дјелу.“ Баш тијем ри-  јечима. Трни, душо, Бога ради!... ПЗ ЗЕМЉЕ ПЛА.ЧА 7 98 — А ријетко си се и појављив’о у нотоње  доба. Да нијеси што бпо хаста?... — Па, да видиш, и пијесам — Богу аа  славу! Но, знаш инокосан сам, јадап, па не  могу оставит’, по ако ја ма куд крочим од  куће, нема. ми ко дома ни оно мало мала са-  внт’  н папојнт’, ни баштпну обић’  ни госта у  кући дочекат’. Оно јадо-бабе, богме, грохпуло — к’о труо пањ; шћер ми прирасла, па, да  ти кажем к’о брату и старом пријатељу, пс  смпјем је од куће пет декика пуштат’  саму — свс се бојим од оннје’  безобразније’  џандар-  скије’  исина, гато не оставише куће ни жене  ни ђевојке а да јој не узеше образ и не па-  нпјеше срамоту, салте ако им ђе ма ђе до рука  допане. Још, да ти се жалим, ост’о сам ти ту  назад мјесец дана без најамника; на мн се пе  да намјерит’  па добра и поштена момка — је  ли Бога жива! Но, ану бо, како с’  ово у хан  код тебе навраће толикп свијет, не’ш ли ме  намјерит’  на какво згодно момче, које би ме  добро послужило н на кога бих се мог’о но-  вјероват’  — а не жалим га добро платит’!.. Крсто је за сво то вријеме сидио за својим  столом сам, ћутао, пушио и чинио се невјешг 99 свему што се око њега дешава, па и газдину  разговору с непознатим му старцем. То у то-  лико прије у колико се н старац успљавао да  што тише говори, окрећу1ш се при свакој пе-  тој реченици око себе, пз бојазпи: да га какво  „владино“ ухо не прислушкује илп око пе  прешка. Али, кад чича помену газди како му  је потребан најамник, снромаху Крсту сијнуше  очи, поглђда на газду и даде му знак на себе  и за себе. — Хоћу, јадан, како не, а и могу на ’вн  час салте ако се погодите. Вв’  ови пријатељ  те сједи вбђе. Бога ми га ваљасгијег и поште-  нијег н онако по пашем табијату нема јутрос  у свој Херцеговини!.. зађе газда, показујући  и гледајући на Крста. Старац се окрену на нашег Подвелешца,  премјери га очима од главе до пета, осмјехну  се и запита: — А ко ти је то? Кршан ђетић што очи  гледају... Газда му каза и ко је и окле је, и зашто  је овдје; н како је због србовања изгубио све  што је имао, па у неколико пута и тавннце  допао; и како је из ње сад посљедњи пут, а 7 100 сигурно му то неће бити посљедњи пут, иза-  шао прије трн дана, одлежавши по године  због некакве увредљиве давпје на владу; па,  како је остао без пишта, добро би му дошао  ма какав рад и служба. Старац устаде, прнђе Крсту и пружи му  руку говорећи: — А како си, брате?... — Добро, Богу фала, у здравље добрије’   људи!.. подигнувши се, прнхвативши се за  капу и рукујући се с чичом, одговори му  Крсто. — Ово је најпрви газда из Сокбца на Ро- мапији, Живаљ Звијездић; честпт Србин и  прави хоџаковић. II ја бих желио, Крсто, да  се погодите, те да с’  увјернш да збиља, ако  може бит’  оваки Србенда, кутњик и поштењак,  то мимо њ нема куд проћерат’. А биће ти ли-  јепо, сигуран сам, и теби ш њим и њему  с тобом __ Сједоше. Стари Живаљ зађе: — Ма какав је мор’о бит’  та’  твој харзовал,  кад сп одлеж’о по године хапса за њ — ако  Бога знаш? Ваља да си ову нашу вјештпцу  (показа очима на прозор и на ону страну ђе је 101 зграда Земаљске Владе) пецнуо у живу рану.  Дедер ми причај, добар си чо’ јек, и на ти за-  пали!... Крсто сави цигар, уђеде га у дрвени иша-  рани цигарлук, прижди, и, одбијајући густе  .димове несносне палте, исирича укратко са-  држину давије с које пострада мјесто да до-  бије право и своју невољу која га наћера иа  тај кланац. — 0, брате, па грдно си и давулис’о! А и  невоља ти је, ббли. Ха-ха-ха-ха! И баш им  тако очита? Ачкосум — нека си! Тако им и  треба! А тако им, који је Бог један, откад су  дошли у ову земљу, још нико ннје скрес’о.  Валај не жали што си све своје изгубио,... а,  најиотље, сам Бог зна ђе је коме нафака за-  писана. Било глава, биће ћулава. II вјерајбог  ми је мило што си таки, и ако хоћеш, баш ће  ми бит’  драго ако се погодимо. Хајде, даћу  ти на мјесец по пет форинти, одијело и струку  и онанке к’о што п сам носнм, јешћеш са  мном и што и ја, и стојаћеш са мном под  једнијем кровом. Грђа ти постеља од моје  неће бит’. А за то имаш да ми пазиш кућу  умјесто мене, и да ми радиш на баштини п 102 око мала к’о што би за еебе. Хоћеш ли?....  зађе Живаљ. — Ваистину, на лијепо говориш. Хајде де:  даваћеш ми све што рече, салте, ако имаш  ђе близу куће какву колибицу, даћеш ми је  да добавим у њу мајку и сестру — да ми се  де нотуцају ио туђим огњиштима од пемила  до иедрага; и уза њу једно јутро орања, ко-  лико да имам ђе коју главицу лука поса-  дит’... предложи Крсто, чешући се ио поти-  оку и врпољећи се од стида и незгоде. — Пристајем. Ама да и ти будеш чо’ јек  за мене, к’о што сам ја за тебе. Дај руку!...  Пресијеци, газда!... Момче, донесн кило вина!... ... Сретно!... Сретно!... и ногодба би у-  глављена. Сјутра-дан, неђе око подне, пошто поку-  иоваше што им треба, Живаљ узјаха коња,  а Крсто притеже на ноге опанке, упрти торбу  п претури струку преко рамена, па нред Жн-  ваљем н коњем му иут Сокоца уз Романију. Из разговора узгред Крсто дозна, да је  чича Живаљ превршио осамдесету годину и  да је заиамтио и самога Хусеин - капетана и  његову крајину; да му је баба већ оћора- 103 вила од старости; да има кулу на два боја  на крај села, а у тору крд од триста коза и  оваца, петнаест говеди и пет коња; да има  своје откупљене баштине на двадесет дана  орања, и да би имао и више да му се власт  није поткопала с глобама и наметима и на-  пастима; да је имао шесторо ђеце, мушке и  жеиске, и, да му нијесу поумирила, сад би  већ нмао и „бијеле челе“; и да му је само  остало најмлађе дијете, шћер Госпава, коју  му је Бог дао кад јој се нико ни надао није  — у његовој шездесетој а жениној му педе-  сетој години уочн самога Госпођина-дне. Они уз Романију кроз кршне кланце и  горовите богазе, кроз редотач и халуге, а  сунце преко ведрог и модрог неба на западу  на свој праисконскп одар. Они наврх Рома-  није, а сунце под Романију. Тежаци се већ  враћаху с косама и мотикама преко рамена  или гонећи рало и волове на починак ку-  ћама; чобани јављаху стоку, чпји се чактари,  чакалице, блека и века, њиска и рика мије-  шаше са растегљивим, уздрхтаним н жало-  витим звуцнма пастирских дипала и јецавом  цјесмом младих чобаница и работница у по- 104 вратку с њива и лнвада. Чаробну небесну  румен на заиаду, тај печат стида и жиг сра-  моте за све неправде над овом земљом, која  се све то више губљаше за црном ивпцом  далеких планина, замијени ведро мркпло је-  зиве и дубоке вечери. Мјесец се помсли иза  зупчастпх и изрецкаиих романијских висова,  и, као мртвачким покривалом, својом блпје-  дом мјесечином прели и ирекри мрачну по-  вршину црне и хладне земље — а Живаљ и  Крсто стигоше у Соколац. Жнваљева је кућа била обагака у селу  при једној главици. Доњн јој је бој бпо од  камена, н уједно служио је и као ахар за  кон.а н као подрум за ннјће и као хамбар за  жнто. На горњем боју биле су ходаје н ћп-  лерп, и ту су му чељад живјела. Улазило  се уза басамаке. Покривена је била шнндом.  Нред њом се налазно добар шљпвак, а иза  ње по главици гранале су се разне воћке, пи-  томе и накаламљене, које за свој узгој имаду  захвалнти више Живаљевој старачкој доко-  лици но каквој потребн. Чпм му захрза хат пред кућом, истрча  једна млада, висока, кршна, фисна н једра 105 ђевојка с лучем у руци. Крсто одмах уочп у  1Б0Ј газдину кћер. Ђевојка им прихвати Бога,  па прнђе оцу, пољуби га у руку и помога му  сјахати. Видећи јабанца, приступи и њему то  му прими струку и торбу и ирислони их уз  басамаке док се врати. Живаљ и Крсто уље-  гоше у кућу, а ђевојка одведе коња у ахар,  растимари га и патаче му зобницу с јечмом,  иа се врати натраг, унпјевпш Крстову торбу  и струку у кућу, и објеси нх о чивилук за  вратима. Па свјетлости од лампе и огњншта, Крсту  понова запеше очи на прикладну Госпаву ђе-  војку, и тај-час га нешто лецну с лијеве  стране у прсима, као да га ко иглом убоде.  А и окле неће, кад пред њим цура као вила  нагоркиња. Нуно, бнјело, зачињено румењу  јој лице украшавају дуге витице црних коса  љепше но најљешпп цвјетни вијенцп додолу,  и озаравају двнје жеравице гаравих јој очију,  изнад којнх се савнјају двије обрве — црне  као јој н очи или поноћ, а меке као јој и  коса или паучина. Врат јој дугачак колико  пед’6, а грло јој и подвољак бијели као да их  је јомужом умивала. На лијевом јој образу 106 мадеж — па да полудиш од жеље да насло-  ниш успе на њ, и пренесеш се у царство по-  езије кад си као беба мајчину дојку сисао.  Груди јој као нрештинут а наиухат мијех од  дпнала, и само што се дижу н спуштају под  дисајем, као талас под игром вјетрова. Ви-  сока, развијена, здрава као дријеп, морала је  н у пајкалуђерскијем калуђеру нобудити не-  чпсте жеље, а камо ли не код нашег Крста,  кога многа и многа бечлинка никад па нпкад  заборавпт’  неће. А и Госпави се зажагрише очн и заплам-  ћеше образи, и нешто јој заигра у котаоцу —  као да је опржн жерава, чија јој се топлина  с неким пријатним дрхтањем разлп око срца,  при погледу на Крста — зорна и прикладна,  плећата и снопата. Задржа се за час очима  на њ; погледи им се сусретоше у јсдан мах,  и она свој обори у нод преда се. Па, да би  забашурила врпољ и узбуђење, ходе те донес-е  воде, н приђе прво оцу па Крсту те их изу,  растави им обућу и помога им да измију поге.  Затпм потаче ватру под вечеру, п похита те  им пспече џсв < у  кафе. За све то вријеме је Митрана, жена Жи- 107 ваљева, час-по куњала вшле пријеклада, час-  по разговарала са Живаљем и распитивала  га шта је учинио у Сарајеву. Живаљ> јој је  причао; а, кзмеђу осталога, наде ријеч и о  Крсту, и Живаљ јој каза ко је, шта је, како  је иострадао и како се с њим погодио да га  служи. Послужујући им кафу и раставља-  јућп вечеру, Госнава се, слушајући то, сва  била претворила у ухо. И жмарци је подиђоше  при иомисли, да ће тај прнјатни момак остати  дуже времена с њпма заједно. И сажали јој  се на црног јунака, што је спао на то- да се,  кад је највише потребан себи и својој кућп,  потуца по пајму, те да на туђем послу тропгн  бехар своје младости и да га туђе уши кољу  а туђа му уста заповиједају. И сави јој се  мука на срце од љутине на ноганог „тирја-  пина дбшла“, што све што би боље и чести-  тнје ископа и зави у црпо; и у неку руку се  и застиђе од саме себе а пред огледалом своје  женске сујете н свог богаташког поноса, што  тако нагло да веза свој мерах за једног —  најамника. Хајде, како му недраго — н наш тп Крсто  остаде у кући Живаља Звијездића. Одмах 108 писа нобратиму Мују у Подвележје, код кога  му се налазила мајка и сестра, те му их  спреми и упути у Соколац. Живаљ му даде  једну ветку колибнцу, коју оипокрпи, погради  и поши, и ту се настани с фамилијом. Кад год  имаде слободна времена, утроши га привре-  ђујући по ђешто у својој кућици — или ду-  бући кашике, чанке и карлице, или тешући  дуге за каблове, жбанове и бурила, или ђе-  љућн преслице и вретена, или блањајућн  штице за синије и кревете, или градећи сто-  лице, нли лијенећи што по чатмама, или се  замарињавајући у врту пред колибом око  воћа и поврћа... једном ријечи, само се одма-  рао онда кад је спавао. А на газдином послу радио је за другу  тројицу. У подне, у поноћи, поскакивао је око  свега што је Живаљево десет пута боље но да  је његово. На њиви, на ливади, у пољу, у  шумп, на катуну у планини, иа кули у селу,  на назару у Сарајеву, на сабору код цркве,  свуда-свуда је гледао да колико впше може  нривриједи своме газди. Омиље Живаљу, ии  да му је рођени син. Повјери се у њ, да му је  толика пута по сто талијера давао да му 109 исплати дугове мјесто њега или да му што  кугш. Завоље га и Живаљевица; често му  је, кад би куд изашла, предавала кључ од  куле — а то миого значн. А за највише га  некуд. радо имаше — ко други ио — Госпава. Стара Росна — баница жена, разговорџија  и мушкобања, допаде се Живаљу а Живаље-  в.ици особито. По вас дуги би дан њих двије  старице пресиђеле заједно у кули, пекле кафу  и нричале се. Госпава Живаљева и тринаесто-  годишња Милица, сестра Крстова, спријате-  љише се ни да су сеетре. Увијек заједно на  раду, на починку, за стоком, на жетви, на  пластидби, по сијелима, у колу — свуда. Ми-  лица би помагала Госпави око сређивања пр-  ћије, веза и плетива; а Росна би чешљала  вуну са старом н ћоравом Митраном, прела,  и ткала серџаде, струке и кабанице. Зато би  Росна и Милица бивале почесто на ручку п  вечери код Жнваља, а поврх тога добијале  би за свој рад и услугу и ириличну наплату  у мрсу, вуни, брашну, дрвима, па ђегда и у  новцу. Не прође нп по године, а те се двије  фамилије толико сродише и зближише — као  да су испод једног сљемена од памтивијека. 110 А и дуге и хладне зимске ноћи, и пријатпе  н кратке.љетне вечери, обори и стоговн, љиве  и лпваде, воћњацп и гајевн, птице и лепти-  рови, врела и повјетарци, везене мараме н  мирисно цвијеће, чарапе и назувци, па кад би  им ми нешто могли немушти говор разабрати,  умјели би нам прпчати врло занимљиве до-  живљаје чудног и бујног ашиковања двоје мла-  дпх, приспјелих, забреклих и пробехаралих  јарана — Крста и Госпаве. Кад се младеж  милује, чипијој се ннко очију нема; море им  је до кољена, а памет за облаком. Тако и  Крсту и Госпави. Мислили су, да за њихово  севдисање ни цриа земља не зна. И како се  пзненадпше кад једнога јутра одјекну пјесма  саврх Сокбца до дно Сокбца: „ С л у ж б у  с л у ж и  б о љ и  у  г о р о г а : „ М о м а к  К р с т о  у  ђ е д а  Ж и в а љ а . „ Н е  с л у ж п  г а  ш т о  о н  б л а г а  н с м а , „ Н и т ’  г а  д в о р и  д а  с е б и  и з д в о р и   „ В р а н а  к о њ а  н и  с и в а  с о к о л а , „ Н и  д о л а м е  н о в е  н и  п о л о в н е , „ Н и  з а  п о ја с  с в и ј е т л а  о р у ж ј а  — „ Н о  з а  х а ј т е р  л и ј е п с  Г о с п а в е , „ Ж и в а л . е в о  је д и н и ц е  ш ћ е р к е . „ З а т е к ’о  с е  м е ђ у  д р у ш т в о м  К р с т о „ Н а  п у т п р у  п  к р у х у  п  в и н у : „ И л п  ћ е  с е  о ж о н п т и  њ о .м е , „ И л и  љ о м е  и л п  —  џ с ф е р д а р о м " . . . А у вече истога дана стари Живаљ позва  Крста, Росиу и Милицу у своју кулу на ве-  черу. Угости их што љепше и боље мога; на-  реди Госпавн да донесе старог впна од седам  годпна које он само о Божићу, Ускрсу и кр-  сном имену харчи; насу свима по чашу, н,  о чему нпко нн сашао није, с првом чашом  наздрави: — Ха, вино пшш а весели бнлн н у  здравл^у се Богу молили, којп може да нам  иоможе, — и он нам да-бог-да вазде помаг’о,  н што треба да буде дана-с за сјутра нам не  одлаг’о — да-бог-да! Здрав си ми, мој до-  бросретнп и драги зете, Крсто Богданов,. . .   и сретна ти заручнпца, моја јединица и мези-  мнца Госпова, — и да-бог-да с њоме про-  живио како сам у Бога желио и молио, —  на понос и радос’  и хоџаку моме и свакоме  своме!.. Здрава, прпјатељице Росна, п благо-  слов’  и тп доброг снна свога а сретног зета  мога — к’о и ја шћер своју а снаху твоју!..  П да Бог да и света Тројица и сви српски111 112 свеци.и Богородица: те нам ово весеље било  сретно и непобркано, честпто н непромјепито!. .   Сви здрави, и ја с вами!.. Росна се диже запрепашћена, и, чпсто не  вјерујући својим ушима, стави рутеу па прси  и поклоии се, па нриступи Живаљевој руци  и кољену. Старац се пољуби с њом у образ,  па диже Митрану те се нољуби с Росиом, и  махну на Крста и Госпаву. Госпова се, сва  цептећи од стида и миља, приви уз малу Ми-  лицу; а Крсто, изненађен и сав зајапурен као  да је пекао ракију и тресућп се од узбуђења,  притрча гологлав пунцу, пољуби га у руку,  прими чашу с вином, н отпи: — Фала, мој најбољи пријатељу и други  ми оче, Живаљу!  Фала тн од неба до земљ >е  н ђе чујеш и ђе не чујеш. Ја боље среће и  пе тражим, по да се назовем зетом таког Ср-  бипа и бана и да добијем за вјечитог друга  овако чељаде к’о што је твоја Госпава. Та  ми би непадна, те сад пе могу ни одговорит’   по хадету пи теби ни ђевојци иити се чак  ни према својој сиромаштини показат’.  Но, да  не крива ни тамо пи амо, хоћу да се чује сад  и она страна које се поред мепе ова ствар 1  ] 3 највише тпче, — јер у данашњи вакат нксан  није бравче, те н не може нпко никим по  своме ћефу располагат'. Зато нека и ђевојка  о’ ђе међу свијем а пред свијем рече своју.  Њена је зазршна, и она веже и дријеши... Госпава подави руке на прси; приђе те  пољубп у руку оца, мајку и свекрву; измаче  се и поново загрли Милицу, н преко њена  рамена, кријућн очи везеном чефром, једва  чујно дрхтавим гласом процпједп кроза зубе: — Ја сам богме каил на све што год рече  ћнко. Његова сам, па нек’  м’  у воду баци —  просто м у!  А ја од Крста ни бољега момка  и прилике према себи нити знам, нити тра-  жим, нити м’  и за ким другијем срце понијело  до за њим... — Е, нек’  је сретно!.. повикаше сви уна-  около, п честиташе Крсту н Госпавп. Крсто  скиде прстеп с лијеве руке и патаче га Госпави  на домали на деспој руци. Сјутра-дап био је, више ради обичаја, уго-  вор пред свједоцима. II те псте јесенп Крсто  се вјенча са својом Госпавом, и просвадбова  што се могло љепше. А на Стоју заборави,  као да је Бог никад ни давао пије — тим ИЗ ЗЕМЛ.Е ПЛАЧА • 8 лакше и у толико прнје што ју је њена сра-  мота и невјера у његовим очима црнила цр-  њом и од катрана и грдила грђом и од икакве  росније. Прва је љубав као сапунски мјехур  с чаробном мјешавпном дугпнских боја на себи,  који се одмах раснрсне чпм се онај до њега  или уклони илп нови појавн или га мало вје-  тар дохвати. По Живаљевој жељи, Крсто се пресели  с младом, мајком и сестром из своје колибице  у кулу, и настави живот за који је раније тек  у пјесмама слушао. Те тако и њему, паћенику  љутом, једва једном-^бљену пред очима и над  главом му се проведри. Послије иола године иза вјенчања, Крсту  умрије пуница. Након године и по, Госпава му  роди сина, коме он даде ђедово име Богдан.  А послије двије године Живаљ се одједном  сруши у постељу и заковрну. Брже-боље при-  зваше попа те га исповиједа и причести; па  кнеза и још неколика врснија сељака, да му  чују посљедњу вољу. II Живаљ пред њима,  док још бијаше при чистој свијести, написа  тестаменат, по коме: ливаду код Плочника  остави цркви, да му се у њој опоје четрдесет 1.15 парастоса за душу љему н жени му; ораницу  у Руњатовцу завјешта српској школи, да је  црквено-школска општина прода и од добиве-  нога новца стару школу претресе и поправи;  пет стотгша форгшата поклонп својој кнежини,  да поднгне несму на раскрсници; а све остало  покретно и непокретно гшање остави зету Кр-  сту и кћерп Госнави и њпховом породу за вје-  чита времена. Обавеза их да му подигну ка-  мени гроб, да му сваке године држе парастос  под Острогом;  препоручи нм да живе у слози  н љубави, н изли свој родитељски благослов  на њих и њихово потомство. Затим нареди те  свак изађе из његове ходаје сем Крста и Госпа-  ве; њима двома на-само предаде кључеве од је-  дног гвозденог чекмеџета, у ком су му биле  наре, признанице н разне хартије од вредно-  сти. Нареди им да му запале свијећу више  главе, па их позва ближе себи и загрли мр-  шавим рукама. Забечн се изблпјеђелим очима  у једно па у друго, јекну, и двије му се сузе  отиспуше низ увело и пожућело лице, за-  жмури, заковиљи, н, баш онако у њиховом за-  грљају, испусти своју честиту н иоштену душу  у из мученичког тијела. 8 * 116 — Бог да ти душу прости и помилује!....  викнуше у један глас Крсто и Госпава, н са  сузним очима, иозваше окупљене посјетиоце  испред куће унутра. И вас Соколац н сва  Романија ожали покојника ђеда Живаља и  испрати га до вјечне куће у „живот вјечити".  А п црква, и школа, и општпна, и Крсто с Го-  сиавом не пренебрегоше да што тачније и са-  вјесније испуне опоруку душевног завјешта-  теља. У По смрти Жпваљевој Крето окрепу живјети  самосталним животом. Наслиједивши грдно  нмање, једино око чега се у овим пршшкама  а у овој вемљи могао трудити било је то, да  га, не нрошири, но сачува и одржи. Као и  нпје то шални посао, кад је на љ и његов  пуни чанак зинуло хиљаде гладних ђавола  са хиљаду страна, како ће да му кућу иско-  пају, чанак му превале и у просјаке га оће- рају- Пиак, његов је дом био.као какав храм, а  иоштенијег и дочекннјег хоџака од његова  ннје било на далеко. Па н храм со затвара,  а његова је кућа била отворена у свако доба  спромашку и богаташу, милом и мрзном, кља-  сту и слијеиу, знаном и незнаноме. У кући је био сретне руке. Нафака га по-  служила; жена му добра, собразли н права  кућаница; мајка, и поред толике старости, 118 боља но друга невјеста, а сестра се већ по-  чела ђевојчити у велико. Крсто по пољском  раду, Госпава по кући, Росна око ђеце, чијн  је број иослпје сваке годпне и по за један на-  растао, а Милица око млади на испаши —  сваком се знало шта му треба радити; рије-  чкања није било нод његовим шљеменом; и  склад и љубав је царовала око његова огњи-  шта као у голубијем гнијезду. А, како на дому, тако и иа сабору међу  људима, у селу, у граду, на пазару, у крчми,  на весељу, при жалостн, свуда и вазда он се  истицао над другим. II поред свега душман-  ског настојавања да га савру и сатру, његово  се мишљење у народу фермало, његова ријеч  слушала, његов рад узимао за углед, његови  поступци цијеннли, а његова воља зарезивала  свачије срце као божије длијето Мојсијеве  скрижаљке. Таки се ту од њега истеса Србин  од Србина. Као таки омпље селу као да је сваком за  срце прирастао; и, као таког, село га изабра  за предсједника црквено-школске нравославне  ошлтпне, повјери му кључе п, успркос влади  и њеним пришиђелдијама, предаде му у ама- нет да пази да српскн пон у соколачкој цркви  не окрене нјевати на латпнски хаваз, и да се  побрине те већ грохнулу школу што прије  поправи и добра учитеља у њу добави. У њега свега доста, као у Бога дома. Да  се изије и попије, што ти душа хоће. Али,  пусто, Крсто трошкали; научпо с људима хар-  чити, и раздарушне руке — па Бога ми се не-  како омало пара, а ђегда се, да видшн, и пре-  макнн. А сељаку човјеку је и тешко стећи н  завезати коју аспру, па да има и највише ба-  штине и не знам какву сермију. Јер од пре-  тека мрса п плода што прода, то и потроши  на домаће пошурице, одијело, весеља, жалостп  славе, и гозбе; и, док измири Богу богово,  цару царево, аги агино, глоби глобнно, лу-  пежу лупежево, свецу свечево, мртцу свпјећу  за душу, попу бир а ђаволу мир — а оно у  џепу пусто као у пресавијеној врећн. Отуда  и снопапу сељака дугови да се нн нсправпти  не може, имања прелазе чивутарији у руке  — особито у нагаој ојађеној Босни, и нашем  сељаку не остаје ништа друго до пттап преко  рамена па у просјаке. 120 На путу таког пропадања, и поред свега  отимања и доброг темеља, бпо је и наш Крсто. Најбољи трговци у Мостару и Сарајеву, Ср-  бепде као и ои сам што је, били су му с руке  у свако доба. У подне, у поноћи, на која би  год врата закуцао отворила би му се; колико  год је пара затражио, давали су му људи и  без признанице — на још у потаји ђе нико  не види. Тако су добри Срби у њ и његово  иоштење повјерење имали. А да се он није тру-  дно да чојски одговори на толико пријатељ-  ство, не би га, без сумње, ни уживао. Те тако  и Крсту лијепо с честитим газдама и њима  с њим. Златна земља, свети људп - али ђа-  воље царство. Таки положај н иначе сумњивог им Крста  међу Србима и таки склад п љубав народна  према њему били су грдни труп у оку лац-  манском чиновништву с црно-жутом кокардом.  Колико је у годинн неђеља, толико је тајиих  извјештаја од дотичнпх предстојника о ње-  гову раду и намислима отишло до Земаљске  Владе, и не мање одговара и упутстава од  ове к њима; како им се ваља држати према  њему и њему подобним. А црна је књига да- р г впо н давно његово име у својим црним ли-  стинама хранила замрчено. У том су они  „озго“ гледали од сваке руке неће ли како  скрхати и тај истакнутп бор ноноситог србо-  вања, неће ли му ма буд’  како иодлити воду  н принудити га да скакуће како му они буду  звиждали. У тој намјери подговоре првог му комшију,  •Јоса Латинина, католика и владина нрпјатеља,  те се завади и с њим око исте оне њнве, због  које се је давијао п гонио с његовим покој-  ним иунцем Живаљем, а, како је овога пре-  грабила смрт, то се парница између њих још  не свршила но се наставила ето чак н на по-  томство. И, бога ми, не лези ђаволе, заколеба  се ноново читава ђурунтпја између Крста и  Јоса. Те са суда на суд, доћерај ти се њих  два онет до Земаљске Владе и, са старим,  пани трошкова иа некпх пет стотина фори-  ната. Швапски суд, наравно, нп сад није хптао  с одлуком. Био је, то се већ зна, на кривој  страни свога искривљеног агента Јоса. Изгле-  дало је да ће и нресудити у његову корист,  па зато је и одуговлачио с решењем — само121 да се неиокорни и задртп „Бошњак грчко-  нсточне вјере“ (како Аустријанци звапично  називају православне Србе у Херцег-Босни)  што више истроши и једном за навјек подле-  гне под танталски терет тудешке одмазде. Крсто се међу тим носио и хрвао јуначкн.  Гордо је одбијао неправедан насртај; бранио  се издржљиво с истинитим доказима и, добрим  свједоцпма; није се страшио ничега, и у ко-  лико се све то више жестио нротпв толике  неправде п неправнчности, у толико су га  више честитн Србн помагалн п свјетом и ћесом. Парница се врзмала и протезала још за чи-  таву годнну дана. — Било је то по Ђурђеву-дне. Прољеће у нај-  љепшем напону. Јутро као што треба. Крсто  подранио, умио се и Богу молио, паредпо се  у празнпчно рухо, и, док је у хоџаклији уз  кафу нспушио једну симсију дуваиа на ду-  гачки вншњев чибук, наредио млађима те му  онремили н отимарили коња. — Дај-то ми, бона, оно педесет фиорина,  што сам снноћ одвојио, из скриње извади!...  зађе домаћици у једна доба:  — Е ћу, помо-  лећи Бога, кретат’  пут Сарајева. Срамота је 128 вшне дуљијат’. Ако ће бит' и богомдаин кум,  доста ме чек’о годину дана, Љубав за љубав,  спр за наре. Треба дуг поштено платит’  к’о  што с’  н поштено наш’о, па да с’  и други  пут нађе— Стопаница му би готова, откључа чекмеџу,  извадп један замотуљак с парама и додаде  му га. Он их поново преброји и спустн за си-  лав, одби густу тумбећију и, сркиувши и по-  тоњи гутљај кафе из фнлџана, диже се да иде. Таман се опростио с домаћим, прекрстио  и закрочио с бињекташ-камена коњу на ра-  мена, кад ето ти му пуке и пријепуке сиро-  машице комшинице, Станице, удовице с пе-  торо нејаке ђечице, без ништа а на ништа, па  батац: грмачи те преда њ. Стоји је кукњава,  као да је јединца сина укопала; па, гребући  лице ноктнма, чупајући косе и јецајући да  би и камен пукао од жалости, објеси се Кр-  стову коњу о врат и о гриву. — Шта је, јадна била — не?! Шта ти је,  који ти је ђаво?.. запита је изненађени Крсто. — Не питај, но помагај — ако Бога знаш!..  цикну Станица. Па, пошто отхукну и одахну,  подуприје се рукама о бокове и иаставп: 124 — Поробише ме џандари. Однпјеше мп п  кот’о изнад ватре за цареву мирију.... Ту се зацену од илача, п обисну Крсту  љубити скуте и рукаве. Крсту би тешко, као да га ко рани из не-  буха. Запањи се човјек од чуда и жалости;  голим дланом отрије зној с чела, па ће пе-  вјести: — А колико т’  ишту ирна не била, а ? __ — Педесет внријуна у тврдо.. . промуца  кроз плач Станица: — А окле мени и педесет  крајцара, а не....?! — На; илати и не дај да ти носе сиротшву!...  заучиње Крсто, и баци завежљај с парама иза  бенсилаха у 1срило удовици. За тим одјаха; млађим нареди да расти-  маре коЈва; уљезе у кућу; скиде са себе ђузел-  одијело и обуче свакодневно; и упути се на  баштину, да работа по обичају и надгледа рад. Међу тим Станица престнже поробу и от-  1супи је за добивене паре. А Крсто о томе ни-  ком ни ријечи; нити пак да њему ко од че-  љади смије ишта да зуцне — све то гледа  свој посао. 125 Кад би увече,  таман Крсто сио с укућашша  н работннцима за пуну трпезу да вечера, док  ето ти му у кућу Јоса Латпнина. У руци носи  једну повелику плоску ракије; љуља се на  ногама, па, чим би преко прага, посрну. Пи-  јан као ћускнја. — До...до...бар вече!.. назва селам и стаде  насред собе, жмиркајаћи и вјетрећи очима  као звијерац. — Добра ти срећа!.. одазваше му се иза  софре. — Још ми је жива мајка... На здравље!.. — Здраво био! Бујрум!... Примак’  се да  заложимо што је Бог д’о!... зађе Крсто све-  усрдно, иако не бијаше ни он Јосу ни Јосо  њему, откако су се завадили, још дотад кут-  шег прага прекракао. — Било вам с анђелом! Ја сам, бога ми,  био ваљасти’  но ви, па сам и вечер’о и стиг’о,  к’о што видите, и да се ’нако по нашки, што  је ријек, накрешем. А ви текем почели. Но  знаш, комшпјо и пријатељу,  која је?... Јосо  ће Крсту. — Кажи, па ћу знат’!... нашали се Крсто:  — Но сједи, болан, што дубиш! Ја ти, бели, 126 не тражим да ме двориш! Ануте му ту сто-  лицу!... — Нећу сидат’, јер ми пије миста поред  таког човика и поштењака — подави Јосо:  — Но ћу да те дворим ев’  овћко до сјутра  па и до пр’осјутра па и до ’во доба године. Ев’   овако, ја како! Чудиш ли се„ти, мсј добрп  комшијо и пријатељу, које мене вечерас доне-  соше впле теби у твој поштени ^дом, а ? ... — Па у неку руку и тако и онако...  осмјехну се Крсто преко залогаја н погледа  на чељад уоколо. • — За добре су људе н  п р а в е  пријатеље врата моје куће увијек отво-  рена а пси иовезани... Све се живо убечило ђа у Крста ђа у Јоса,  па, рекао би, и не трепће, положило кашике  по трпези п аи н ејед е, и непрестано очекује:  шта ће сад бити. — Ја сам те. . .  падовеза Јосо, једнако ду-  бећи с подавијеним рукама: — да ти право  кажем, нап’о на нравди вишњега Бога. А,  внруј ми, није ми могла друга бит’.  Сила ме,  бр’те, натирала, — ћ сила Бога не моли нити  зна за душу и севап. Влада ме наговорила  н нагнала да те напанем онако бигаир-хак; 127 а думо ме разришио на крижу н путпру сва-  ког гриха, и заклео ме: да тирам „влаха не-  вирпика“ н с пута н испод пута све докле  га ја у просјаке, ја под иагаш скут, ја у гроб  ие отпрам. II ти вет знадеш — шта ћу тн  дуљнјат’... по што је било, да је било! Али  је вет вакат да исправимо ђе с’  искргазило.  Ја сам сам увпдио да од ове кајде нема фајде,  па, док смо иа врнме, дедер да загладимо н  нзличимо старе ране! Јер човик море н брез  брата, ма брез комшије нн на смрти ни у  дркву к’о што ваља. — Оно, да ти се жалим, не прође ни пун  мнсец дана како тс обидих пред царскнм вла-  стпма за ону баштппу, а мени се разболн  домаћица — да прости Бог п твој свитли  образ! 0, што све нисам радно, и куд ли,  бива, гагсам посрто да ј ’  извидам — ама ба-  дпјаваде. Водио сам је на хећпме и цнвилне  и милитарске; кунов’ојој, богме, од сто сортп  медшкина, какве ми гођ доктори наређиваше;  иривиј’о јој свакојаке мелеме п траве, што  гођ ми ко каза; и отвар'о јој на све хоџе и  врачаре — ма све једно те исто и све на горе. 128 — На послитку ми се дојади, и риших се:  да једном за вазде дигнем руке од свега, па  таман како Богу — хвалимо га — бндне  угодно: ја смрт ј&  живот. И не баш толико  њ е , ама ми оне пнлежи ж’о, — к’о гато знам:  ја могу себи наћ’  и другу жену, ама мојој  дици другу мајку никад ни довика. А јога,  побратимковићу си мој, да доведем сјутра у  кућу каква џенабета, те да ми разгони оне  ћимиће, .. .е, то не бих кабулио па да ми  цар своју рођену шћер понуди! — И у тим ми се мукама разби сан. Пуста  глава хоће да ми прсне на четворо, ама нн-  како да склопим трепавице — је ли Бога  жива! Кад једне ноћи, уочи недиље, тааак...  навуче ми се тежо на капке п тљенух, чини ми  се, не би више но колико би дланом о длан уда-  рио. И у томе ми се сну јави човнк, вас зла-  тан, и рече ми: да иђем иод Острог код Свеца,  — да му је слава и милос’!  — те држим 'де-  нија за њ езино здравље; да турим на ћивог  прилог од пет дуката; да из острошког мана-  стира добавим тамјана и пелена, па је там-  јаном окаднм а неленом обложнм; и, најпо-  слнн, да узмем плоску ракије и пет стотина 129Р форпната и дођем у твоју кућу, да ти, кле-  чећи, вићам Бога и Светог Јовапа и замо-  лим те да м’  опростиш за биду и потвору, и  да ће та’-час лакнут’  мојој стопапицп п окре-  цут’  боља нафака у моју кућу. — Ја иоступих по божијем наређењу, —  н са жене ми спаде пола мука, к’о да јој их  ко руком скиде. А сигуран сам да ће посве  оздравит’  чим с тобом докончам оно што ми  ј ’  у спу заповиђепо. П ево ти, брате, дуг за  дуг и ракија и прнјателштво, и халали ми —  од моје ти куће Бог и светн Јован нотри пута!.. То рекав, Јосо клече пред Крста; плоску  метиу па трпезу а ио њој просу нет стотииа  форината. Буриџак суза му се отипгге пиз  згрежбане образе и сасу у прогрушане брке. Крсто прнлеће те га подиже, иа се с њим  пољубп образ у образ; посади га поред себе  за трпезом; заповиједи да се донесе впна у  бардацима; дозва из комшилука пона Триша  н учитеља Јова и све боље и внђеније дру-  гове и пријатеље, па навали пиво и јестиво.  Гозба до грла а част до кољена. Кроз черек сата пуна кућа веселих гостију  куцала се у здравље и испијала за срећу об- 9 ПЗ ЗЕМЉЕ ПЛАЧА 130 новљеног пријатељства између два најбогатија  и најугледпија Сокочанина, Крста и Јоса. А  око поиоћи јектале су раздрагане гусле: да  крв нпје вода и да је брат мио које вјере био  — па кад братскп ради и поступа. Око првих пијеваца иснред зоре ућефлехи-  сани Крсто зађе дружини: — Ето видите, браћо, да Бог да свакоме  по заслузи. Ја ј.утрос помогох ону снромашицу,  а меип Бог пави поћес овог пријатеља и  окреиу га иа прави пут: да бидемо браћа к’о  што смо н били од бабаземаиа. Дивно су ка-  зали стари: ради ноштено, па се пе бој ни-  чега; ти Богу пруЖн иет прста, он ће тебн  руке обадвије! Зар пије тако? Свн здрави!... — Тако, ја како!.. Бог ти дао и живот и  здравље!.. прихвати весела и загријана дру-  жина. На то устаде Јосо, дохвати чашу с вииом,  скиде сарук с главе и отпоче: — Чуј, прнјатељу Крсто! Чујте људи! А  нека ме чује и оиа икопа пред којом горн  нуње Христово, п црна земља на којој стојим,  н божији нимет на софри пред нама, и оно  небо више иас са свим па њсму и нод њпм 131 што је !.. Досле сам лут’о, к’о одвојеиа овца  из крда; млатио собом там' и амо, к’о мува  брез главе; измећарно другоме, к’о псето за ча-  нак сурутке; н био халатка противу свога па-  рода, к’о лискова држалнца па сикири што је  пасађена да послужи противу своје рођепегоре.  Невоља ме, браћо, оевистила и опаметила!  Од-  сада сам се рншио да идем по правом, србасти-  јем, друму. И, ако икад и икуд с њега скрепуо,  ти, Господе Боже, нареди свима муњама и  громовима да ме спрже истога часа а црној  земљи да ми тило из себе измеће за кастиг  и калијеж! II ако нас, браћо, дили вира, крв  ј' иста, и муке су пам исте. Само дрво за се  лакше је витру скршит’  но читаву пгуму. Па  и ми ћемо се тек опдар одуприт’  како ваља  својим душманима и дохакат’  својој несрећи,  кад биднемо сложно и чврсто сталп један уз  другога к’о дрвеће у столитној и густој шуми.  А ко, бр’те, отп’о из пашега сложнога кола,  Бог годио и Бог догодио: те му се не знало  гроба пи мрамора, а траг му се прстом пока-  зив’о к’о нроклетом Вуку Брапковићу!... — Амин, дај Боже!.. захори се из двадесет  грла, а Крсто иоиово притрча те се загрли н 9 132 пољуби с Јосом. Чита слика двију птица иа  једнога гнијезда, од којих је једиу грдна не-  погода бацпла у туђе јато, из кога се она по-  вратила правом своме јату тек онда кад јој је  жарко сунце заблудјела и мокра крила осу-  шило а от ш отворило и прочистило. — Подржи, Боже — за велпку славу твоју;  окамени уста и руке нашије’  душмана; и упу-  ти нашу ђецу срећи п напретку, слози и сло-  боди — молим ти се за лијепу милос’  твоју!..'  шапуташе, скрушена, с прекрштеним рукама  на прсима стара Росна пред нкопом Бого-  мајке са Христом у наручју. Затим побожпа  старнца узе жераву на машу, па њу метну  неколика грумена тамјана, чији се плавичасти  н кудрави дим изви до под таванице, и стаде  кадити по кући чељад н ствари. — Окадите се, ђецо моја, окадите се!.. По-  молите се Богу, да нам он номогне противу  свакога зла видовнога и певидовнога! Завје-  штајте се пад овијем мирили мирнсом свето-  горскога тамјана, да ћете с чистијем срцем и  јуначкијем челом братски и храбро дочекат’   и одбит’  од себе и своје куће и своје земље  и свога српскога народа све што налети да нам иахуди н запријети да иас сатре! Ока-  дите се, ђедо моја! Ижљубитб се, сипови моји!  Удружпте се, сиаго наша! А ови ћс богоуго-  дип кад однијет’  наше топле молитве и вруће  жеље до пред само пријестоље пресвете не-  бесне Правде, која ће нас златнијем сунцем  новог Васкрса озарит’, очистит’  и препородит’!   Окадите се, ђецо моја, окадите се! . Роснаје, збиља, у овом трепутку веома нод-  сјећала ликом и облнком на какву стару чу-  дотворну икону, која из почађалог резбастог  дрвеног оквпра тужно гледа иа све стране, до-  кле једва гореће канднло иред љом пуцкара  и дрхтавнм свјетлуцањем чини да изгледа као  да и она дршће и трепери. Тамјан замириса као и сама свечаност овог  узвншеног призора, а његов клобучасти дим  испуни цијелу собу и попут светачаког нимба  окружи људе у њој, који се, крстећи и мета-  пишући пред иконом Распећа на источном ду-  вару, завјештаваху један другоме на вјерност  и слогу и истрајну борбу за крст часни, срп-  ско име и слободу златну. Ропску молитву и робовски завјет тамјанов  је дим предавао расутој мјесечини напољу, ова 134 своме госиодару сребрном мјесецу, мјесец бри-  лијантним звијездама, ове сафирном небу, а  небо Светом Илији. А да ли ће, како Србин  жели и у Бога полаже над, куцнути подесан  час да их овај Свети Громовник у муњама н  громовима проспе из свога громовитог тро-  зупца, те рашћера брљаву маглу с намученог  лпца ерпске заробљене и порабоћене Твртко-  випе?... В едар прољетни дан. Јутро. Магла, која  се у урвинама и долинама са раном зором бнла  накупила, разријеђена сунчаним зрацима, поче-  ла се дизати увис, расплињавати и губитиЈу про-  зрачно и модро ваздушно поднебесје. Пла-  нински се здрави ваздух стао све то више  загријавати и треперити; а кроза н >  се расуо  мирис од пробехаралих воћака по баштииама,  бујног и једрог лишћа на дрвећу по брдима,  расцвјеталог цвијећа по дубравама, зазелеље-  лих озимица по њивама, и узгојене траве по  пашњацима. Тихи и хлађани повјетарац ђегда  ћарлијне и протрчи као дијете за лептиром,  дижући по путу прашину, тргајући сухе и зим-  ским вјетровима сломљене гранчпце, претура-  јући осушено лишће, милујући цвнјеће и  јагоде, пјевајући неку старинску тужну и јед-  нолику пјесму с треперавим лишћем крте тре-VI 136 петљике и кабастог јавора, шапућући нешто  својим тајанственим немуштим језиком с по-  куњеним оморикама и намргођеннм боровпма,  и купећи тешки зној са згрежбаног чела и по-  црљелих груди уморних ратара. Оре се. Оживјела гора Романија — па све  стране клицање орача, дозиваље работника,  пјесма чобаница и звека чактара п чакалица.  Бректи живот, као о прољећу. На дужој а ужој њиви у Љесковим Рупама  у Сокбцу виднш два плуга с по четири вола.  За једним се погурио Крсто па оре, а за дру-  гим му најамншс. Дап лијеп, ора за рад, па  се и нашим орачима мшга трудити и знојити,  кад је Бог дао те се има око шта; крачу но-  носито, узмахују бнчевима и час-по се раз-  вичу на волове: „Ае вбле! ае, брате! Ае, ае!..  Ујсту, Рисоња! Нави’, Мацоња!.. Ае, брате  мој слаткорани,... ае, ае!.. Крсто се раздрљио, растрбуљио; прашина  му уљегла у зној п као глиб се зарилу. у дуге  и дубоке му бразде по челу, образима и нр-  сима. Босе му ноге до кољена утонуле у бр-  љаву п црну бразду, чија сирова земља ми-  рпше каотамјаннараном гробу о Задушнпцама 137 а аа љим се отегла цриа пласа узораие поред  зелепе и травне пласе неузорапе му њиве,  која послије свако десет мипута биваше за по  бразду ужа а она прва шира. Кад би око ручањег доба, дотрча Богдан,  најстаријп синчић Крстов, оцу на орање. — Тата, тата!.. повика малишан, газећи  бразду и прилазећи оцу — Снремила ме мама  да ти кажем е су дошли некп људи их Хер-  цеговине, један стари и један момак; па је ре-  кла да одмах идеш кући... Крста одмах нешто сјења: ко то може бптп  у ова доба; јбчну волове; ирут и отик метпу  уз рукуницу; изађе пред волове те им стави  сијена у бразду да једу; дозва најамншса и  народи му да наставн, а послије једно по сата,  ако оп утолико не стигне но се забави, да ље-  гов плуг одјарми а волове заћера у окрајак па  пашу, док он не пађе и пошље себи замјеника.  И пође са ђететом дома. Кад тамо — ко ти је? Пред кућом му два  хата — као двије виле, под рахтима н силем-  бетима, привезани за једну крушку а зобпице  им о ушима; а под једном гранатом јабуком  у хладу на простртој серџади прекрстили ноге 138 иа пуше и пију кафу, коју им дунке стара  Росиа послужује— Омер-ага и Мујо Алијћи. Виђе ли их, пе виђе — Крсту се засијаше  очи н засмијаше уста од радости;  рашпри руке,  а полеће и завика: — Благо мени јутрос и довијек, кад и ја  једиом у својој кућн дочеках најбоље своје  пријатеље! Добро јутро, и добро мн дошли!.. — Боље тебе нашли, и добра ти срећа!..  одазваше му се отац и син; потурише фил-  џане и чибуке, па скочише те се ижљубнше  с Крстом — као да су сад с онога свијета. — Хај’ те бо у кућу, шта сте ту сјели!.. по-  нуди их Крсто, па се обрати жени: — А-ну  гледај, јадна, те што хазурај тамо — образ се  хоће; и допеси ми мало воде да с’  умијем  и хаљине да с’  обучем!.. У млађега поговора нема. Жепа отрча у  кућу, и изнесе му ибрик с водом и одијело  под пазухом. Пошто се уми и опра ноге, Крсто  поново попуди госте да уђу у кућу. На то ће  му Омер-ага: — Немој, вјере ти, лијепо нам је, валај,  и вођекана у хладовини сад за сад. Нека  снаха, бнва, тамокана послује, те да јој не 139 сметамо — па има се времена и за тамо. Но  се хазурај, добар си чо’ јек, па сједи те почшш  и да нам се што хвалиш с овијех банада!... Крсто уђе у ћилер те се преобуче и обуче  своје свакидашње рухо, па изађе гостима; сједе  с њима, запалише, и затурише еглеп. — Па како си ми још, добар чојче?.. по-  новоупита Омер-ага Крста. — Добро, фала Богу, — но како тамо код  вас?... — Шућур Алаху, могло б’  и боље! Но,  како виђу, ете ти се баш једном окућио п  озенђилио к’о што бит’  ваља... — А теке тако, Богу за славу! Само ј ’  он  зенђио, а нико ништа без њега нема... отпо-  виђе му Крсто, пуштајући кроз уста и поздрве  трп дебела млаза плавог дувапског дима. — Вјерајбог ми је драго. Подржи, Боже!  А је л’  ово твој мали?.. додаде Омер, п по-  каза на Богдана, који се облањаваше око Кр-  стових леђа. — Броји се мој; да ,је моје жене, знам  посигурно; а ко зна, ко га .је градио... на-  шали се Крсто. — Валај је налик па те к’о да сп га пљу- 140 нуо. Ђаво од ђавола. Ход’  амо, влашино!...  одудари Омер-ага шалом на шалу и прихвати  Богдаиа па га сједе на крило и стаде милу-  шити смежурапим рукама и сиједим накострп-  јешеним брцима. Малишан се стресе н пајежи од Омерових  дугпх власи, памрчи се, оте н утече бабн  Росни нз старчева крила. II само се онда  усуди вратити, кад му је ага показа бпјелу  круну пешћеша на длан. — Давно се казало: чо’ јек срећу не стпже,  ако је не срете. А срећа није к’о лептир, те  да га чо’јек каном гони и улови. И сами Бог  зна, ђе је коме нафака запнсата. Нијесу тек  онако рекли: да чо’ јек седам пута за свог жи-  вота море стећ’  п растећ’. Судбина. Ђе си се  тп родио, ђе л’  одраст’о, кудијена те пије  ђаво носио и шта све није с тобом било, па  види ти де: Бог се смилов’о на твоје муке и  окренуо добро срце оног старца Живал>а —  Бог да му душу прости!  — те те усибио и усре-  ћио и нафаку свога рођеног ђетета вез’о за  твој талих. А, што очп внде, твоја је вођекана  баш по табијату. Ја мнпм, е је све ово твоје...  мудроваше стари Омер, н показа руком и чи- буком на кућу, поткутњицу, воћњаке и чит-  луке уоколо. — Моје и божије сад за сад, докле га пе  отму Швабе иђаволи!.. потврдп Крсто, трља-  јући чело задлапком. Омер-ага јекну на те иосљедње ријечи,  заврће главом и дубоко потеже из бијелог  трешњева чибука. На то се умијеша и стара  Роспа у разговор: — Богме, н нема иишта без божијег суђе-  ња. Јер оно што је коме горје записато, мора  му се десит’  доље — па да ће не знам што  бпт’. Два јарета окози једна иста коза; га да  пх једног дана прода на пазар; један их тр-  говац купи, а један касапин закоље. Па јед-  ном од њих оде чанра на добош, те у њу до-  бошар бубња и удара маљицима к’о пратљачом  по каљавом гуњу. А другоме кожа јаретниа  доспије за повез на корицама од 'ванђелнја,  те је људи целивају к’о светињу. А обоје једна  мајка родила, Једна сиса дојила, и једпа трава  гојила. Ето што ти је судбина... — Кисмет!  кисмет! .. потврднше н Омер  и Мујо, испијајући кафу из филџапа. Утолико чобани најавнше стоку. Попас. Ко- 142 зје и овче браве, предвођене најамником чо-  бапнном с диплама у руци, једним овном с  виластим роговима и чактаром о пеостриже-  ном врату и једнпм срђнлом јарцем с чака-  лицом о грлу, спратише у тор; говеда опет у  појату; а млад, коју најави нрикладпа Мили-  ца, у котац. Нрилазећи кући, Мплици се зауставише  очп на гостима; застаде, држећи плетиво о  врату; и, чисто не вјерујући да добро види, пе  мало се изненади кад је спази Мујо и скочи  па јој се упути, осмјехујући се и машући јој  себи. Ђевојка му полеће у загрл>ај и нољуби  се с њим као с братом, па приступн Омеру и  пољуби га у руку као оца. — Жива била и брзо се удомила! Охо-хо,  да кршне цуре што је нарасла, по Богу брате!  Тешко ти кошу н хамбару од нросаца, Крсто!  А како си ми, пиле моје?.. зађе Омер-ага, мп-  лујући је као рођену кћер. — 'Ајтемоте бо у кућу—приврућилој’ о’ ђе  више!.. поново их понуди Крсто, на што се  гости покорише домаћиновој жељи. Крсто нареди Милицида им растимари коње,  уведе их у ахар п метпе им зоби н спјена; 143 а он Омера и Муја уведе у кулу и иамјести  у ш и к л н  ходају, на навали кафу н ракију и ду-  вап качак чак из Подгорнце — зијафет као  за 1вих а као од 1вега. — Е, брате, нема јутрос ннкога на окрс’   бијелога свијета за кога би ми било мнлије  да ми дођо у кућу, но што сте вас два... зађе  Крсто, послужујућн госте ракијом; па онда  отшнте прнчати укућаннма о свему што му је  добра Омер-ага и хве 1\>в дом учинио. — Е, драги дашда Омер-аго и побратхше  Мујо, нмате м’  опростит’  што ћу вас за час  оставит’  док пешто свршим ту у авлххји. А  ето вам мајке Росне, па се разговарајте, док ја  дођем! ...заучиње Крсто, па се диже, узе пож  нз хоџаклпје, ђе Госиава пословаше око пита  и уштппака, и ходе у тор међу браве. Ту изабра најдебљега шиљега, изведе га  до под листру, захсла, одрије, растави, пола  лубине скреса за шхтао, бедрпце натаче на  један гвозден а џхшерице на љесков ражаш.  Дозва Милицу те му иомога унпјети месо у  кујну; уми се, и опет врати гостима у хљстпн-  ску ходају. — Тражио бих изум, да ми допуштите да 144 зовнем три добра пријатеља нз комшилука да  се поразговарамо и нскашшо коју заједно. До-  бри су људн, а знам да ћо пм бпт’  драго да  се иознају с вамн... зађе Крсто, стојећи и  обраћајући се Омер-аги. — Зов’  их, џанум! Ко гођ је, бива, прија-  тељ теби — иријатељ ј ’  и мени. Не море друк-  чије бит’. А ко су ти ти?.. запита Омер. —  Пон Тришо, учитељ Јово и ... зачудн-  ћеш се кад ти кажем трећега. То је иеки  Јосо Латпннн; вишег душманина послије Алије  Капе пијесам им’о, — ама га смела своја крв  а несрећа окренула на прави пут, те се по-  мприо и окумио са мпом; и, вјеруј Бога, да-  нас бољега пријатеља, ако ће бит’  и латинин,  освен тебе и твоје куће, немам у свој Босни  п Херцеговини. Сад ако велите да их зовнем...  затеже Крсто. — Зови! зовп, но Богу брацка! Како да  не!.. повикаше у један глас и отац и снп. Крсто поручи но њпх да му дођу на ручак.  Мало по не би, док ево ти прво попа н учи-  теља па онда Јоса. Поп је човјек од својих  шесет годнна; крља од оних старих Срба,  што је у своје врнјеме своју вјеру знао и 145 сабљом брапити исто оиако као што је сад  крстом и рнјечју заштићава. Сијед, згрежбаиа  лица, црнпураст, ночађеле браде до пола пр-  сију, јаке кости и још држећи, На љему од  одијела пеке старе сукпене мантпје, па главп  му иљосната и већ умацупата чита, а на погама  опанци. Учитељ је момак у пајбољем јеку, бли-  јед, жољав, плав, бистра ока, ођевеп под а  1а 1'гапсо, носи штап и чешће кагшвуца. А  Јоса већ и знамо — то ти је старац као да  сп га од букве одвалпо; крепак и снажан, и,  рекао бн, ништа сад пнје старији по назад  десет година. Како уђоше и пазваше Бога, домаћпн их  приказа гостима а ове њима н намјести да  сједу поред њих. Па викн.у на млађе те допи-  јеше ракију. — Па како тамо, како парод на те стране?..  запитаће поп Тришо Омер-агу до себе, при-  хватајући од Крста чашу с ракијом и приби-  рајућн се да наздрави. — Богме, брате, никако. Једпом ријечи:  сво покрена од глади. Прнтисла рђа, па нити  море, џанум, да се живи нити да се мре!.. — А како се слажу нанш и ваши?.. додаде 10 ИЗ ЗЕМЉЕ ПЛАЛА 146 учитељ, испивши ракију и отирућн се везе-  ним рупцем. — Никад боље. К’о, бр’те, зблпжила мука  и невоља љута, и к’о кад зна свак — та није  му врана мозак попила, да мп горега катила  од „А-устури-је“ немамо, — па се забора-  виле старе ране и све обисло једпо око дру-  гога к’о у старп земан кад смо једне вјере и  закона били. Ама влада и јопета, бива, ради  са све десет ноката неће ли нас како завадит’:   те на једну страну нушта агама мах и подго-  вара их да притјешњују кметове, те на другу  страну подаракава чипчије да с’  отимљу од  ага и не дају хака. Мисли, џанум, тамо-она,  да лови по мутној води. Ками да јој је у-врх  перчина! Здрав си мп, попе!... и Омер-ага  се куцну с попом чашом о чашу, и испише  их у кап у један мах. — А шта с’  оно бјеше чуло, к'о да је наква  побупа тамока међу вами? То некакви се  агински чардаци горе, то жито се с гувана  краде, то кметови бију аге тојагама и гопе  их с читлука, то... не знам, триста наквих  чудеса доприје до наших уши отуд с ваших  банада. Рад бих био знат’, колико је лажи а колико истине у томе, и колико је свит опако  на своју прекројио и издевент’о док је тај хабер  до нас дош’о .... запита Јосо преко чибука. — Пола ј ’  истнне а пола лажи и ту к’о  у свему... заучиње Мујо нскрај њега, — И чар-  даци су иаљени, и гувпа су штећена, и аге су  злостављапе, бива, алн и ту је прс’  владип к’о  и свудије. Чардаке су нам палили и гувна  штетили салте нреобучени џандари иоћу. К’о  хесапили су, џанум: дај-то на ови начнн  нећемо ли како завадит’  мусломане и хриш-  ћане, погато ћо свак држат’  поспгурпо да то  кметови чине штету агама, а за нас се пико  нп сјетити неће. А, до душе, била су и пе-  колика случаја да су н чипчије гонили аге  из својпјех кућа и с читлука; ама и ту је  влада умочила своје нокте. Јер, или је ага био  рђав чо’ јек и владина пришппетља па је чи-  нио зулум, те се сиромах кмет хоћеш-нећеш  мор'о дић’  против њега; или је јопета кмет  био каква поган и владпновац, иаје, натуте-  кан од испоставе и прије’стојника, ударио  на свог агу и окренуо како не ваља. К’о што  видите, то је све запржило владино масло;  ама јој, бели, неће изаћ’  за руком. Види, бива, 10* 148 свијет на што је кренула, па ј ’  и не слуша  внше но маљ ћускију. Та није нико махнит да  ломи главу за туђ ћенф!... — Ама и за некакве се хајдуке тамо међу  вама бјеше чуло у нас. Шта је,... који је то  ђаво?.. заучиње учитељ, савијајући цигар. — Какви хајдуцп и дркалице!... дочека  Мујо: — Камо среће да су хајдуци!  Но и  то је владина мајсторија. Боји ти се Херцего-  випе к’о живе ватре; нарочито сад, откако  јој се унутра кућа запалила те хоћо Маџар  Швабу а Швабо Маџару да оба ока ископа.  Па би рада да све опасније л,уде и главаре  стисне за раније у гааку н обезглави нам на-  род. Зато ј ’  и преобукла тобош нод црногор-  ску неколика џандара и пушћала их кроз не-  весињске нлашше, да, бива, хајдукују и да  се ујављују најсумњивијим људпма, на пошто  их они приме и ако им уздају брашњеник,  да их ти вајни „хајдуци," к’о јатаке, доставе  влади, те да их она позатвара, н тако за вре-  мена шчена гују за врат. Матрак јој за то у  нос! Не знамо, бива, ми њенс марифетлуке!... — Е, браћо, које је градове п коју је тврђу  ова пексина царевина нзграднла овудијена око 149 Сарајева — фаљетиа руко божија! Кожа ми се  иајежила, гледајући оио чудо. Хесапио сам,  бива, да тога белаја нема ииђе к’о око нашега  Мостара. Јер око њега иема ииђе брда ја гла-  вице, а да с’  у њ, пасји закон, иије укоп’о и  ааметеризио с војском и топовима. Богме,  опас’о Мостар н околииу желшзнијем обручем  — јадно ти Свети Јован цара Дукљанина под  Везировнјем Мостом, што причају. А тако Тре-  биње, Невесиње, Гацко, Фочу, Билећу, Столац,  па све ено чак, бога ти, до Пљеваља и При-  јепоља, Кад ’вамо, а оно по Боснп, а нарочито  око Сарајева, још и горе. И, бнлај, све сам  се до јутрос над’о: да море кад-тад од нас  нешто бит’;  ама, кад сам јутрос избио на-врх  Романије те поглед’о нут Сарајева и видио оно  чудо од ћесарске хрке и силе, дина ми сам  окуњно брке и пешто ме уледило носред срца.  Даће Бог да од пас ишта бидпе!... уздахпу  стари Омер-ага, и потупи ијетким и боничким  ногледом у серџаду преда се. И збил^а та примједба упесе сјету међу све  овдје. Свима би тешко, свима се сави мука  иа срце пред тим фактом, и све се закарн.  Тајац. 150 Мујо стиште шаке, ђипи па ноге и, закр-  вавивши очима, први прекиде ту тешку,  оловиу, ропску тишину: — Ох, мајку им швапску п оца папин-  скога... да би ли! Да мн је салте бомбе и  динамида — колико ми треба —  јадан ти сам!  ...па да пасју вјеру и крмски сој дижем у  облаке, нек’  су мало височије: те да сахире  и отудијена надзиравају рају но Босни и Хер-  цеговпни! Ах, да ми ј ’  окле гођ добавит’  бомбе  и динамид, ппт о б’  их ја: помажу л’  нм што  гођ тврђе и градови, на које су милијуне  отете од народа похарчили. Да-бог-да им оста-  нули иусти к’о што и хоће за њиховом гла-  вом, ако-бог-да!... Но се, џапум, не могу нш-  чудит’  овијем научењацима: шта раде више,  гато не израде и усаврше оне „балуне“ што  лете под облаке; па да ову тпрјанску цими-  ротпју озго у главу тучемо и горимо ћезапом,  к’о змије —  Бог јој јаки судио по заслузи н  заради, да-бог-да!... — Да Бог д а !... гшвикаше скрушено сви.  Хрпшћанн подигоше капе а мухамеданци упри-  јеше очима у небо. — Ручак је стас’о и вет сам га поставила,.. 151 јави Госпава Крсту с врата, а овај се обрати  гостима: — Хајдемо-те, браћо, да што заложимо.  Богме, што је Бог д’о а срећа иаиијела!.. II сви се дигоше и уђоше у трпезарију,  ђе их на сниским округлим ораховим синијама,  пушећи се и миршпући, чекаше вруће јело.  Посиједаше с прекрштеним ногама по простр-  тим душецима све по реду и по старешинству:  у зачел>у поп, до њега с деспа Омер-ага а с ли-  јева Јосо, до овог Мујо, до Омера учитељ Јово,  а на-дно софре домаћин. Пошто искапише  још по једиу препеченицу, прихватише сејела.  Софра је била обилата — по нашки: чорба са  пшенишном погачом, па кухано месо, па пе-  чење, па пите и приганпце, па цицвара, гру-  шевина, кисјело млијеко и сир и кајмак —  шта је ко хтио. За ручком је домаћин од  пијћа служио хришћапима вино а муслома-  нима медовину. У почетку се ручка мало говорило, у сре-  дини више, а при свршетку, иошто им н пијће  прочисти грла, жпвну н разговор. — Ама не питам вас, јер ме некуд стид и  тешко ми је, пошто сте од друге вјере — ама 152 хоћу свакако, јер вјера не чини чо’ јека но чо-  ’ јек вјеру,... да, не питам вас (а опростите!): како сад наши у Мостару с владиком? _ _ зађе поп гледајућп на Омер-агу. На то ће му овај преко залогаја озбиљно  и саосјећајно: — Богме, бр’те, пс ваља. Уљег’о владици  ђаво под кожу, те с’  одметнуо од свога стада  и нрнљубио уз невјерпичке маџарије, па ради  како му из Беча комапдују. А народ, к’о парод  — пе бенда ти дапас ни за цареве ни патрике,  а камо ли за којекога, џанум! Па му један-иут  окрепуо леђа — то пас прош’о кроз Мостар,  то владика Серафим: нико му ни мукает. Нити,  бива, ко од вашијех тамо иде у цркву ђе ј ’  оп,  нити му прима свјештенике у кућу, нити се  крштава нити вјенчава. Има ђеце од седам  годнна да нијесу крштена, а ко се вјепчава  иде у Благај код пеког старог и поштеног  попа Која за благослов. Ономадне су, валај,  баш пспред шта ћемо ми кренут’  ’ вамо, уко-  пали покојног сердара Мијата; цио му се Мо-  стар, и иашн н ваши, скрк’о на спровод, —  ама ннт’  је било попа ни ђакона да му пре-  лнје греб. Тако је, веле, сердар при смрти наредио, да га, бнва, без „шванског“ онијела  сахране. И, пошто су му двојица-тројица оча-  тили „слово,“ опдар су га спушћали у раку, а  цио народ из једнога гласа отпјев’о у три  иут’  оно ваше „вјечнаја памјат," како ли се  каже — и потаман. Бош-работа! Не ваља, џа-  цум, та’  омраза фижлина, не ваља. А то је  влади добро дошло. Њен Штадлер и Буцоња  од те ствари немају никакве милије на дуља-  луку. Не ваља пос’о, не ваља!... — Не ваља, ја како! Окле ће ваљат’?!...  јекну часни отац Тришо, и дубоко се замисли. — Црква нас је некад сачувала од туђпна,  а данас нас црква продаје туђпну!... уздахну  учитељ, па додаде: — Та ј ’  иста несрећа до скоро била и међу  нама овдје у Сарајеву. Калај, љут па предсјед-  пика сарајевске црквено - школске општине:  што ј ’  отпш’о са српском денутацнјом у Беч  да се жали. ћесару на угњетавање нашег на-  рода у пашој земљи, у здоговору с митропо-  лптом Мандићем отме од општине црквене кљу-  чеве, оби касу и покупи новац. А народ се  на то одби и од митрополита и од цркве у  којој ои служи. II за три мјесеца су Срби из 154 Сарајева долазили овдје у Соколац код тог  истог поиа Триша, да их вјенчава, причеш-  ћује, крштава и сахрањује. Једва со некако тај  ђаво смири, да нам се не смију душмани ис-  под брка, и да не облијећу и гачу око нас трапи-  сте и језуите, к’о гавранови око стрвипе... Но  је ли, бога ти — како сад ви с вашим ваку-  фима и мејтефима, а већ за Шеријат вас и пе  иитам?... — Валај, готово исто к’о и ви с вашијем  поновима и школама. Истина, љокнули смо  владу да нам се толико не мијеша у мејтефе;  ама нам је вакуфска добра стрпала пода се,  па нам харчп паре а пи питат’  је не смијемо:  куд нх дијева. Шеријат јопета, џанум, ста-  вила под своје маказе, иа кроји како јој је  драго; прима у њ кога хоће, а ћера кога јој  се свиди. Споља г’  украшава, да свијет види:  како се тобош стара за нас; а унутра вршља  и нретапа нашу ђецу у своје људе и од дана  гради ноћ, како то салте она умије. Богу пла-  тила!... одговори Мујо, испивши чашу медо-  вине и спремајући се да савије цигар и запали. Домаћица ириђе те’покупи кашике н комаде  хљеба, и диже нразне суде па опда еинију 155 е мрвама и костима. Милпца уиесе леђен воде,  шкип, сапун и пешкир, и посу људима те се  изумиваше и отријеше. А за тим стара Росна  упесе ибрик кафе и послужи госте. Крсто при-  даде дувана, и еглеп живну и развезе се — као  нослнје добра обједа а уз добро вино, медовину  и кафу. — А кудије сте дошли? Ја мним том новом  жељезницом?... запитаће поп Омер-агу, при-  мајући то трећу кафу у филџану из Росни-  них руку. — Боже сачувај!  Но на Касабу, па пр’о  Мбрина и Иван-планине све старијем путем,  кудијена су ми, бива, и ђедови за Травник  везирима ходили у стари земан... одговори  Омер поносито, срчући кафу и пуштајући кроз  нос и уста два дебела млаза плавичастог и  кудравог дуванског дима. — На коњима 1 ... — Ја!.. — А зашто нијесте ишли жељезницом?.. .   улеће се учитељ. — Не шће стари, за живу главу. Не би т’   он путов’о на тој „швапској кобили“, па да 156 би му три најбоља царева града поклонио...  осмјехпу се Мујо. — Јок, валај!  Још ондар, џанум, кад су  Швабе дошле у нашу земљу да суде, Богу сам  јемип учинио:  да од мене, освем што ми отму  силом на срамоту, никаква хаира неће имати.  Да сам икако смио и мог’о — но ми, пусто,  ж’о бестрегат’  онаки темељ и оставит’  ђецу  без нигата — не б’  пм, билај, изиш’о пред  тог шихова краљевпћа што иде садекана ’ ва-  мока, па да би не знам што било!... одсијече  Омер-ага, мало и загријан. — А !.. заучиње учитељ:  — То сте ви да-  кле дошли амо као депутат за дочек престо-  лоиаследника Рудолфа,.. је л’  те?... Омер потврди главом да је тако, па додаде: — Знаш, бр’те, која је. Бира ме, по ђаволу,  племе, а бели пр’о моје воље, за муктара сваке  године. Па сам, к’о муктар, и мор’о по сваки  начин: или, бива, ић’  у Сарајево пред тога  ћесаревића или селит’  из ове земље. А и  Мујо се ужелио побратпма Крста, те ти ми  оба 'вамокана — ја шта ћемо? Сила Бога не  моли!... — Па пека сте, чојче !  И добро нам дошли! 157 Да-бог-да пам таки вазде долазили!  Но се бо-  јим, е нијесмо с вас... ласкаше му Росиа,  купећи празие филџане испред гостију и ме-  ћући их па табаку. — А мислиш ли ти, Крсто, просјутра у  Сарајево на дочек тога новог п високог муса-  фира?... запита поп домаћина. — Мислио сам да не идем никако, и ако су ми ономадне горје у касарни строго наре-  дили да с’  опремим и идем. Учинио бих се бо-  лесан, па коњ мари! Али, пошто је паљег’о  амиџа, ићи ћу — ја шта ћу?... зађе Крсто.  ' — Фала Богу, људи, свашта ли се чује за тога ћесаревића Рудолфа што иам са сре-  ћом доди сад! Кажу, да је сувише понешен за  нашијем људима, и да, мимо све народе у  држави свога оца, најволп — Србе. Веле, е  неће никако другојаче да збори до нашки, и  да носн само старо душановско одијело: цр-  вен кафтан са златиијем ширитима попречке,  мавене чакшире, чнзме од црвеног еахтијана,  и на глави самур-калпак и чекрк-челенку...  заприча поп, шмрчући бурмут с длана и спре-  мајући се да кихне. — И ја сам, вала', то чуо... настави Јосо. 158 — И још и то, како му ј ’  опи стари грнво  од очурипе бранио да иђе 'вамока међу нас,  па се њих два споричкалп због тога те добро;  и како је П с 1-з6р и ћесару п његовијем лалама  и везирима дош’о у Босну, да види шта с’  и  ’ вамо ради. Неко ми рече, како ћ’  оп, кад иа-  стане и сједе на ћаћин прнето, дати свима на-  родима и вирама „сваку праву", а особито  нами; и како ће примит’  срнску виру и про-  гласит’  се салте за „српскога цара“. Поспрдну  се неко тако, ама не могу вироват’  да ишта  има од тога. Швабо је то, брате си мој; а  кога је змија клала и гуштерице се боји!... — Да-бог-да, брате, да б’  и тако било, кад  пије боље! Но ми се чини, да се брез крви  не добнја „права“ у овој земљи, да без на-  шког зноја нема соја, и да нема за нас цара  осим кости Немањића. Внше је млијека од  једне наше краве но од стотину туђије’  во-  лова. А-а, црна капа зла биљега. Што види  овца лежећи није далеко. Те н то. Виђу ја  што виђу!... мудроваше сневесељен Крсто. Учитељ се засмија и додаде: — Беспослен, браћо, свијет па пагуђује.  Баби се снило што јој је мило. А и ове вла- 159 дине пршнипетље протурају по пароду лажи  к’о пљеву — само да б’  им ми тога сплом  госта што боље дочекали и примили, тс да  се опи нз Беча покажу н похвале пред Евро-  пом: како санћим уживају љубав и повјерење  наше. II ја сам чуо за тога јединога у ћесара  сина, како се најозбнљније носн намјером да  у своје вријеме узме тптулу „славенско-маџар-  ског“ мјесто „аустро-маџарског" цара. Идемо  да видимо. А неко ми прича још и ово о  њему. Он је, знате, пропутов’о сву царевину  унакрст. Вративши се најзад с пута, доведе  иред оца три коња; један је бно страшпо де-  бео да се једва крет’о од претљине, други  осредње угојен ама дивно отимареп, а трећи  мршав да се једва држ’о на ногама. Па, кад  га је ћесар запит’о: „Шта си ми, сине, донио  с пута; шта си запазио, а шта научно?“ он  му ноказ’о та трн коња и одговорио: „Онај  дебели си ти, онај орахћени твоји чинов-  ници, а онај мршави твој народ.“ Веле, е се  на то цар толпко расрдио, да г’  умало нпје  убио. Но сведно; ако нпје тада, а он ће други  пут посигурно — само ако ј ’  истина да му  је спп таки к’о што причају. Но ми се чини 160 да ће и ту бит’  она народна: боље га је из  далека чути но из близа виђети... — Немојте му, људи називати оца „царем",  ако Бога знате! Какав, бива, цар и дркалице?!  Само је један цар на дуњалуку са столицом  у Стамболу од баба-земана. Тамо је, џанум,  сједно и свијетом заповијед’о прво грчки цар  Костадин; па, кад ј ’  он нест’о, прешло цар-  ство на сриског цара Немањића, а с Нема-  њића на турског Отмановића — и на њему ј ’   и дан дањи. Он је салте прави цар, а ово су  друго све краљевп н краљићи, књажеви п  књажићи; и што су, бива, звијезде при сунцу,  то су остали свијетски мулући при султану.  Ја не признајем другога цара до њега, и док  му чујем хаваза на Босфору, не бојим се нн-  кога до бога. А овп је краљић у Бечу, што  га „ћесарем" вабе, салте један мали чиновни-  чићиизмећар силнога девлетлије са Златнога  Рога, н ништа више. Па ј ’  ођ.утурумио и  офукарио, лаврњајући и трошећи на што људи  не троше; н давно би липс’о, бива, од глади,  к’о нас, да му ннје било пстога гази патишаха.  Но неђе давно по земану била једпа ћесарска  одива у харему ђеда султанова — то цару, бива, дбди к'о баба оли прамбаба.. Па цар, к’о цар  и његова милос’: жао му, џаиум, да се угаси  свпјећа у кућн тога сахибије од Беча, па му,  опако на својску, дао Боспу и Херцеговину  да купи харач у њу за неколике годнпе док  неће ли с’  испоравит’. Ко је хесапио да ће  с’  ова луторанија закопат’  у њу, к’о да јој је  од девет ђедова остала, и да ће нам толпки  зулум ударит’.  А цару јопета ж’о да га ћера,  к’о вели: а пека га још који дап, неће ли се  што окријепит’, а у мене свакако нма зе-  маља п градова и одвише. Ма Швабо — пас му  се пасјега меса папотез’о! — м.јесто да призна  царску мнлос’  и да се сам сјети образа на  •једног дана ходе нз ове земље, он све безо-  бразни’  п гори. А, валај и билај, да зна цар  шта он о’ ђекана ради, не би г’  у овој земљи  сврстов’о двадес’  и четири сата! Но не море  све знат’, ако ће бит’  н цар. А за најгоре је  то, што му се ни нрнћ’  не море од хиљаду  забнта и придворица што су око њега. Јер  да није толико мпого светаца, Бог би вазде  био добар... разлагаше Омер. Мујо погледа на Крста, зацрвење се, на да  нукне од смијеха: 113 ЗЕМЉЕ ПЛАЧА 1 1 162 — Батали, бабо, бога ти! Такијем, бива,  лакардијама нема мјеста кад дођу виле до очију  а луч до ноката догори. Превали земљу, хва-  лећи Стамбол и падишу, а по сриједи пама  никакве фајде од њега више но од кртице зецу;  нити ти с’  он садекана више пита Босном и  Херцеговином но пјан с гаћама, и ако се бро-  јимо његовпјем подајницима. Но, тако ти тур-  ске вјере, јами таки еглен, да ти се ђеца не  смију у шаку!.. Омер-аги би тешко, намрки се па сина,  накостријеши се и погледом измјери свој бо-  јали чпбук. Крсто опази шта се у њему кува,  па похита да забашури ствар, и окрепу разго-  вор на другу страну: — А коме су још код вас тамо у Херце-  говини наредили да иде пред ћесарева сипа?... Мујо се сјети на што Крсто нишани и за-  тура разговор, па му истрча на сусрет с од-  говором: — Богме, брате, хесапим исто к’о и овуди-  јена: свијем владикама, муфтијама, муктарима,  игуманима, кнезовпма прије’сједницима, н ви-  ђенијим газдама и првацпма пз народа. Ис-  под Вележи је, освен старога, још одређен и 163 Алија Капа. Њега ј ’  окружник по три пута  звао код себе у Мостар; и, веле, дао му да  на њемачком паучи иекакав говор чнм ће но-  здравит’  ћесарева сина испред свпју нас на  штацији у Сарајеву, кад прима... — Ох, мајку му издајнпчку, ђе ће нам пос  откинут’!... јекну Крсто и заврће главом: —  Тако ти је то — било брљаво, било мрљаво,  реда ти је трпјет’  и дурат’. Докле, Госиоде?!.. Омер-ага се наслони на шилте и стаде зи-  јевати. Сама му се руке опусти на крило, п  чибук му паде на под. Закуња, склопи капке  — освоји га дријем. Попа такође. — Е, па хајте, људи, да иђемо!  Врнме је  вет. Брат домаћин се постар’о те нас угостио  к’о на Божић ујутру — и фала му!  Сад треба  н ми да оставимо чељад да почину, а богме и  ове добре јабанце да с’  одморе мало. Куме  Крсто, тако тн нашега кумства — доведи ми  довече ове пријатеље кући, богме колико имамо  да се стимамо!.. завика Јосо, н диже се да иде. Поп и учитељ такође. — А код мепе сјутра у јутру свратите на  ракију!... настави учитељ, гледајућп на Муја  и Крста. 11* 164 — А код мене сјутра вече на вечеру!..  додаде поп. — Охо-хо, на то је најбоље и да не иђемо  из Сокоца никад и никуд! Ннђе, бпва, боље  но вођекана... нашали се Мујо. Утолико се и Омер-ага прену, прибра и  диже на ноге, те исиратн домаћинове комшнје  до врата. Ту се руковаше н поздравише са:  збогом, до виђења, и у добри час !.. па Соко-  чани ходоше својим кућама, а Крсто се с Оме-  ром и Мујом врати у кулу. Нареди жени те  им прострије да спавају а Милици те их изу;  и кроз черек сата уморни отац и син су хр-  кали под једним губером а на једном душеку  један поред другога у гостинској соби у кући  Крста Богданова. Пробавнвшп још два дана у Сокоцу код  Крста и по гозбама час код Јоса, час код попа  Триша, а час код учитеља Јова, трећега дапа  зором Омер-ага и Мујо с Крстом и Јосо.м по-  јашу бијесне пардпе, иа ошину низ Романију  пут бијелога Сарајева. Путем под тешкпм утисцпма од околности и  околних тврђава Јосо, Мујо и Крсто сезавјетују,  да ће, док год им буде пара куцала чим — 165 свачим стајати на бранику части и своје до-  мовине од свега и свакога; Мујо се и Јосо  здоговоре, да гледају те овом згодом паправе  читави русвај у босанској престоници; а Кр-  сту исиаде за руком да обрлати Омер-агу, да  стане на пут Али-ефендији Кагш п његовој  улози пред ћесаровићем Рудолфом. —  Зар, бон не био!.. туткаше га Крсто,  јашући напоредо: — да допуштиш да нас  сјутра оно сковпнче од оног пексинога Капе  брука пред свијетом? Зар испред свије’  нас  и вас старије’  крља и батбња, кућића и хоџа-  ковића, што је сваки просуо по бадањ душман-  ске крви за ови камеп, да један крмељави и  полити Али-сплачина избацп погу и понесе  аферим? Ни по што! Шта ти ја знам — како  ј ’  они чафкун учио некакве швапске гаколе  и чатпо књиге које Бога немају — а вет и  знаш да он п крметину једе, и вино пнје и  авдес не узимље и с латинима бекрија —  може нас... који је Бог један... све и пола-  тинит’  и полуторапит’  тамо пред краљевски-  јем сином, а да ми о томе ништа и не знамо!  Јер ко ти зна, шта ћ’  они између себе пркен-  дат’  и уговарат’.  Па нека б’  их ђаво носио у 166 његове греде, но се све може о нашу главу  разбит’  — к’о што и хоће!  Ђаволи су људн  данас, мој брате, па су и њих претекли! Но  ие дај, да нам Капа полигаћа кида нос измеђ’   от ш и пљује у образ нред мулућима, и да ти  ногаи отима мах, док мо’ш мицат’!  А има ти и  по коме доћ' и од куће ти је, ти да говорпш  како знаш н хоћеш; и мо’ш спријечит’  оно  грдило и то блако — салте ако ти баста!... Омер-ага је пажљиво саслушао Крстов на-  говор; намркио се; уздахпуо уз опрућени ша-  рени такумли чибук неколика пута те дубоко;  и, јечећи на махове, отпухујући кроз брке,  опљуцкујући и машући главом, давао видиа  знака и познака, да су му се у поносито агин-  ско срце дубоко зарезали Крстови ноштени  разлози, мудре примједбе и неодољнви нод-  стрек. У том разговору примашеСарајеву и надри-  јеше кроз нове асфалтиране улице. Високе и  лпјепе новоподигнуте грађевине, регулисана  Миљацка с дивним кејем, трамваји, електри-  чни фељери, екипажи и велосипеди, жандарми  и војска, непознати типови, шетња ускогаћа  с дамама иепод рука, фабрике с танким веома 1 07 високим димњацима — за које Омер издалека  спрва мишљаше да су некакве нове џамије, и  туђи језици које не разумпјаше, све то трже  Омер-агу пз дубоких и чудних мисли које му  се но глави врзаху, и све то упливиса на њ и  његову растужену душу и заморену спагу тако  као да га је ко под бук испод млинског бадња  бацио, Срце га забоље и ухвати му се несви-  јест. У  мало с коња не иаде. Још кад двојнци-  тројицп гредом по обичају пазва Бога, а ови,  не разумјевши га, не само да му га не ири-  хватише ио му се и у брк насмпјаше и на свом  му се језику нешто подругнуше у његовој  рођеној земљи, не мога се уздржатн а да не  цикне као рањен јелеп: — Сарајево, ватром изгорело! Хеј, давори  од све Босне главо!.. Шта си данас дочекало,  тужно Сарајево, да по теби Шваба и Жуђели  суде и да ми у теби нико ни Бога нашки и  људскн н’  умије прихватит’!.. Да-Бог-да се  џомбосало хиљаду лаката нрије по што те  моје очп други пут у таком стању виђеле!.. Не мало се наши Херцеговци зачудише,  кад зађоше у главну улицу и виђеше чи-  тава два реда дирека окићеннх лишћем и 168 вијенцмма, и триумфалне капије с црно-жутим  барјацима, какви се и по свим кућама лепр-  шаху. Кроз ужасап жагор, грдну свјетину п  комешање једва продрпјеше до Црквеног Хана.  Ту се одморише, очистише од прашине, окри-  јепише и ноћише. Сјутра-дан се зором дигну на ноге, обуку  што љепше могу, извијесте ђе им ваља ићи, и  у велпчанственој згради Беледији, по владн-  ној наредби и упуту, Крсто и Омер-ага се  придруже депутацији за дочек високог госта.  Ту им се даде напутак за све шта им ваља  радитп и строго запријети да не би који мимо  протшс и наредбу што учишто. Јосо нак и  Мујо се изгубише у масу, која се бијаше на-  четала ио тротоарима иза леђа од два дебела  и дугачка, дугачка колнко и сва улица, шпа-  лира ијешадпје, артпљернје и коњице. Сре-  дином пак улице шетукаху жандарми пјешаци,  н каскаху на својим угојеним коњима жандар-  ми коњаппци. А, кад дође врпјеме, народна шарена де-  путација од хиљаду људи у хнљаду разпих  одијела и с хиљаду разних појмова а с једним  јадима на срцу, крену се између шпалира пут 169 жељезничке станице. Омер-ага и Крсто у њој.  На нерону се депутати уврсташе и упарадише  све по реду и старешинству, како то швапска  господа дивно умијаху удесити. Некако О.мср  иКрсто дођоше један до другога, а Али-ефен-  дија Капа искочп испред свију као генерал  пред хорднјом. Бога ми, попричекаше о гсо једно по сата;  док опазише, ђе се нз далека прамен магле  запођеде, а из магле ниче коњаниче — прво  једап, па други, па читав одред на кољима.  То бјеше жандармска коњичка извидница по-  ред пруге. Најзад зазвижда и царски воз, па  се, баш као хавет, појави; а у њему ои —  престолонасљедник од Беча ћесара. Воз стаде,  а узвишени посјетилац, бајонетима уздигнути  полубог, показа се у потпуном свом орнату  на вратима првог искићеног вагона. И, како топови, сто и један, са седам твр-  ђава около, запуцаше, тако и сва срца жпвље  закуцаше. Та за Бога — царски је син ту!  Швапску господу обузе миље, дрхат и узбу-  ђење. А јадним Босапцима и Херцеговцима  дође душа у нос: та докле ће се судбпна њима  титрати и савпјати им леђа пред којеким пз 170 бијелог свијета, кога нити они воле ни за  свога призпају нити оп њих разумпје! .  Погато се скнде с кола с раскогапо ођеве-  ном свитом, царевића предусрете сарајевскн  градоначелнпк са сол-и-хљебом. Депутацпја  повика у један глас: живио! Хришћанп по-  скидаше капе, а мусломани учипнше темена.  II Али-ефендија се утолико отрси првог сграха  н смушености, ускомеша се на мјесту као да  табана снијег, и, поткријепљ.ен надом на обе-  ћани орден, нарогуши се на поздрав. На то  Крсто гурпу лактом Омер-агу. Овај притрча иа  ћушну Алију испред себе, разрогачи очи, су-  снлно се куцпу шаком у прси и иовика: — У суру, Алија — ампџа говори!.. И, нресјекавши га срдитим и презривим по-  гледом, истекар се окрену Рудолфу, пспрси се  поносито, издужи шију, издрљи очи, одмјерп  чнбуком, и отпоче баш једном кабасто: — В, па ожђелдум, ђетнћу, п добро нам  дош’о! Нек’  си нам, валај, дош'о — без ја-  рац! Баш хвала Старом, што пам те, бива,  посл’о, те да видиш и наше муке и живљење  и што ваши катили раде од нас вођекана!  Билај, што је виђет’  — бољи ћеш бит’  од 171 оца. Машалах, машалах, кршпа момка — баш  к’о да ј ’  од наше крви; никад не би рек’о е  си швапче! Валај нам је мпло, што видимо  е нам ј ’  им’о ко доћ’; а, ешхеду-билај, и ти  с’  им’о коме доћ’  и коганаћ’!... Цри том се дерну поносито шаком у прси, па  онда потапгпацаревпћа по раменима н продужи: — Па је ли, џанум, кад ћете ви из ове земл 3е?  Јеси ли тп, нашљедниче „Рундове", дош’о да  пам кажеш: е је вакат да п р тате откуд сте  н дошли — а? Зар вам нпје султан и Јевропа  дала изум салте на три године да сте вође-  кана; иа еве ђе прође и.десет, а вп једнако  ту ђе сте?! Валај сте нам се вет свијем, бива,  иопели за врат, и више вас не моремо гледат’   но крв оли вјешала. Но Бог тп д’о, кажи ти  оном твом Старом, пек’  миче ову скотацију  између нас за раније, јер ће му бит’  љевше  — док га тежи н гори јадп од смрти нијесу  снашли, па неће знат’  куд ће с’  окретат’!..  То ти је наш поздрав и порука од народа све  три вјере!... Чланови босанске владе у царевићевој  пратњи поцрњели као главње од иједа па да  пропану у земљу од муке. Први се прпбра 172 генералисим босанске војске, ћорави бароп  Апел, приђе Рудолфу и тобож му преведе на  њемачки: како то старац дава израза својој  неописаној радости што види царског сина у  својој земљи; како га моли да каже цару,  шегову родитељу, да му је народ веома за-  хвалаи за сва добра која му је његова уирава  доиијела и да му је одан п вјерап до бескона-  чности, — те да, према томс, и не жели про-  мјене ни бољег цара! — Оић! ви1!... прихвати усхићеп престо-  лонасљедннк, и с осмијехом на уснама пружи  весело руку старом Омер-аги, па онда редом  свима депутирцима. Омер пздрљи очи као вук на мећави, шкр-  гутну зубима ногледа на свој дугачки бојали  чибук нод ћурком, н промрмља сам за себе: — Валај, да нијеси аџамија и краљев сип  и да ми нијеси у кућу дош’о, бели бих те ра-  звук’о овијем шаруном преко лопатнца — да  ти внше никад не пане на ум да дођеш у  Босну те да правовјерне гућкаш к’о крмке,  крмче н с оцем заједно и крмски соју ниједан! У том се и Рудолф изрукова са свим иза-  сланством. Швапска га господа спроведоше 173 кроз станнцу на улицу, ђе га чекаху сребром  оковане кочије, гарда, ескадроп кољнце и шпа-  лир војске и силесија свијета с обје стране  пута поред кунета. И, уз клнцање жандарма,  војске н „досељеника пз монархије" и уз расте-  гљиве звуке знатне по својој сарданапалској  садржини и композицијп аустријско-хабсбур-  шке хнмне коју грмљаху трн банде обједаред,  домаћпни га проведоше у за љ нарочито па-  мјештени конак. Међу тим ни Јосо нп Мујо нијесу сјеђели за-  луду. Зашлн по цијелом Сарајеву, покупили  што год више могли давуџија, и довели нх  пред конак: да се жале царевићу на зулуме п  неправду тешку. Рудолф таман сио за ручак с господом по-  званом и изабраном; стао распнтнвати чланове  Земаљске Владе о народу и његову стању;  овн му, наравно, предирали мачка и паприли  чорбу како само то онн умију, док се испред  конака разлеже вика и галама из хиљаде грла: — Царски сине, помози нам!... Царски  сине, погледај нас!... Царски снпе, послушај  нас! Царски сине, извидн нам јаде и невољу  љуту од злије’  чпновника твог оца ћесара. 174 Хај, помагај или посијеци, ако ј ’  иђе даћ'  и мрва људске дугае и царске крвп у тебн!.. Руља се зајоса, а пред њом Јосо и Мујо  баш као звонари пред крдом, н насрну на ла-  нац солдата, којп стражараше око царевићева  дворца; проби га и продрије чак до дворске  капије. Рудолф се обратн доглавницима с пи-  тањем: шта је то?... На то га ови лукаво  замаштракаше: — Ваше царско височајнство!  Овај је иук  још примитиван у многом чему; и сад, но  својој патрнјархалности, спјеши на овај начип  манифествовати своју изредну радост због  ваше високе походе у његов завичај!... И постараше се да га склоие што дубље  у шикли ходаје и сарајевским и персијским  ћилимима што боље ограде од урокљпвих па-  родних очију. Истога тренутка војска и поли-  ција кундацима п бајонетпма и троструким  камџијама распујдаше биједне жалиоце испред  конака на стотину страна — немилице п не-  штедимице. — Рудолф још није био за собом оставио ни  за по сата сарајевске торњеве и мунарета, а 175 сарајевске су тавниде већ биле дупке пуне ту-  жилаца и „изгредника." И, поред све вјештиие и финоће, полицији  не бастаде нрокоикати подстрекаче тога на-  родног протеста на бесавјесност окупаторске  владавине — јер су се Јосо и Мујо већ за вре-  мена умјели склонити и прикрити у Соколац.  Али је зато на другој страни грдно начета  Омер-агина ћеса; влада га казни с хиљаду фо-  рината глобе за онаки поздрав цареву сину. Крсто н Јосо су драговољно примили на  се по трећину глобе п испод руке помогли  Омер-агу да илати казну. V I I I лад — страшна глад; помор — грдни  иомор!  Да, у Босни и Херцеговпни п глад н  од глади номор, успркос силним рекламама  високе Земаљске Владе преко поткупљених  евроискпх пера и новина, успркос стратегиј-  скнм џадама и жељезницама по намрштеном  лицу те унесрећене земље, успркос толиким  летећим дуговнма које усрећитељка окуна-  торка товари на погнуту пародиу грбачу, успр-  косјезпвој и грозној тишини под полицијско-  шнијунским бичем п војничком мамузом, успр-  кос велељепшш државним грађевинама, го-  сподским вилама н теферичима и тврднм  новоподпгпутпм савременим замцима, успркос  толиким саблажљпвим светковинама и про-  слављању мудре Калајеве управе, успркос  иуним чанцима жежештх златника прпкупље-  них с рајиних ожуљених дланова и сасутих  у незајазне аустријске ризнице, успркос са- 177 мозваном кудтур-трегерском надимку језуитске  Ћесарије, успркос благословима папиних про-  пагатора, и успркос хуманостн и питомости  данашњега доба!!!.. Не би села у Босни и Хсрцеговини ђе  глад — страшна као чума, зла као рис а  грдна као хавет, не зачанга својим смртоио-  сним канџама. Не би породице на чпја врата не  закуца и око чнјег се прага, баш као бијесна  кучка, не промува и пришуња. Не би гробља  у које опа, као крволочна хијена, не заштекта  и не нађе своје жртве. И глад наћера голоруку, опљачкану, пре-  зрену и претрену сиротпњу рају да се закопа  у црне ледине црне земље те копа корнјење  од козаоца; да, као бјесомучна, јури по горама  и дубравама те љушти кору од кљена и бере  љескову ресу; и да, као ејенке и утворе, из-  лази на крај царева пута и од оиих истих који  је поробнше и оголише просн милостињу. А  гојиа и пародном невољом ужирена влада по-  стара се те на козалац ударп порезу, за сваки  огуљеи кљен и очерупану лијеску иануни тав-  пнцу гладницама, а нросјаке искрај пута ра- 12 И З ЗЕМ Л.Е ПЛАЧА 178 стјера жандармеким камџијама и кундацима у  гору и у воду!... Већ се друга година намирила да та сатан-  ска тројица — глад, помор и влада — бјесује. Како ко, али Соколац од ње пострада да  се никад више не подигне. Посрну изреда све:  и богат и спромах, и раден и нераднп, и спутан  и умјешан — све! Поред свакодневног скапа-  вања и толике сиротиње око себе, иа п оно  неколико мало живљих и имућнијих људи, као  Крсто, Јосо и поп Тришо, преполови своје има-  ње, притичући у помоћ и капом и шаком ђо  се год може. Невоља Сокоца и његових по-  страдалих жптеља разлеже се с Романнје ио  читавој земљи и својом нсвољном страхотом  заглуши све остале невоље и страхоте у про-  палој Твртковини. А ти црни гласи, као шиба црне савјести,  потресоше и демирли прозоре на вилннској  вили у китњастој Илиџи, и допријеше до ње-  жпих ушнју фипе госпође Вилме Калајеве,  чувене босанске вице-краљице без порфире и  жазла а с круном од седам рогова. И осјетљива се госпа стресе на таки ужас;  саопшти придворним, да јој се сажалило на 179 толике патње соколачких мучеиика, и ријеши  се: да им притече у помоћ. И добра Вилма  потруди своје господство, и са читавом својом  сатрапском тевабијом обрете се једпог дана  у Соколац. А, докле год траје горе Романпје, шум њене  шуме и звијук љепих ће вјетрова предавати од  уста до уста а од нокољеља покољењу чудну  причу и грдну поспрдицу: да је госпођа Вилма  Калајева оне гладне године на двиј.е стотине  опражњелих домова пред соколачком жандарм-  ском касарном благоизвољела својеручно по-  клонити по један спмит и паклић дувава!!!  Доброчпнство, закојеје чивутска штампа де-  сет ока мастила потроишла. А по том болећива и раздарушна дарова-  тељка, у пратњи од млађих офицнра и кћери  виђеппјих чиновника, зађе кроз народ и за-  реди од куће до куће кроз Соколац. Да би се  показала што народскпјом и племенитијом,  снисходљиво је стунала у разговор с одрпаним  и мршавим сељацима и сељанкама, распити-  вала се о везу и ткању и лову на зечеве,  и мнловала прљаву сељанчад. Идући тако, дође и до старе испрскане и 12 * 180 у маховину зарасле православне цркве с пр-  слим и окрњеним звоном и накривљеним зво-  ником од дрвета, поред које у близпни лежи  оихрбана и испуцала школа с подупртим бе-  драма и улекнутим гњилим кровом • — као бо-  лесна кћи уз кревет рањеног бабајка. Ту је  дочека иоп Тришо, учитељ Јово, Јосо, кнез  и још неколика виђенија сељака. Заставши под једним хладовитим н гра-  натим јавором, Калајевнца таман заустила да  нешто рече, док ето ти Крста; напртио читав  нарамак пелена ијоргована, па се онако сгуњ-  цем и пбшбм умијеша међу госпође и господу,  баш као кокот међу голубове, те стаде разда-  вати цвнјеће женскима око себе. Најзад дође  п до Калајевице, па, премјеривши је очпма  од главе до нета, баци и њој у руке једну  ћубу пелена, говорећн: — Иа и теби, стара, па се закити! Ја шта  ћеш ?... А, кад га пеко од ближих мупу и пришапта  му д ајето  госпођа намјесниковица, он брже-  боље скиде сарук с главе па, по угледу па  швапску господу, иритрча, н, прије по опа  мога датп мнг пратноцпма да га спријече, 181 зграби је за руку и свали јој иа њу свој тешки  бошњачки пољубац. Затнм се паправи глупљим од опанка и бе-  зазленијим од мачета; угну врат у рамена и,  усекнувши се, отпоче: — Ете, госпо, прошћаји!  Не зна чо’ јек пута,  па није чуда ни што се спотиче ни што за-  лази. Те ни ја, не познајући твоје свијетло  лице, наша лијепа краљице — Бог ти д’о што  ти ја желио! — ногрнјеших и како не шћедох.  Имаш опростит’, ако сам те увриједио. А ми  смо ти богме људн просги, брез каквије’  иау-  тика — што је рећи, на није нп чуда гато ста-  кијем лицнма н’  умијемо дивапит' никако до  по нашки — онако сјекирачки. А у нас ти је  међ’  овијем горама, ђе богме оспм нас п дн-  вине ништа друго не живи нити море дајап-  дисат’, хадет да смо рази свакоме ко нам дође  и пређе пр’о прага, иа ма то био и црнн Ци-  гании. Јер хесашшо, да нам неће ии доћ’  нико  коме ипјесмо у вољи; на зато ко нам гођ  дош’о — добро нам донТо! Бог ти д’о да и  бијеле ’челе дочекаш, које се ти сјећаш иас  и наше сиротнње тешке!  За Бога, за Бога —  кршне невјесте!  На и држећа још и си- 182 рова,.. који је Бог један — може још деве-  торо!.. Тепајући јој тако, стаде је наједном, онако  деколтирану, тобош тапшатп по обнаженим  леђима. Како је који пут својим незграпним  ручердама бубну, тако је сваком одјекпуло  као да удара у добош. Уз то је стаде милу-  шити по образима, по подвољку и парогуше-  шш полуголнм дојкама — да јој је и врх  најтањег дамара наврх малог нрста лијеве ноге  језа подухватила а табане спопао грч. Калајевица да пропане у земљу од стида  и незгоде. Пратња јој, а нарочито дежурни  офнцири, да попуцају од муке; нити могу да  гледају шта „  пудала Посњак“ ради, нити могу  да га предуприједе и одстране. А, да би се  избавила биједе, намјесниковица се окрепу  попу, показа прстом на цркву и школу и,  ма да то никако у другој прнлици не би учн-  нила, запита: — Затпто сте дозволили да тако грохну те  двије зграде? Чудим се, да нијесу већ оправ-  љене!... Поп уви врат у рамена и не смједе да рече  ништа, но погледа на учитеља; овај погледа 183 на кнеза, а кнез у земљу иреда се. На то се  истаче Крсто н, показавшп руком на велику  н врло лијепу католичку цркву од камена  с црвеним кровом од бакра и внсоким торњем  у готском стилу и па нову огромну „комуналпу  школу“ што се педалеко од њих бјеласаше,  рече: — Да је, госпо, српска црква у бољем ста-  њу, опе латинске онђе не би било; и да није  оне латинске онђе, паша би бол>е изгледала  но што изгледа. А што сејопета тиче школе  те нам је ’вака, ту има читава рука работе. Има  п осам година да овом њеиом грохтињом није  задовољан парод; а има и двадесет година да  нашијем пародом и народнијем учитељима и  србастијем предавањем у њој пије задовољна  — влада! М ој је покојпи пунац завјешт’о једио  добро и било би довољно да се ова зграда  наше школе поправи, и ја сам, к’о прије’-   еједник црквепо-школске општине, то стио  давно и давно учинит’, — али ми није дала  влада. Још, кад пам ј’  умро стари учитељ и  ми добавили новог, овог нстога Јова о’ђе,  свијетла и честита влада нам га није шћела  потврдит’  нити му дат' дозволе од Петрова- 184 дне чак до Ђурђева-дне да предаје ђеци, го-  ворећн: е је он србијански агенат, пошто се  школов’о у Србији, н да она само својијем  питомцима може повјерит’  така мјеста. И било  је триста чуда и ломњаве, док је попуштнла.  За то је врпјеме она зидала и озидала ону  своју комуналну школу, послала, „свога“ учи-  тел>а, и иама наредила да шаљемо своју ђецу  у њу. Ми одрекосмо. Но, да би нам дохакала,  баш овије’  је дана спремила некакву љекарску  „коменсију", која је процијеннла е ј ’  ова наша  стара школа — нездрава. А ношто је, како  опа каже „склона паду“, тоје издала наредбу  горје на испоставу: да нам је, чим се сврше  нспити, оборн. Бога ми, ако иоћера тако, може  свашта бит’!.. . — Па што фалп тој новој школи, и што  се пако вама крива да гааљете дјецу у њу?..  заучпње госпођа Вилма, очевидно нерасиоло-  жена ирема Крсту. — Оно, госпојо, право да ти кажем, гле-  дајући је споља, за-право јој и нема мапе.  Што јес’  — јес’!  Ама унутра је некако урок-  љива и пуна ђавола — то је чудо једно! Бог-  ме сви нечастиви... анатема их бпла!.. што 185 их гођ има на окрс’  бијелог свијета састају  с’  у њој од увече како зађе супце па до  зоре док кокотови не запјевају. То вршпте ио  њој, то се ломе и копрцају, то вардају, то. ..  но срцу их јади знали! з све нешто пје-  вају баш к’о фратри у миси и пркендају исто  к’о то ти са тијем твојијем овинцијерима око  тебе. Ето зато пиједан од нас Сокочана не  смијемо дати свога ђетета у њу; и волији смо  да нас ова стара православна и лијепа српска  мајка школа притисне једног дана све, по да  и папак јарета из нашег тора прекрочи у то  комунално страшило — иа кад би знали, да  би нам ђеца из ње све сами џенерали и вла-  дпке излазила!... Намјесниковица зину од чуда. Да бп избје-  гла даље неприлике но се, уђе у школу. Свита  јој, поп, кнез, учитељ, неколико врснијих се-  љака и Крсто за њом. Ђеца, и мушка и жен-  ска, дигоше се испред господе и госпођу по-  здравише сгромким: живјела! Калајевица се старала да се покаже што  пријатнијом ида својим цијењеним присутством  унесе међу ђечнцу ие страх п треиет и „скре- 186 жет зубов“, но радост и увесељење. Женска  посла и сујета всјаческаја! А, да бп ђаке привикла на „висост“ и сло-  боду према њој, п да би ваљда показала да  она није тако опасна звјерка и да јој је па-  родна просвјета прирасла за срце, стаде их по-  јединачно распитивати о по које-чему. Елем,  ђаво ће тн је надарити да се обрати једној  ђевојчици пред собом: — Рецн ти мепи, мала, ко је наш цар?... Дијете се збуни, као кад зна да свога цара и нема. А како и да одговорп на оно што им  учитељ ни иредавао није. Крсто се некако де-  сио близу ученице, па ће јој иешто, тобош оти-  рући уста јаглуком, пришаптати тако да то го-  спођа ни опазити није могла. Ђаче се ограши;  чисто као да повилење што зна одговорити,  и одсјече попоснто и весело: — Наш је цар: Цар Душан... Калајевица ноцрвење до иза ушију, као џемадан. Да би забашурила незгоду и непри-  јатност, обрну се другом ђаку, и занита га: — А ти мени, мали, дедер одговори: кад  имаш пет оваца на ти вук поједе три а отац  ти закоље двије, колико ти још свега остаје?... 187 Малпшан се замисли на тако оштроумнн,  госнодски, задатак. По ђаволу, очи му се не-  како случајно, како ли омакоше и зауставише  иа Крсту, и опази: ђе му овај стари алчак  дава руком, одмјерајући од шаке до лакта,  неки пескромни и неучтиви знак понут „бо-  санског грба“. Ђачић се обрадова, досјетивши се шта то  значи; поскочи и клпкну: — Па, госпојо, иошто три изједе вук а двије  закоље мој ћаћа, ондар ће ти мој матрак остат’!.. Калајевицу обли румен, па бљедило, па јој  од муке заиграше губице и задрхташе вилпце,  а хладан јој зној проби на челу. И, гњевна и на себе и на свијет и на Ка-  лаја сахибију и на Бошњаке и Босну и на ће-  сара под чијим је жазлом, остави и ђаке и  школу и Соколац и Романију, и утече с гла-  вом без обзира пут Илиџе и господских вила. — Ох, што не би у животу Старина Но-  вак с Грујом, да јој кажу шта тражи по Ро-  манији — јадан ти сам!.. јекну и уздахну  Крсто за Калајевнцом, сјећајући се њене ти-  ранске улоге и богате царске опреме: — Или  бар да су друга времена — куку ти је мени! 1 8 8 Бели, би заиамтила кад ј ’  ижљегла у Соко-  лац, да онако обилато дијели мнлостињу и  изиграва неку босанскукраљицу! Кумбура њој,  и то каква старинска мачкоглава — кумбура њој  треба! — Не прођоше ни три дана иза тога, а по  Крста дође позивка из Сарајева. Зове га пред-  стојник политичког одјељења Коста Херман.  Замисли се Крсто шта то може бити. Зло је  ноћи, а горе не поћи; а мора се ићи свакојако. И он се опреми на кули што боље и љеп-  ше мога. Обуче се херцеговачки: златни џе-  мадан, зелену доламу, токе, мавене чакшире,  докољенице и опанке, а на глави алави. фес  с дебелом црном кићанком до рамена. Коња  седленпка орахти и опусати, као да се спрема  на свадбу; запали такумли чибук; узјаха; опро-  сти се с домаћим, и отиште низ Романију. Кренуо је рано зором. Дан је изгледао да  ће бити обичан. На сјеверо-западној страни  од неба кретаху се три-четири прамена наро-  гушених и замршених облака. У колико дан  освајаше, у толико и они биваху све бјељи и  све се више мијењаху, док се сви не стопише  у један грдан облак који веома јако наличаше 189 ■  на ону блазпу коју икопописци сликају под  цогама Св. Ђорђија. Јашући и спуштајући се  свс ниже путем кроз дубраве н косе, Крсто се  и цехотичпо загледа у тај чудни облак, који му  све то више иђаше па сусрет. И тај облак у  једна доба бијагае тако раширио нредње ноге  с тигровским шапама, развриуо зубату чељуст,  раширио крила слична оним у слијепог миша,  ц заковрпуо реп, да би човјек промислпо: 6 се,  збиља, у њ анатемњак претворио и устрмио па  какву нову своју жртву на југу. И Крсту се  диже коса у вис. Док, мало но мало, па се  страшни син паре н вјетрова поче све то  више надимати и крупњати по средини; ха  тако, ха тако, и толико се наду, да му и реп  п врат и обје ноге и оба крила утонуше у  растегпуте куље и трушшу — баш као у врећу  вуне. И, прије но га црвени и крвави зраци  помољеног супца иза Ромаштје оруменише,  пухну један јак вјетар од југо-истока и ра-  знесе и развија то грдно облачно страшило  с неба а по небу, баш као што се распане и  распукне тенац кад га прободу глоговим коцем. Крсто скиде кану и прекрсти се. И тек  тада опази да је заљегао кроз стогодшнњу 190 шуму, коју су ту прпје пеђељу дапа чивутски  закупци почели сјећи и обарати. Јутарњи шум-  ски повјетарац паиесе мирис од свјежих иси-  јечених клада и јапије п просуте смоле по  путу и испод шул>ева. Кош је газио опало  лишће и разасуто нверје, и његов једноликп  тапат одлијегао је и прпдруживао се тупом  и дивљачком дупању горосјечких сјекира, чија  је лупа стварала исти бол као кад се са-  мохрана старица бије шакама у груди пред  запаљеном евијећом вшпе главе на смрт обо-  љелог јој јединца. Пролазећи знојаве раднике, поснјечена др-  вета, окресане гране, истесане дуге и штнце,  кола и волове, стада и чобане, жита и долине,  Крста је непрестано тиштао једап тежак, оштар  као ишш, осјећај, кидао га за срце, уједао за  душу, и штнпао за живце. Са горостасним де-  блима оборене и иогажене шуме гледао је обо-  рену и погажену прошлост овога краја; утом  истријебљеном петвјековном накиту ове земље  гледао је запал>ено, сљеме и порушено уточиште  рајиних историјских осветника — ускокаи хај-  дука; и у оним кусим пањевима престарих ја-  ворова и храстова гледао је мраморје нопада- 191 лог и изгинулог — нн од пушке ни од ножа  но од маказа и пера— једног чптавог народа  и триумфалне стубове побједне туђинштине.  И непрестано му јо лебдно пред очнма сједећи  став и фигура Чивута закупника с нахереном  носином, великим устима, кусим брцима, иљо-  снатом главом, цвикером на жмиравим очима,  нисаљком у руци и једном трубом хартије па  кољену, на кога је наишао. II нешто га је  гушило у гушн, и крв му толико навирала на  очи, да му је у два-три пута додило да се  врати назад на првом сјекиром која му дође  до руку о главу самог владина закуппика  покаже и влади и њеном закушшку: како је  нашој шуми од њихове сјекире! II дође му, да и он к небу дигпе руке по-  пут грања оних још необорених шумских горо-  стаса, и да из свега гласа повиче: Боже, Боже!  Има ли те? Видиш ли? Чујеш лп? Знаш ли  шта с’  ово од нас ради?.. Случајно ошинувши коња, прихита; и, у  тим мислима и нерасположењу, стиже у Са-  рајево испред подне на једно пола сата. Оста-  вивши коња у шталу Црквеиог Хана, истог  часа ходе на Мусалу, да се иријави Хер- 192 ману. Одатле га један дуксфирер одведе Хер-  мановој кући —  јор је, каже, тако господии  наредио. Крсто се у свом жнвоту никад ни изненадио  није као тада. Очекивао је бог зна шта — и  хапс, и глобу, и вику и све прнје но ово.  Херман славн свој рођен-дан, позвао на ручак  сву госпоштину и све што је отмјеније од на-  клоњених влади шехерлија — официрп су,  свештеннци од све три вјере (боље рећи че-  тирн, јер и чивута је било), бегови су, тр- ГОВЦИ су, ЦИВИЛНИ ЧИНОВНИЦИ, II ОВИ, II ОНИ и — он, Крсто!  Но куд ће се и ко ли ће се  то њега сјетити, и зашто?.. мишљаше Крсто;   п то га више збуни, сједајући за софру, но  све владике и сви чланови Земаљске Владе  што сјеђаху ту. Херман, украшен ордењем с рамена на  раме, дочека га пајљубазније још на вратпма.;   топло му стиште руку и поведе га к трнези. —  Дозвол’те, господо, да вам представим  једног од пајдуховитијих представнпка „бо-  санског“ народа у лицу овог господина, и  нашег „пријатеља" Крста Шкора, предсјед-  ника црквено-школске нравославне општине 193 из Сокоца.. .  приказа домаћин новодошавшег  и нарочитога госта, па настави. — А ово је главпи цивилнн адлатус за  Босну и Херцеговину Њ. Екселенција го-  сподин барон Кучера... Кучера се подиже из зачеља и, с измај-  сторисаним осмијехом на смежураном лицу,  иружи руку Крсту, говорећи: — 0, о, Ееома  ми је мило;... сматрам за изредну част!.. — А, а — „Кучкара“!.. То је дакле он?  Мило ми је ... ошину Крсто. — А ово је помоћник цивилног адлатуса,  госнодин барон Бенко... продужи Херман. — Да, „Бленто" — биће, бога ми!.., изба-  ци Крсто као из рукавице, чешући се тунаво  по потиоку. — Ово је пак предстојпик просвјетног одје-  љења господин Трешчац... — „Тенац“ !.. валај и нека ј е !... — А овоје онет нредстојник финансијског  одјељења госп. д-р Лотар Беркс.. . — „Лутор Терс“ !.. Може му бнти!... — А ово његов помоћник Краус... — „Крадус"!... И познаје се, бога ми!.. 1 3 ИЗ ЗЕМЉЕ ПЛАЧА 194 — То је пак шеф адмннистративног одјеље-  ња, госп. Черни... — „Црни“ — црнп... Па нека је! Фала  Богу, који су „Срби“ !... опаучи Крсто по-  ново. — А та су господа тамо: Њ. В. Преосве-  штенство госп. Митрополит Мапдић, госп. пред-  сједник сарајевске православпе општнне Пе-  траки, господин уредник „Бошњака" Јусуф-  бег Филиповић, и ... — Доста, доста!... прекиде га Крсто:.. Није  потреба да м’  их казујеш — знамо се добро.  Но, бога ти, господине „Фермене", дедер ти  менн реци: што си ме звао? Знаш тн да сам  ја чо’ јек тежак, па је штета, болан, да ми  пропане цио радни дан!... — Како што, по Богу брате!  Па да се, знате,  почастимо и посједимо заједно, и да ми че-  ститате рођен-дан, и таких ствари... Но из-  вол’те сјести... Тааако... Шта је по вољи —  ракија, бира, мезе?... Будите слободни к’о да  стеу својој кући!.. нуђаше га префињени до-  маћип. — Та не плашим се ја ни у Романпји или  Дузи, а камо ли о’ ђе међ’  овијем факирима гато 195 б’  их, бога ми, све гранчином помлатио к’о  муве!... пецну га, опет се правећи простијим  простаком по што је, Крсто; и прпхвати се за  ракију, па за мезелук. Ручаше — шта све, пола ти од званпца  не би умјела казати, а то ли ратар Крсто из  Романије или .ја који ту нити сам био, нити  сам ио, нити очима видио. Било је ђаконија  од сваке руке, а могу тврдити посигурно да  је било и здравица, Јер то је у моди још од  косовске вечере. Да двије трећине од њих  нијесу биле искрене, могу вам се заклети  нред којим хоћете ћивотом. Једино од свију  присутних ко тије био искрен саврх главе до  зелене траве, то је и оиет био паш Крсто,  нарочито кад је усред ручка устао и прими-  јетио да сви чују а половина запуше ушн: — Фала Богу на његову дару, фала! Па  се још чудимо што народ по плодној и бога-  тој Босни и јуначкој Херцеговшш покрепа од  глади! А како неће, људи? Глете само које се  благо о’ђе данас просипа и која је софра и  ђаконија да јој цар из Стамбола не бн ма-  нис’о !  И на овакој мекоти а у овакој топлини  и за овакијем крканлуком што је стало до- 13* шљаку да жали гладиог и огољелог домо-  родца, и што да га и даље не гули и не јаше  кад му може бпт’? Образа нема, за душу не  зна, а стражњици се не боји! Кркајмо, господо  — народ плаћа! Шта нас је брига што пола  Босие и два дијела Херцеговине пема ни  да осоли пи да осмочи ни па Божић у ју-  тро, само зато што ми овако ћефирамо — у  здравд>е господина домаћина и овије’  што су  му и с десне и с лнјеве стране и оније’  што  су му за леђима! А не бојмо се, да ћ’  оиа  изгладњела снротиња раја навалити на нас,  или да нам отима оброк испред нас или да  проси мрве и кости с наше трпезе!  Не!  Оне  хнљаде напереиије’  бајонета и оне куле и  градови тврди са сваког брда и главице ши-  ром Боспе и Херцеговипе кадре су од нас  н од ове пљачке о’ђе одбит’  и макар коју  краљевипу, а пекмо ли сиротињу голотрбу и  празноруку рају! Благујмо и веселимо се, кад  нас је запало, и докјош пије забубољила душа  Старине Новака и јекнуо џефердар Пивља-  нина Б аја!... А тада: тешко оном кога наро-  дне сузе достигну!... Н е к о  ч у ј е ,  а  н е к о  п е  ч у ј е ' ; К о  ч у ј а ш е ,  ч у т '  с е  н е  ч и н . а ш е ! А, да би заглушилп бол који им по не-  мирној савјести изазва непоштедни бпч па-  родне душе преко Крстова језика и уста,  Хермап даде знак капелмајстору у портику и  грозпа војничка музика грмну и својим побје-  сњелим звуцима и манитим мелодијама угуши  тешки сумор гријешпих власпика. Послије ручка гости се стадоше опраштатп  с домаћином и разилазити свак па своју страпу.  И Крсто крену с осталим. Али му Херман не да-  де, но га задржа под нзговором: да има с њим  нешто на-само да разговара. Черни заостаде  такође. И пошто све ходе сем њих тројице, Хер-  мана, Черног и Крста, пијући кафу и пушећн  најфиније цигаре из владине фабрике дувана,  Херман се обрати Крсту: — Господин’  предсједниче, јесте ви чули  да је некаква ваша депутација и по трећи  пут отишла у Беч да се жали цару на то-  бош некакве наше зулуме ?... — Ене!.. зачуди се Крсто: — Бог с тобом  а ђаво у теби — како да нијесам чуо, кад сам 198 и ја ударио свој мухур и иотпис на тужбу  што су ј ’  однијели противу вас!... — А, а... тако! — -  уједе се Херман загу-  бицу, повуче пеколпка млаза дувапа, и испод  ока обечи на Черног. — Е, букове главе, па шта се вами све  једнако крива па владу, кад вам пикад није  боље било по што вам је данас! Школе смо  вам подигли, добре судове поставили, сербез  сте од свога имања, хајдука вам се и лопова  не треба бојати — а богме и Христос је казао,  да треба давати богу богово а цару царево...  заџавеља Черни. Крсто се насмија грохотом да сва сала од-  јекну. Страшан и жучан бијаше тај смијех,  као и луди час што га изазва. Погледа па  Черног па па Хермана па опбт на Черног, н  одсијече: — Валај, господине, да нијесмо ђе смо,  ја би’  с’  и ти друкчије разговарали. А. кад  смо ту, дозволи да и ја окренем твојијем је-  зиком. Велиш, да је сад добро у Босни и Хер-  цеговинн. Па, вјере мн, право и кажеш — но,  питам ја тебе, за кога је добро? Да је за тебе и  овога до тебе и вама сличне придошлице до- 199 бро, то сам видио имало-прије; но какојеза  оне невољнике што ноћивају по пећииама око  Миљацке и што једу козалац око Стоца — а?  Истина, подиглп сте цркве — ама латинске,  и манастире — ама за фратре и думне, и оспо-  вне школе — ама комуналне, и гимназије —  ама за вашу ђецу, и богословије и мејтефе —  ама за ваше питомце од некакве новопрона-  ђене „босанске" народности. Дали сте нам и  владике и свјештенике — ама пошто сте им  прво на „слијепу хартију" изнудили потпис  и пристанак да бидну ни мањс ни вшне но  ваши шпијуни. Ко су пам судије — самн По-  љаци;  ко су нам професори — сами Хрвати;   ко су нам трговци — сами Чивути; ко су нам  учитељи — у већини они који се вама сви-  ђају; а ко су нам газде и веленосједпици —  нропали швапски грофовн и маџарски барони;   тек нашег правог чо’ јека у нашој земљи под  вашом владом ниђе ни у каквој службн нн  смири нема! Опклопили сте нас и одијелилн  од свега евијета са сваке стране, баш, к’о што  казку, некакви злн цареви у старо вријеме ие-  какав Китај. Отесте нам и црпо иза ноката п  одадријесте и кожу с леђа; и, све што нп с дпвљацима поштен чо’ јек не би чннио, ра-  дисте с нама откад дођосте досад. Џандар с'  у овој земљи прави већа сила но у другој џе-  иер’о. А народ се ликом опас’о и камен под  пас метнуо од глади; свијес’  му се преврнула  од јада и невоље, па не познава више ни Бога  пи људе. И ви ми се још фалите како сте  уредили ову земљу, и тобош се чудите што се  бунимо противу ваше владе и тужимо вас из  године у годину цару и Јевропп!  Та не бојте  се — с главе риба заудара:  неће вас ни мали  нрс’  забољет’  од ћесара због нас и нашије’   мука и давпја! Јер, немојте мислит’  да ми не  знамо, да, он од пет иашије’  меморандума нп  једнога нпје прочит’о! А, и да је ирочпт’о, чи-  иило бп му псто толпко. Врапа врани очи  не вади. Ама, ако он пе чита н неће да чује,  чита неко други и чује и види — чпта Бог  који је јачи но свп ми и ви и ваш ћесар, и  он ће и моћ’  и умјет’  пресудит' ни по бабу  ни по стричевима! Тешко оном па кога се дигне  кука и мотика!  Тешко!... Екселенције се згледаше, и, за дивно чудо,  да се пе одадоше да су имало увријеђени;  но, шта внше, направнвши се још пријатни-200 201 јпм, заокушнпе Крста попудама — цигаретама,  сваковрсшш ггајћем и мезетом од сто врста. Л  Херман скочп и, уколико би се прекрстио,  донесе пред Крста перо и мастпло п двпје  псписате хартије, па му их пружи и рече: — Ми зпамо, да си ти и добар човјек, к’о   што си фанатичан Србин; али треба да будеш  исто толико н паметан. Да си то, доказаћеш  ако се потпишеш на ову обвезпнцу и ову  изјаву... Крсто разрогачи очи, стукну, зампсли се, па  ће, тресући се одјаврпзлука и савлађујнћп се: — А шта је то? Прочитај ми, да знам!... — Драге воље... зађе Херман, па прво ра-  шири „обавезпу хартнју“ и отпоче чптатп: — „Ја, ниже-потписати, као предсједннк  православне црквепо-школске опћиие, схва-  ћајући и дубоко цијенећи рад високе Земаљ-  ске Владе на унаиређењу и просвјећењу „бо-  санеког народа," овијем се обавезујем: да ћу  јој увијек с ревпосном готовошћу излазитн на  сусрет да своје благородпе намјере у дјело  приведе. Тако радећи, сматрам да се најдо-  стојније одужујем и својој савјести као „Бо-  санац“ и повјерењу своје опћппе и благона- 202 клоности славне Владе.Сад  пако треба да  дође ваш часни потпис... окрену се Херман  Крсту и пружи му перо и хартију. — Полако!  Само полако, да се разберемо! — повика Крсто, а сав позелење као укрнјек: — То је, бива, некако сувшпе књишки и „пу-  литички" написато, па бих био рад да ми тп  то протолкујеш. II, колико ја прости могу уви-  ђет’, ту се нешто игра око тога да вам се ја  подухватим: да признам вашу владу за своју  а комуналну школу за народну— је ли?... — Да, да!... потврдише у један глас п  Херман и Черни, а Херман продужи сам: — Ми знамо да је твој уплив код твоји-  јех сељана јак и да сви они гледају у тебе  као овце у звонара. Чим ти даш први твоје  дијете у „нову“ школу, једанак ће се и осталп  повести за твојијем примјером. Учиниш ли то,  дајем ти моју часну ријеч, да ћу ти код са-  мога цара израдити да твој сни у самом Бечу  доврши науку н учинићу ти сретнпм н дијете  након ђетета?... Крсто се дрну, ђипи и развика се: — Аја јок, господо! Нема од тога ништа!  Не дам, валај, ђетета у ту вашу лацманску школу, да ми се одродн и изроди и да ми чати  књигекоје су паппном јазијом исписане а које  српскога Бога не нризнају — па да би ме та’   ваш цар посадно за везира до себе првога!  Бто не дам, паш таћете! Главу дајем а образ  и душу ие продајем. Ништа друго не желим  да радим до оно н ’нако како су ми стари ра-  дили. И .Богусам се зарек’о, да ћу прнје до-  пуштит’  да ми се глава кроз прашпну котрљне,  но што ћу се за ваше швапске хадете и за-  кон при’ ватит’. А дедер сучим јето одвојила  ова ваша школа од оне паше: или по учитељу,  или по књигама — но чему ли то, да ми је  зиат’ ? Вјерајбог, да је гора, ви је пе би за-  тварали! Ја знам, к’о што се сад гледамо, да  ту нема добра ђавољега, ђе ви, Швабе, своје-  прсте умијешате. А, ако мпслите е ћете ме  преварит’  и навес’  на танак лед зато што сте  ме и преко моје воље сад изненада иајелп н  напили, помели сте нута и забасали к’о никад  уживоту! Нпје Крсто Шкоро они чо’ јек што  продава вјеру за вечеру, нити му је то у трагу  — не! Но сјед’  с миром, док вас ђаво није  понио!... Окрени, обрни од сваке руке, Херману и203 204 Черном мука узалуд. Не да Сокбчанин ниђе  ни нринијети. — А штато јопе бјесте у тој другој 'артији  нашврљали?... одвали Крсто поново онако ђу-  туре. Херман намигну наЧернога, овај узе „обвез-  ницу“, метну наочаре на нос, и, прије но што  поче читати, обрати се Крсту и подави пре-  предењачки, жбировски: — Ова је пак ствар много облија и дели-  катнпја. Пристанеш ли да се потпншеш на  њу те да је дамо да се одштампа у „Сарајев-  ском Листу“, „Бошњаку“ и „Хрватском Пра-  ву,“ ја те увјеравам: да ћеш од цара до-  бити за одликоватве крст „Гвоздене Круне,“  а од владе ишти блага колико ти драго и  читлуке какве годхоћеш п гдје год хоћеш у  Босни и Херцеговини!... — Добро, чојче, но прочитај, да виђу шта  је то — па ћемо потље разговарат' о томе!...  осијече се Крсто осорно. Черни отпоче читати: — „Освједочивши се непобитнијем фактима  у самој средини свога „босанског“  пука, да  сам досадашњијем својијем радом проти ви- 20 б сокој влади за Босну и Херцеговнну био на  кривом путу, и, будући заведен од лажнијех  аиостола. и политичкијех шпекуланата, чак п  свој пристанак и иотпис за неправедпу тужбу  проти пстој дао —•  овијем изјављујем: да сам  и принцпштјелно и спецнјално одсада про-  тиван свијем обеспокојавајућијем елемеитима  у овој земљн; да одустајем од сваког даљег  учашћа у деиутацијама које имају за смјер  правити ма буд’  какве непријатности висо-  цијем царскијем властима; да се свог, лукаво  ми измамљеног, потгшса на меморандуму од-  ричем; да одсада сматрам за изредну част и  најсветију дужност чврсто и поносито стајати  уза високу владу под побједоноснијем црно-  жутијем стпјегом славног аустријског царства;  и, правилно сматрајући у њој јединоги несум-  њивог усрећитеља моје домовине, желим: да  се прпвремена и благотворна окупација пре-  твори у доживотну п сретну зпексију под  осјенком јединоспасавајуће римске цркве и  окриљем културтрегерског Црног Орла.“ —  Сад пак слиједи ваш цпјењени потпис... — Охо, хо!!... дрекну Крсто као да се по-  мами, и скочи као плахи вјетар. Господа се 206 владини савјетници још и не повратили од  чуда, изненађености и запањености, а Крста  нестаде између њих као да крила стече. И  само што се чујаше ужасна лупњава баса-  мака и паркетиранога ходника под његовим  тешким ногама и тврдим и брзим горштачким  трком... минут, два, па се н то изгуби и нре-  стаде. И, док престрављени и заблешени ла-  кеји у недоумици мрмљаху, псоваху и кроз  прозоре се и врата навириваху на улицу за  Крстом као за каквим чудовиштем, дотле се у  пушаћој соби домаћиновој вођаше ова нре-  пирка: , — Ама, по Богу брате, ђе баш овог мани-  това изабра код толикијех наклоњенијех нам  или коли-толи лакшијех људи из народа. До-  бро си знао, да за љ _ наше ујдурме не при-  јењају више но за камен; и ирије ћеш читаву  главицу од Романије одвалит’  ријечима, но и  један крмељ из његовијех очију добит’  у нашу  корист!... чујаше се Црничићев глас. А  Херман се правдаше: —  Да, знао сам, — али ко би се над’о да  и један простакумије онако резонирати и осје-  ћати, нити, полажући толико на свој српски 207 понос и част, да се да склонити на овако бли-  јесна обећања и поткупити се. А, а —  нема  те силе која ће саломити овај и оваки народ!  Знао сам га, кажем ти, и из раније; ама опет  сам у неколико држао да ћемо га како-тако  обрлатитп на своју. А и нема вриједности да  за ту ствар нридобијемо каквог познатога нам  н већ компромитиранога „пријатеља" пз пука.  Ту је потребан неки од истакнутијих нашијех  опозпционара и виђенпјех сатрудника и прн-  сташа „народнијех вођа“ и жалитељскијех  депутација. Јер само преко таквијех бп могли  побркати смјер и рачун руководилаца и овог  пародног покрета п јавног протеста и свијех  онијех закулиснчјех и заинтересовапијех ро-  вара који нам тако дипломатски мпјесо чес-  ницу. Ваља с главе почети па је за репове  ласно. Ми ову ствар пе смијемо оставити онако  нити носрнути па првом кораку, пначе смо  обрали бостан к’о нико. Сад пако све стојидо  твоје иолицијске умјешноети. Дозови Крста  колико је данас, и наћерај га силом властн да  пристане на сарадњу с иама п да потпис.  Прппријети му чак и мукама, отровом и смр-  ћу. Не хтједне ли никако, а ти му изнуди за- 208 клетву да наш разговор с њиме и овај план  пеће никоме ироказати, — јер се све бојим да  се тај звек пе рашчује и да пас не с-купе  српске уопште а србијанске на по се повине,  па да нам се пуши глава докле смо живи!... На томе се Черни н Херман раздвојише. Черни пак истога дапа у три сата по  подне нреко жандарма добавн Крста на Му-  салу. Да би га што внше кињио, пе пусти  га одмах преда се но га остави да чека у ход-  ппку више од три сата. II у саму вече му-до-  зволи да изађе преда њ у канцеларију. Па  се и тада учини да је дубоко занесеи чита-  њем неких важних акта, те се претвараше као  да га и не прнмјећава. Крсто се и ту морао  дегенчити и дреждати за читаво пола сата,  очекујући да га господпн ослови. Најзад му  се досади, па се попе поред Чернога — као  тобош да разгледа слике, и гурпу га лактом  у лакат, тобош случајно и тако да се овом по-  боде перо у чаршав на столу пред њим и да  му се на акту наслика читава крмача од по-  стрцалог мастила. Черни се распомами и но-  каза прстом па среднну дворане: 209 — Онамо! Стој пристојно па српједи, и,  док радим, пе узнемируј ме!. . . II ноново настави читати н .  по ђе-што при-  биљежавати. Крсто махну главом, на се изу; ходе у  један ћошак од канцеларнје, размахну се те  скочи колико икад може пут средшита од собе  и нода; па опда пређе у други иа у трећи  буџак, тако исто скачући и час-ио одмјерава-  јући нешто табанима. — Шта то радиш?... раздрије се Черни  као бланут. — Тражим средпну да стојпм, к’о што си м’   рек’о ... одговори му Крсто хладнокрвно. Шеф полиције се уједеза губицу; и би му  и мучно и смијешно уједно; па, да не би било  вшне ешеклука, иређе на ствар: — Дакле, ти нећеш да даш дјечка у школу? — Хоћу — и за Бога, ма у ерпску... до-  чека га Крсто као са запете пушке: — А у ону  вашу никад ни довпјека, господине! Никад...  никад!... — Нитп ћеш да потпишеш поиуђену тп  изјаву н обвезницу?. .. ИЗ ЗЕМЉЕ ПЈ1АЧА 1 4 210 — Не у овој памети — па да ти је Бог  отац!... — Знаш ти да мораш слушат’  етаријега?  окосн се шеф „Црног Кабинета." — Само Бога и ... и... и „цара српскога."  А по чему си ти к’о стари’  од мене? II заитто  да ми се натресаш ту и с каквијем нравом,  а? К’о да тн је господство и сила од девет  ђедова остала! ДувуцшКо с’  из бијелога сви-  јета; може-бит’  хиљаду те отаца градило; нитн  ти се зна вјере ни закона, нит’  или се крстиш  нли клањаш или ни једно ни друго, — па још  дош’о у моју рођену кућу да ми дречиш и  на врат ми јашеш — је ли?! А ко ти је то  рек’о, ко?... Нити впше знам за те ни за  оног ко те посл’о, нити ми је стало и за шта  што иштеш и зановеташ. Но себи руке и о  свом се послу, или мрш из моје куће окле с’  и  дош’о, ако нијеси рад да с’  овудије черупамо  за вратове к’о кокотови А или лонцем о кот’о  или котлом о лонац, тешко лонцу! То нека  знаш !... бусну му се Крсто и ијетко полеће  руком за силав. — Оружник! Оружник! задави се усплахи-  рени шеф, цаптећи одстрахакао прут на вје- ‘ 211г тру пред Крстовпм страшним погдедом и сти-  снутим вилицама, н упирући у једно дугме  на столу. Уколико би ударпо дланом о длан, поја-  више се на врата трн жандарма, као да пони-  коше из довратника. Черни показа руком на  најеженог и разјареног Крста, и на све дуге  јаде му се оте с језика: — С овијем у ... хапс! И прије но и има кад извући ножпћ иза  колана, Крста шчепа шест снажних личких  ручетина, и жандарми га готово све с ноге  на ногу избацише с високе Мусале и спрове*  доше у градску бајбокану. Кроз два дапа нознати телал, циганин Мејо  Ћаласап, дерао се што га грло и дерла доно-  си, идући од куће до куће кроз Соколац: да  је висока Земаљска Влада Крету Богданову  Шкору због бунтовлука и манитања одузела  нредсједнички штап, а црквено-школске кљу-  чеве и касу предала соколачкој жандармској  исностави на руковање! А, трећега дана откако је запао у тавницу,  Крсто зину од чуда кад зором бијелом дове-  доше оружннцп и затворпше у двије кауше 14* 212 пријеко од његове — попа Триша и учитеља  Јова. Једва је ишчекао подне, да их откљу-  чају па руЧак те да се извијести шга је. И  збиља, па подне се Крсто за шољама бпједне  каше састаде с попом и учитељем. Не зиа се  ко се коме више зачуди: или оп љима нли  опи њему. Ижљубивши се као да су с онога  свпјета, зађе Крсто први: — Огкуд ви о’ђе, ако Бога знате?! Које вас  силе доћераше? Шта се догодило ? ... На то ће поп: — Ама, брате, не питај!  Шта није, н шта  се све неће догодит’  у овој земљи? Једнога  ми Госнода Бога, све огњене ћускије, слушај,  да окреву падати с неба, не бих се ни мало  зачудио! Оно, не прођоше нп два дни пошто  ти ходе ’ вамо, а зађоше. џандарп од куће до  куће и од њиве до њиве по селу купит’  људе  и ћерат' их с рада нред касарну. Без раз-  лике свакога, па и мепе с осталијем. Кад тамо,  мој брате, пмаш шта впђет’!  Дош’о један ла-  тински калуђер па побо у ледппи некакав  црвени крс’  од гвожђа колико чо’ јек с распе-  тијем Христом понут идола па њему. Па про-  повиједа: како је Бог створио свијет и људе 213 да га славе; како се народ покварио, па Бог  посл’о сгша Христа да га изведе на прави  нут; како су зли људи распели н Христа,  а добрп попримали његову свету науку; како  је послије допГо и међу то добре сатана  прво у виду Анти-Христа те завео нраво-  славне па онда у виду Мухамеда те одвојио  мусломане на криву стазу, а салте, бива, остали  католици уз правога Христа и Господа Бога.  И како нише у Светом Писму, да неће проћ’   још ни десет годипа, а наступиће Страшни  Суд; и како је зато он послат из Рима од  правога Христова заступника, светог оца папе,  да обавијестп свијет о предстојећијем прили-  кама и да га изведе из мрака на свјетлост.  Ја сам, истпна, за све то врпјеме стиско ви-  лице и надуо се к’ о Требевић од муке, ама трп-  јех. Али, кад развратни папиновац диже крст  к небу, преврну лицемјерски очима и повика  колнко игда може народу уоколо: „Покајте се,  о невјернпци! Покајте се и приљубите једино-  спасавајућој католичкој вјери, јер доцннје  нећете имати кад! 0 ви, грчко-источњаци и  мухамеданци, вама се обраћам: покајте се, док  сам ја још овдје!“ не могох се, брате, уздр- жати, некакав ме бнјес нодузе, шчепах му они  крс’  из‘  шака, и ништа не знадох шта би  ни куда г’  ударих, до што с’  он обједном нађе  у иржинн а крв му грцну на нос и на уста.  Мене ти та’-час џандари склептај, свежи и  затвори, па са мном стражарно те ’вамо. Шта  ће све изаћ’  из овог, сам Бог зна... Крсту дође и мука што је честити поп  Тришо нагазпо иа ђавола те пострадао, а и  смијешно кад саобрази: како је то морало из-  гледати кад је српски поп гвозденим крстом  с црном земљом саставио аустријског прона-  гатора-калуђера. — Не жали, попе, што с’  у хансу —  бар  имаш рашта! Но ево тн муке од мене, ђе ни  крив нп дужан пострадах, — а да је за што,  не би човјек ни жалио. Богме, Крсто, — теби  причам, но не слуша поп — тог нстога дана  кад нои обори фратра те га затворише у ка-  сарну, узбуни ти се народ — у мало брука  не би. Те стшнавај, те умируј... једва на  све дуге јаде наговорнх сељане да иду кући.  А исте поћн неки ти се од љнх привуци до  комуналне школе, ухвати владина учитеља,  па по њему, па по њему, удри а удри, ожуљ214 • 215 а офус, док му убехути душу бијући и направи  му мекши хрбат од трбуха. Па, пошто га ба-  илдиши, ухвати га за баџаке, па с њим у буњак  за школом, а у њу угарак. Ја се таман свук’о  да спавам, док узбуна у селу, цика џандарске  борије и вика народа. Погледах на прозор, кад  ухватно пламеи небо, па се расјајао сав Со-  колац, к’о Неронова градина. Брже-боље ти  се обучем, те тамо. да тобош помогнем га-  ситн, а у себи се смпјем к’о да сам на лутрији  добио. Фајде никакве — изгоре, пуста, сва до  темеља. Омркну у пламену, а освану у зга-  ришту. Те ко је, те ко запали владину школу?  ...настаде истрага, и, бога ми ти пани сумња  на ме. А нијесам, часнога ми крста и сол-и-  хљеба што смо заједно нзјели! ништа више  зпао нити знам ни више у ту ствар умијешан  но јеси ли ти или мој мртви ћаћа. Сјутра-дан,  ха зора бијела, ето ти џандара — батац те у  мој стан и у нашу школу. Претреси ми, да је  кабил, и стјеницу у дувару. Све што су ми  нашли сумњивога, то су једне гусле, икона  Светог Саве, слика Марка Краљевића, Вукове  народне пјесме и једна мапа Душанове царе-  вине. II због тога ме за врат па у затвор код •216 попа, а отуда ев’  овамо. Аја! Све сам се досле  вар’о: а дако се што побољша, — али сад виђу  да иишта не помаже. Ништа, — ни легалпа  борба, ни новнпе, ни протести и меморандуми,  ни статути којекаквијех тричавијех автономија  под овом владом, ни парламенат под ћесаром,  једном ријечи пишта без бомбе и динамита и  једног великог и крвавог народног устанка.  Па ком опанак, ком обојак!... И још би се њих тројица ту разговаралн  и јадили један другоме, да се будном стра-  жарском оку пе учнпише подозриви те их раз-  двоји, а у будуће, по вишој наредби, иајстро-  жије им забрани свакн састапак па и најмањи  разговор. Послије шестог дана тавновања Крста осло-  бодише затвора нод условом да се нн с ким  од истакнутијих Срба у Сарајеву пе састаје,  да одмах иде кућн, и да ником не прича  шта је било ни шта су владини савјетпици  разговарали с њиме. А, да виде хоће ли их  послушати, поставе тајне шпијуше да га прате. Крсто се упути те у Дрквени Хан. До-  шавши тамо, ханџија га дочека на вратима,  рукова се с њнм, и, памигујућн и тим хотећи 217 дати знака да се сјетио ђе се морао изгу-  бити за гаест даиа, .запита га са саучешћем: — 0, и жив си! А имаше ли бува?.. и  показа руком на оиу страну ђе је тавница. — И међеда рогатије’... одговори му Крсто  натмурен, прође мимо њ, сједе за први сто и  заиска чокањ ракије. — А је ли ђе оно кљусе у животу, је ли?..  припита газду пред гато ће да изврне чо-  кањчетом. — Како да не! Мет'о сам му и појио га и пазио, не би боље да си ти био о’ђе. Ено  г’  у штали ђе гризе __ — А има ли што ново откад меие стр-  паше на „онп свијет“?.. — И одвише. Прнје три дана дош’ојем и-  нистар Калај и фелдцајгмајстор Апел из Беча.  За њима наврвјеше некаква бјелосвјетска и  швапска пјевачка, новинарска н путничка дру-  штва — па, брате, грми једном, земља се про-  лама кудије нролазе. То музика, то пјесма и  весеље, то дочеци и милом и силом — к’о да  се ћесарев нашљедник жени! Ето их и сада  ту, и још су у Илиџи; пију, лове голубове и  лутају по околипи. Од ономадне су настале и ‘ 218 трке у Бутмиру. Дошло преко сто коња и би-  њаџија из Маџарске и бијелог свијета, а на-  шије' једва ако има десет — •  к’о, брате, кад и  онај што му је преост’о коњ зна лијепо да ће  му се спотаћ’  да не добије па и да добије.  Веле, е су награде замашпе — к’о кад се  мећу за јабанце. Ако — народ плаћа! Пачек,  и Мујо је неки дан наљег’о овудије с коњем,  и отиш’о на трку. 0, брате, и јес’  му сила  парип; и, валај, се смијем кладит’  да вадим  мазију: да ћ’  он однијет’  кошију — салте ако  шћеду љуцки!.. Крсто му намигну да прекине, јер се тога  тренутка указа на вратпма један детектив и  уђе унутра, сједе према Крсту и затражи чашу  вина. Газда му је додаде, на се почеша испод  трбуха, говорећи: „Изгледа, е ће се промије-  нит’  вријеме. Сврбе ме нешто ћесе — поску-  пиће се со“!.. Тога истог дана испред вечери, ношто  мало почину и поспава на кревету меку, Крсто  исилати рачун крчмару, поздрави се с њим,  узе коња за вођице и крену иут Илиџе, да се  састане и види с Мујом ако га нађе тамо. Во-  дећи га за собом кроз чаршију, коњ му је то 219 махао репом и копкао предњим ногама, то  уздизао шију и развијао своју бујпу гриву,  то хрзао и час-по њискао, то сиуштао главу  на раме своме сахибији од жеље и радостн  да -га у туђем мјесту тек нослије неђељу дапа  види. Да, и коњ је имао и има више срца  но Земаљска Влада за Босну и Херцеговину! Дошавши иред једну пиљарницу, Крсто  се заустави, и пуну котарину јабука претури,  док нађе једну велику, румену ама уцрвљалу  јабуку, чија утроба отприлике упола бијаше  иструхла. Плати је, метну у њедра, узјаха на  коња, и отиште право пут Бутмира и Плиџе. Утолико приклопи и поћ. По небу зажмир-  каше златне и сребрне звијезде, као ђечије  очи испред шта ће да заплачу. Мјесец иза-  шао, ца, као лабуд међу ронкама на тихом  зеленом језеру, плови међу трепетним сестри-  цама звијездама, и гледа некуд сањнво, тужно,  саосјећајно на ову црну земљу и жалосне при-  лике на њој. Крсто пак гредом пристиже једног старца  и једну жену што у наручју носаше повпјено  дијете. Ђетета стајаше дерњава, а мајка му,  да бп га забавила, час попијеваше, час га цу- 220 цукаше и њихаше на рукама, час љубљаше и  теиаше му, час му даваше да посе, а час га  караше, и кунијаше и себе н њега и небо и  земљу и све што је између неба н земље. — Ама што му је те сетолико расплакало,  — како једном не утркми, бона?... чу се стар-  чев храиави глас преко кашља. Није, брате,#ни чуда — ђаводнио!... до-  даде женски глас:  — Богме гладно, па  зато. Ово је други дан да нема шта да посе.  Окле ћ’  и имат’, кад од оновечери нијесам  оспм воде ништа на своја уста метала — па  немам ни вечерас, но ћу таман липсат’  насред  пута с овом макањом. А ову ђавољу јадо-над-  ницу не ишчека чо’ јек жив од неђеље до  неђеље... Крсто то чу, па га текну, ошину коња те  се изравна с њима, назва им добар вече, па  се окрену старцу: — Окле си ти, стари ?... — -Ја ет’  отоле испод Игмана... — А ти, невјеста?... — Ја садно Бјеласице... — Па окле то идете?... •221 — Били на раду у тој владиној вабрици  дувана, па ев’  идемо кући... Крсто се загледа у једно па у друго. Ста-  ран бијаше превалио шесету, хром, једва кра-  каше подупирући се о тојагу, и — што Кр-  ста веома изненади — мјесто босанских тоз-  лука и чакшира бијаше обукао некакве старе  прсле панталоне, које на опанцима а поред  гуњца и сарука бијаху старца поднијеле та-  мап као Босну швапска култура. Жена се  виђаше још млада, али поцрњела, појађела,  одрпана и мршава као да си је на вјетру  сушио. — Па зар немате никог другога да вас од-  мијени на раду, но ви тако нејаки и слаби?...  настави Крсто питати. — Ја сам им’о сина; има му два’е’с и пет  година — више за женидбу. Па ту прије један  мјесец дана радио нешто око макиње у ва-  брици, а коло с’  окренн и однеси му руку  иза шаке. Ено га сад у шпедату ђе лежи,...  па морам ја, да шта, да не упуштим иешто  јадо •  чељади... исповиђе се старац. — А ти, жено ? ... — И ја имам нешто домаћина... поче она, 222 уздишући и заливајући се сузама... Пука смо  сиротиња — немамо своје ни црно иза ноката.  Па, к’о кад невоља наћера, .једнога дана не  јелп пикакве зере, те ти „њега“ ђаво надари  да једне ноћи унесе остве у забрањени вир,  окле салте за госпођу мпнисторовицу лове  рибу. А припази га чувар, те шњим у та-  вницу. Ево петн’ес’  дана да га не пушћају из  ње и да се мучим к’о што виднш... — А по колико вам плаћају на дан тамо?.. — По два’ес’  пет крајцара. Нп по колико  богме, брате!... — А колико има нашпје’  на раду?... — Око стотињак. Освојиле, б’рте, ускогаће  и они заузели све, на нашег чо’ јека и не западе  мјеста како треба па да би с’  убио!... — А што ти носиш таке гаће, што си се  нагрдио — а?... — Валај, право тн рећ’, немам другије’;  а,  кад ме виде у њнма, бели боље плаћају —  придају ми даће по солад по два и исплате  ми зараду сваког другог дана... Дијете и опет цикну. Крсту пође коса у  вис, извади такулин и баци по талијер жепи  и старцу: — Ево вам, ца тп, жено, купи том 223 ћимићу ожиду млијека да ти не пијехне; а ти,  чича, промијени те гаће на тираће — Бог ти  дао!.. па ошину коња п пропрца напрпјед. У Бутмиру иа тркалишту се пријави пад-  зорпику трка; каза му се да је из Посавине,  а, како бијаше још у нуту за ту сврху замо-  тао чалму од трамболоса око главе, то надзор-  ник и повјерова ла^ко да је Крсто неки бег:  Шаћир-бег Вратоломић — како му се и пред-  стави; и умоли га да га уврсти у број оста-  лих бињаџија за сјутра. Надзорник, благода-  рећп добром бакшишу, учпни на најучтивији  начин по вољи мало закасњелом али добро-  дошлом „бегу“, и уведе му коња међу остале  у главну шталу за пуне јасле јечма и снјена.  А то је Крсто и тражио. Ту, међу осталим ко-  њима, Крсто спази и познаде Мујова зекапа,  увјери се даје збиља побро ту, н, држећн да  ће га посигурно наћи на Илиџи, крену се  тамо. Међу тим, у Илиџи је врело и превирало.  Пред богатим и велељепним љетњиковцем,  цвијетом савременог неимарства и резбарије,  стотинама електричних лампи преокренуло ноћ  у дан. У раскошпом перивоју пред њим, пог 224 главним 'алејама око кптњастих шедрвана с  вјештачким млазовима бисерпо прскајуће воде  и испод три реда радужних сијалица, гура  се н тиска папудрана и пакннђурена свје-  тина од свију језика само не српскога; гомила  жагори као пчелињак, таласа се, кумбуља, вре,  а све ту у њој пјапо и сито, ударило у номам  као о карневалу. Мушко, женско, старо, младо  — пе разликују се. Промичу мупдпри, шуште  свплепе блузе и жипони, звецкају сабље и ма-  музе, мирнше парфим, куцка ордење, и стрше  вилхемски брци и помиадурске перушнне. То  се бацају конфети, то се разноси шаљива  пошта, то се кибицују похотни приспијенци,  то иуцкају бомбице, то у једном жбуну букне  и разасија се бенгалска ватра да јој друга из  другог грмена одговори, — а изнад свнју и  свега се лепршају црно-жуте заставе с вје-  штачких лукова и внјенци с обојадисаних ди-  река. А уза сами љетњиковац на првој стази, у  мирису јоргована нјасмина, тује и хибискуса,  аморфе и бисерка, тамарикса и веселпх громиња  руже и сваковрсног цвијећа, под шареном свје-  тлошћу од хнљаде шаровитих лампиона и 225 буктиња и уз благо милушење освјежљивог  лахора протегла се софра колико Мухамедова  кобила. Око ње на стотине странаца — го-  стију свакојаке крви и разно-разних наријечја;  на њој шампањац, розолија и сва њихова браћа  и сестре и но оцу чокоту и по мајци фабрици,  н сви могући слаткиши и таке ђаконије да  је и сами мјесец од њихова мириса добио  несвјестицу и — апетит. Иза ње у хладолежем  оклопљеном павиљону грми музика и таким  комадима нотреса ваздух и ноћпу тишину, да  ме чисто страх за и иначе дрхатне п пла-  шљиве звијезде да се не препану и не иопа-  дају у море са свога ираисконског боравишта.  У зачељу софре Његова Екселенција заједни-  чки министар финансија за Аустрију и Угар-  еку и вице-краљ Босне и Херцеговине госпо-  дин Венијамин фон Калај. И нижу се здравице за здравицама из пи-  јаних грла, и поткупљене душе величају ус-  пјешни рад генијалнога Калаја, и благосиља  се благодатна аустријска управа која је од  ових дивљих провннција умјела створити нравн  елдорадо, и моли се и Бог н папа за здравље  културних пионера у овој земљи, и пјева се, 1 5 ИЗ ЗЕМЉЕ ПЛАЧА и декламује, и разлИјежу се овације, и урнебес  потреса Игман и Бјеласицу и подаракава се-  оске псе за торовима; и пије се, пије, пије; и  крка се, крка, крка!!! Залуду се гладни полупрстенасти мјесец  упнњао из све снаге: неће ли му бар који мр-  шави зрак иродријети до обилате софре те  даће и примирисати бар коју од оних миро-  ђија које загријана и пресићена швапска го-  спода но споредним алејама већ повраћају и  на нос и на уста. Не, није могао успјети од  себичне свјетлости шванских свјетила но жи-  цама и на стубовима. А, да би се осветно и  домаћину и гостима, наравно, служећи се њи-  ховпм средствима, пншјунски је иробацио један  снопић својих оиалних зрака тамо горје у би-  јеле дворе у собу госпе домаћице — собу која  више вриједи но и парк и све што је у њему  и софра и све што је на њој и око ње. Да; преко мерџанлн ваза с расцвјетаним  хризантемама, које су већ своје дражесне.кру-  нице напуннле соком за сјутрашње своје госте  пчелице и лептнрове, кроз тешке кадпфли за-  вјесе са свиленим везом и златајли ресама п  китама, пробија се уходљива ждрака мјесечева; '2 '2 7 и, стапајући се са сјајем миришљивих кандила,  лустара и чирака, чини себе певидовном очима  оних који у овоме часу ову шиклп ходају ис-  пуњавају животом. И гледа мјесец, како се одблијес раскоиших  и скупоцјених слика са златним рамовима сија  у ие мање раскошним огледалима на сва че-  тири зида. Гледа, како се у гнм огледалима  по дваш-триш слика богато покућство: амфори,  канделабри и мермерне групе старииских мита.  Гледа, како се по дуварским окрајцима и ћо-  шама фантастички вијугају шаре н арабеске,  н како се сафирни звјездосаип свод са свим  богињама и музама по себн зрца у мозаични  под, по коме је насликано прољеће с цвијећем  и нтицама. II гледа, како на источном зиду  переиде носе у рукама и на глави чиније с  морским јелима, на јужном ореаде с Днјаном  воде дивљач за рогове, на западном дријаде  и нимфе распаљују фосфорпи жижак, а на  сјеверном Купидон притискао Психу па љуби  ли љуби. Гледа све то, гледа па се диви. А за највише се днви нашем хаси бегу,  Муј-аги Алијћу, како је утонуо на бархатној  даваиапи, накривио фесић нахеро, па... чућете 15* 228 еад. С десне му стране сјела густиозна госпођа  Вилма и пригрлила га објема рукама, као  мајка чедо при сисама; с лијеве му се припила  старија јој удата кћерка, па се патијече с мај-  ком која ће боље и страсније да се привије  око аге и ватрепо око му пољуби. А млађу, још  неудату, Калајеву кћер враголан Мујо метнуо  себи на крило, иа је цуца као сека браца;  а она му обисла рукама око врата, и само чујеш  како пукће као шарган исиод трна. — Беже, беже, слађи од шећера!... тепа му  госпођа с иредисајем: — Живо ми је срце оба-  мрло, кад ногледах данас како ти, као звијезда  преко поља равна, полеће по хиподрому на  зекану свому... Бојах ти се, срце срца мога из  њедара!... — •  Аго, аго, дражи од зенице а милији од  оба свијета!.. додаде грациозна невјеста, ста-  ријакћи: — Не можеш да иојмиш моју чежњу  за тобом откад те данас први пут виђех на  док се вечерас не обретох у твом јужњачком  загрљају. Та се чежња у неколико само може  упоредити с оннјем ми усхитом кад те спазих  на биљур-дурбину ђе однесе мејдан и пош- 229 тење и твој зекан пред свијем кошију. Аго,  аго — и душо и благо!.. — Мујо, Мујо — ах, изгорех, Мујо!.. Гаси  љубав љубавЈву, илп полуђех!. .. загугута не-  засићена гугутка, мамина мезимица, с јако  набубрелим сисицама, што јој, знојећи се и  бридећи је, надимаху јакету, као да су двпје  гучице воска који се крави. А Мујо је чинио то што је могао и како  је умио, враћајући им мило за мило и одго-  варајући им хатром на хатар. Херцеговачки  дамари и српска крв, што се и колико се види,  нијесу га постиђели. — А да те не устраже тамо за софром?...  зађе наједном госпођа, и трже се. — Не бој се, неће — није мени мјесто  тамо!... одговори јој Мујо, смијућн се: — У  осталом, и да ме ко затражи, мислиће е сам у  варошп; ко ће се сјетит' да сам вођекана?... — Их, башси сила!.. заучпње госпођа ћерка,  и плесну га руком но плећима иа -по гојазном  врату; — Па така сила а на онако силном па-  рипу — па милина виђети. Баш имаш коња!... — Валај, имам— шућур Алаху! Но се све  бојим е ће ми г' ови ваши оздо иза софре ;  изјес’. Једу они свашто — знам ја. Добар је  парип, нема збора. А, валај му има по коме,  доћ’. Боље пасмине од његове нема ни у Ма-  џарској. Богме, мој рахметли ђед, још кад-  ј’  иш’о на хаџилук у Меку, купио му је бабу  и дов’ о у Херцеговину. Звали смо је Чакара;  и ђедо је на њој преко стотину кошија задо-  био. Прича мн бабо, е с’  ови мој ждрнјебац  утурио на бабу Чакару. II, билај ми је мили'  од иет најбољијех читлука, и нрије бих се  с оцем раставпо но са зеканом... — А је ли т' од мене милији зекан, и би  ли га мени иоклопио?.. . проромори мајкипо  мезимче. — Сад си ми тп милија; кад сам тп, бива,  себе поклонио, што да не бих и коња? Ја,  поклонио бих ти га, али салте да се потур-  чши и иђеш са мном под Вележ... откри  јој срце Мујага. Батали, море Мујо, причу! Вјеруј ми, као  своме земљаку, љенше ти је ту и љепши си  кад нити много причаш, пити што-шта литаш  нити на све одговараш. Но удри, — распали,  кад ти је запало — као што бих ја да сам  па твом мјесту! Не жали — не жале ни они  наше Босне!... 231 — М аскте!  Долази господин... гласну се  пза врата пискави гркљан вјерие собарице. Госпођа са кћерима скочи уколпко би се  осврнуо. Кћери јој се склонише и скрише и  с Мујом заједно у сусједне неосвијетљене хо-  даје, и, наравно, ножурише се да наетаве ђе  су прекин.уле н да накнаде што су изгубиле. А у том се на будоару отворише орахова  врата и појави г. министар у гала-иаради и  декорацијама, са осмијехом среће на греж-  бавом лицу и увенулћм губицама. Вилма ра-  шири руке и потрча му у сусрет, паде му у  загрљај и, притворно усхићена, обасу га сво-  јим невјерничким нољупцима — отровнијим  од змпје из ружпна жбупа и бридљивијим од  коприве љети. — Краљице моја, звијездо водиљо моја,  бакљадо среће моје и мотору славе моје!...  стаде јој теиатп полу-ннјани старкеља муж: -  Јеси ли једном задовољна; јееи ли сретна?  Све, све што сам могао и што је уопште мо-  гао један смртни учинити, учинио сам за  тебе. Пред твојијем се ногама просипљу бу-  кети из цијелога свијета, у твоје се здравље  напија на свијем језицима а твоју руку љубе 232 и круписане главе. Одио сам те свилом и  кадифом, окитио бисером и драгијем камењем,  намприсао мошусом и душом својом, подигао  за те и но твом ћефу ове дворе и тефериче,  и окружно те слугама и дворкињама да ти  иосе скуте и рукаве. Твоја је воља моја воља  и воља једног читавог народа; реци само, и  све ће бити што зажелиш; и ти си фактнчки  цар у овој земљи. Своју сам душу изгубио,  отпмљући од овог биједног народа и потоњи  залогај из уста, само да тебе што више нагиз-  дам и што боље задовољим — па шта ћеш  више? Нек’  цио свијет виче на ме као на чу-  дило, нека ми историја само по злу име сио-  миње, не марим само кад знам да сам теби  угодио — па куд ћеш више? — У веселом друштву доље, кога сам на-  рочито добавио да буде тумач динломатске и  државнпчке мудростн и вјештине моје исвједок  среће твоје, нренијех се наједном мислима па  небо и оне милијарде ојш.ју што нас с њега  некако чудно гледају. И учини мн се, да нза  сваке опе звијезде вири ио једна душа они-  јех несретника које сам ја и моја управа отје-  рао с овог свијета. Погледах на мјесец, и његове ми се пјеге учинише као страшан  нротест и харзовал херцеговачке и босанске  раје против мене и мог пированЈа, моје владе  и везирства мога. Не могах издржатп; обузе  ме нека црпа слутља, а језа ме свега иодиђе  саврх тјемена додно ножнијех прста. Зажмурих.  II учини ми се од шума разиграног лишћа више  нас да је ропот побуњеног народа, а од звеке  чаша и таљпра да је звекет усташког оружја.  Пренух се, ђипих, и срећом ми поглед паде  на исту ону звијезду на западу за коју си ти  у наше младо доба, ону вече кад сам ти из-  јавно љубав, казала да је то — твоја најми-  лија звијезда. Љен мн сјај паномепу очи тво-  је; а у лахору, који се с трепетне јасике ћар-  лијну изнад моје главе и нанесе мирискрина  и каранфила, осјетих душу твоју. II моје се  чело разведри, а срце ми опет дође на мјеру.  Не могох се уздржати а да се не попнем би-  јелој кули уз мермер-басамаке и — бијело не  видим ти лице и рујне ти усне не целивам!... Дмока — цбк! разлеже се по тнхој и та-  јанственој ходаји, као да неко удари пратља-  чом по глибу. И то се ноновн још једном,  па и још једном. 234 — А ти ме не би мало замијенпла међу  госте?... наслањајући јој главу набујне, гојне  п мприсне дојке, понуди господин госпођу. — Вјеруј ми, не могу. Нешто ме забољела  глава, па вељу, најбоље је да легнем... уми-  љавајући му се као маче у крилу, одби га лу-  кава сапутница. — Е,' онда до виђења!... — У добри час, круно моја!... испрати га  Вилма, гордо му пружајући руку а стиснутим и  напућеним уснама дочекујуЗш му старачки по-  љубац, као витез удар мача на потуреном  штиту. II преварени „везир“, којп зна шта се  у ма ком селу и ма чијој пушари и ма ком  дијелу свијета ради а не зна шта је све ни  у његовој сопственој кућп нред његовим очима  па петнаест корачаји, замаче низ серџадама  и међединама престрвене степенице. А милостива госпа се поврати у шикли хо-  ају, закључа врата за собом, ослушну п, ташу-  најући и пљескајући длановима, промрмља:  „Т>аво нека га носи у његове греде! Препаде ме  и издангубих што ми све његово благо не може  надокнаднти. Напао ми ту бенетати о богат-  ству и немирној савјестн —  брига мене за 235г све то! Уживати, уживати, уживати — то је циљ  мога живота; а без блага у срцу и-богаства у ду-  ши сва су земаљска блага дим и дим. Иа шта ће  ми, осбала му пуста за његовом главом!“... Назвони. На споредној се клнјети завјесе  подигоше, и појави опет Мујо, водећи двије  разбарушене, нолунаге и зајапурене сестре  исиод рука. Калајевица уздрхта, њисну, и  полеће му у загрљај. II нречиста и плачна Богомајка пред ра-  спећем у икони више њихових глава покри  од стида лице марамом, и кандпло пуче п  зацврча, и тешка свила на дивану прште н  зашушта, а сам диван цикну п зашкрипа од  дивљег бијеса маните похоте, јединственог ра-  зврата п велпкашке безочности. А за то вријеме, осамљен и занесен, топе-  ћи се у миљу п срећи од толнко постигнутих  успјеха, исиод мркпх оморика п замншљеннх  борова, кроз крајне скровите алеје китног ђу-  листана, корачаше министар Калај. Јоргован  је мирисао као н ходаја његове госпође, а  мјесечина час-по бацала на његово ћелаво  тјеме евој лажљиви сјај попут пријеварне му  љубави тола љубл>ене Вилме, 236 Наједпом шум. Калај застаде. Шум се по-  нови, као да кос скакуће по сухом лишћу.  Министар се маши руком за џеп, кад али нема  револвера — не нонио га. Шум се приближи  и указа нека велика црна прилика; мјесечина  је кроз једну одупгку јеловога грања обијели,  и синуше токе, силав и долама а, судећи  по оку и брку, указа се Крсто. Калају зацвоко-  таше вилице н зазвекта ордење по прсима;  викао би, ама му се смрзао језик, душа му се  стегла у гупш а сва му се крв у срце салила. —  Не бој се, силом и ђаволом пам нату-  рени краљу од Босне и Херцеговине!... повика  ноћиик, ставши иреда њ : — Не дршћи — нећу  ти ништа! Не зато што те не мрзим и што  нијеси заслужио да те прекољем к’о јарца,  но зато што и сам немам чим а, да те ту  голијем рукама мрциним, не налазим за по-  штено. Предајем те Богу и ђаволу, а један те  од њнх двојице мора поразит’  па кад било и  како било! — Не бој се, велим ти, — ево види, ја ти  мјесто бомбе, доноснм на поклон ову јабуку;  а њу ти нреко мене шаље сва бутум Босна  н Херцеговина. На ти је, и сретна ти била! Мала снага, на мален и дарак. Али, ко не  зна на ораху, не зна нп па товару. Евовнди!  Јабука је, што је виђет' споља, лијепа да не  може љепша. Е, ама није добра. Није, јер се у  њу ев’  овудије кроз ову рупицу увук’о, и не-  зван и непран и незнан, некакав црв. Сад  још и ваља п не ваља; ама ће доћ’  вријеме  кад ће сва изагњет’  ако се што прије не  уклони црв, па неће ваљат’  за Бога ни за  људи. А тако ти је, мој везире а царев већиле,  и с нашом тужном Босном и ожалошћеном  Херцеговином. Док с’  ове ваше Швабурине  не увалише у њу и не распртише међу нас,  баш к’о црв у ову јабуку. наша земља бијаше  добра и берићетна? и лијепа к’о златна јабука.  А сад је дошла баш к’о ова трухловина у  мојој руци. Узми, везире, ову јабуку и иодај  своме цару п кажи му: „Ово је слпка поносне  Босне и кршне Херцеговине, које сам ја уре-  дио и умамурио!“ Јер не покажеш ли тн цару,  бели ћемо ми умјет' иоказат' свему свијету,  ночем свак од нас жели да не ишчезне кад  умре, а на уста излази и ријеч и душа! — Ослушни-дер мало! Тамо се у твојој  кући ц твоме џардину ори пјесма н разлијежу 238 зиле и борије, а ’вамо кроз ове горе стоји цви-  леж спротиње и нејачи. Јес’, то плаче и  земља под вашијем ногама и копитама, и  трава ио земљи, и кртица у земљи, и брда  на земљп, и гора у брдима, и тице у горама,  и змија у трну, и риба у виру, и во у илугу,  и сјеме. у бразди, и жито у класу, и чобанин  за стадом, и дипле у устима, и вјетару пе-  ћинама, и поток на ливади, и трговац за тез-  гом, п ћириџија за коњем, п пон нред олта-  ром, и причест у нутиру, н свијећа на кр-  сном колачу, и ђаче за букваром, и дијете у  колијевци, и старац пред гробом, и оклоп-  љена Миљацка, и полуђела Неретва, и вало-  вита Дрина, и манита Уна, и сва листом око-  вана Босна и жалосна Херцеговина. Плач,  на све стране плач,... а код тебе фиска и  весеље. Несели се, весели — али ће доћп час  да предајеш рачуне Богу и народу, и да н  ти н они иад тобом и под тобом сваку мрљу  и сваку капљу крви по заслузи отпагате и на  овом и оном свијету! То буди увјерен! — А сад држ’  ти ову јабуку; метни је иод  главу, иа кадгођ легнеш и устанеш да се сје-  тиш српскога сељака! Он је садтнх, ногрбљен, миран н сталожен к’о море о Илијну-дне. Али,  кад му прекипи и сподбију га вјетрови са  свије’  банада — -  један ти Бог а једна божија  вјера! — ни само му море није равно; у њему  се надме мука и невоља, тс, с више спаге  но ј ’  и у она четири стуба што држе небо за  земљу, навре и осветпички побјесни и-све што  га притискаи ти шти обори, смлави и смлати. А,  дочекаш ли жив та' вакат, виђећеш да ће бит'  од њега на јаде п на муку живу и брда и  горе и поља и море и све седам краљевина  с Јелисавком московском краљицом и осмијем  ђарем од Стамбола и деветим од Беча ћеса-  рем! Запамти то што сам тн каз'о, и оставај  ми збогом! ... Калају је било као да га је ко бацио у  ускључалу воду; несвјесно узе јабуку из Крсто-  вих рука, и, ни сам не знаде кад се и како се  дотетура до једне клупе те сједе на њу. И  тешке га освојише мисли, и хладаи га зиој  спопаде, и осјетн се под ужасним теретом  — као да га ко у расоли а под тешким воде-  ничким камењем штави. А Крсто се за то вријеме већ дочепао био  својега парина, и, наравно, не нашавши Муја •24 ( ) а не смијући се ту даље задржавати, оши-  нуо гори Романијн. Дошавши у Соколац, из-  међу осталог, нађе ђе се стара српска школа  обурдала и у грохтшву претворила. Након десет дана дође у Соколац, пуштен  из хапса, поп Тришо, и каза да је учитеља  Јова влада пресудила на прогон преко Дрине;  да је то већ и извршено; и да је љему вла-  дика сарајевскн по владиној жељи и пред-  ставци дао за епитимнју: да за годину дана  не може чинодјејствовати. Мало му се, каже,  разминуло и те га обријали нијесу. На то се узбупише Сокочани, одрекоше да  нду у цркву чије кључеве држе владиновци,  и не примише новог им послатог од владике  свјештеника, ни у кућу ни пред кућу, нитп  хтједоше да знају за њ. А литургију, опијела и остале вјерске по-  требе стадоше н даље обављати с попом Три-  шом под једним прастарим храстом на оној  гомили камења која се од оборене старе школе  подигла. Ево једног тропара из њихове литургике: ...„0  ледена грохтињо! 0 студени камене!  0 сињи лишају и зелепа траво! Нујте, пас ба- рем ви, кад људи ие чују! Обазрите се бар  ви па нас, кад нас је и Бог заборавио! Љу-  бите нас бар ви онако к’о што смо ми вас  пригрлили! Вама предајемо муке наше, чемер  наш. Амапет вам тешки божи': испоручнте  их мајци земљи, она ће облаку, облак пебу,  небо Богу, а Бог дако се смилује те пам по-  могне! Господи помилуј!  Господи помилуј!...“241 $ ИЗ ЗЕМЛ јЕ п л а ч а 1 0 VIII Н а  мостарској жељезничкој станици у че-  каоници треће класе на дрвеној клупи близу  келнераја сио Мујо Омер-агин Алпјћ. Прекр-  стио ноге, изуо кундуре, запалио на сребрн  цигарлук и дао се нешто у дубоке мисли. Да  му није лако и да у њему све кључа од зора  и дерта, види се најбоље по полуиепијеној ли-  трењачи лозоваче, која се пред њим одмара, а  чији драм вриједи дуката а сто ока ни ма-  ријаша. Чим престане да пуши, отпљуцне, дохити  литрењачу, обзине јој грлић и гутне по добар  душак, стави је поред себе, стресе се, отре  се чефром, поглади и засуче брке, и погледа  мрко по кафани — као крсташ орао с тимора  по низини уоколо. Наједном му неко спусти руку на раме с  леђа. Он се осврну, хитн очима и изиенади г 243 се. Нред њим Јосо Латшпш из Гоманије. Мујо  'ђипи, раширп руке и пољуби се с њим брк  У  брк. — Добро доиГо, пријатељу!. . . — Боље те папГо, пријатељу!... — Окле ти ту, по Богу брате ?. . . — Био нешто нослом овди у Мостару, на  сад кренуо кући. Но како си?... — Шућур Алаху, рђаво !  А баш ми је драго  што се нађосмо, да бар иђемо заједно... — Шта, зар ћеш н ти на наш сенат ? . . . — Мислим, ја. Сједи! Хоћеш ли што пит’?  Келнеру, дај још једну чашу! Здрав си! Ја  ето кренуо и сам пут Сарајева, а отоле хеса-  иим тамо до вашег Сокоца, да се виђу с по-  братимом Крстом још једном за живбта, и да  се халалимо. Ја, знаш, пртљам овпјех дана пут  Анадолије, па Бог зна виђет’  ли се икад више  својијем очима... — Шта? Пртљаш?... Богмејес’, пријатељу! Не море се внше  дајандисат’. Па се љевше мицат’  из овог џе-  хенема свијетла образа и здравијех леђа, но  трунут’  к’о везан во за празнијем јаслима у  ђубрету. Свршио сам све што сам им’о за 16* •244 сеобу, и садекана ми је још само остало да  се поздравим с побром Крстом. А и ужелио  сам га се више но да ми је рођени буразер.  Ево трећа година да се нијесмо виђали. Оп  нам се, бр’те, одметну у ту вашу Босну, па  к'о да у море утону. И билај ми гајеж алије  оставит' но пола Босне и Херцеговине. Но,  бога ти, какој’  он? Све се бојим да се тамо  у близини тога жуђелског Сарајева не по-  шваби. Шта ради? Како живи? Јесте ли још  у љубави? . .. — Ја како, брате! Он је здраво, живи доста  липо, а добро може Бог дат’. Проминио се,  валај, није ништа, вего ј ’  они исти стари Крсто  како г’и знаш. Но ми се чини е ти ниси они  стари Мујо ... — Како то?... — Да с’  они први Мујага, пе би урваво  свој мал и луке и читлуке што су т’  их стари  кроз пет стотин’  година стицали и ћордом  бранили, нити сад биж’о с главом по свиту а  дидовину уступ’о и брез пушке и брез ножа  Швабу и његовим приренцима. Чини ми се,  да сп заборавпо како смо с' оне Јгодипе, кад  си додио код Крста, заклињали један другоме: 245 да прије сви изгинемо на овом камену, но га  упуштимо душманима да ио њему вршљају... Мују би мучно. Подавн брке у уста, стаде  их чупкати и гристи зубима, и забечи се у  асуру. Оћута — оћута, па ће: —  Немој, болан, Јосо, тако! Вјерајбог, ја  еам они исти; и, ђе-гођ си ме оставио, ту ћеш  м’  и наћ' вазде и у свакп декик. Но ми не  море друга бпт’. К'о кад хоће да ме млатие  таксират по чутури, лањске ми године за  хефту дана умрије и рахметли бабо, Омер, и  мајка, Јемина — једно за другијем. Остадох  сам са сестром. Поткопаше ми се ове швапске  погани и њихови лижисахани, и упропастих  се, бива, гонећи се с њима и хрвајући дан и  ноћ. На јаде ми ј ’  и омрцало и освитало — и  менн с њима и њима са мном. Те тако ми се  готово све, што м’  иза оца остаде, измаче из  рука. Дош’о џанум, вакат, да немам су чнм  ни осолит’  ни дуваиа за што купит’. На моје  коње други јаше; моји волови другом ору;  моје овце други музе; моје луке други коси;  моје њиве други ради; кроз моје чардаке ми-  шеви коло воде; моје господство и бахт про-  паде, а моје здравље и младост орону. А за 246 највише ми је, бива, — а то теби, к’о добром  чо’ јеку и пријатељу могу повјерит’  — брига  и страх за образ оне ђевојке, једине ми сестре,  која нит’  има оца да је кара ни мајке ца је  с'јетује; па се бојим свашта. А женско ти је  данас, побратимковићу мој, к’о стакло — на-  ври или само мало куцни у њ, прсне. А око-  пали се ови пексннн Шокци, и све се бојим  да ми се хрза не докундише, — па проста  смрт по сто пута при каквом белају с те банде.  Па ми се љевше за раније измицат’  но послије  себи вадит’  очи због кењчилука у невакат. И  волији сам, билај, и го и бос и распас и не-  зрелице час-прије бјежат' од овога кијамета,  на било куд било, и макар све чистио ћенифе  ђе ме нико не нознаје — но вођекана поред  прије’стојника сиђет’  у „концуларији“ и хар-  чит' небројену „спензу" од ћесара. А, ако Бог  да те виђу свијетло лице цару у Стамболу,  к’о што се надам, све ћу му танко по танко  испричат’  шта се 'вамо ради; па, или нека  ћера ову губу између нас, или да знамо да се  немамо чему надат’  — па да се све или ла-  тини или гине или у море скаче. Друге нам  нема! Боље и лијепа смрт, но срамотно из- 247Г/ мећарство од себе горему. А ово ’ вако, бели,  иеће остат’  нити може дуго дурат’. А, кад  рече они једини Сахибија — акт-алах, кудре-  тен је он! — и кад честити падиша очита  салте једну хаир-дову, излећеће Швабо из Бо-  сне и Херцеговине па се неће имат’  кад ни  осврнут’  да види ђе су му жеиине наћве и  стативе. А таде ћу с' и ја, валај-п-белај, вра-  тит’  амо да му вратим жао за срамоту, па  макар се саде станио накрај бијелог свијета,  и да бих знао да ћу погинути!. . . — 0, ђаволе — -  ђаволе, сам те Бог убпо!  шта с' учини с овим човиком!.. . завапи -Јосо,  крстећи се. ■ * — Дај — то ми, дијете што за мезелук!... за-  иска Мујо од келнера; и овај му донесе неко-  лике филе сланине. Јосо се не мало изненади,  кад виђе да Мујо збиља стаде јести крме-  тину, па још уза њу наручи и боиу вина,  коју облимице сасу у гушу, да јасно чујеш  како му се, клокоћући у грлу, саспна на жедне  утробице. Не мога се уздржати а да му не  примијети: — Мујо,-болан, зар и то?... — Зашто не, Јосо брате! Валај, да девет 248 ока сичана сручим у се, не би ми ништа било;  и нрије би се сичан отров’о од мене, но ја од  њега. А, да је Светац Мухамед хај'о за ме и  стар’о се да му дин одржимо паћи, не би пушћ’о  ову швапску губу да нас опексини и зарази.  Овако, какав ј ’  он био за нас, таки и ми за њ.  Уосталом, џавум, није г’  у јелу, но га ј ’  у  дјелу!... — А зар, болан, не би било боље и ливше,  да си се липо скрасио и смнрно, па наш’о себи  жену, добра друга, и од соја и од снопа нрема  себн, те кућу кућио и оца не покорио — по  што си обруно тим путем коме краја пема? Па  п кад би дошло оно жељено стани -  пани,  зар не би и боље и храбрпје и поноситије, к'о  свој човик и кућић и хоџаковић, мог’о стат’   и на биљегу и на тисан кланац — но овако  к’о бескућник и поскитаница данас? А коме  си горе учинио но себи, што си неђе некоме  за инат а неђе за туђи аферим и луп'о своје  чело и буц’о свој џеп? Тим си Шваби учпнио  таман ио ћеифу,... и ти и сви наши што селе  било у Анадол, било у Србију и Дрну Гору,  било у Омерику. Он баш то и жели, да наше  пустоловине попуни својим милетом и својом 249 виром. А ми му се сад никако боље не мо-  жемо одунрит’  и осветит’  но мудрим и по-  штеним радом. А, богме, већ кад пукне пушка,  ондар и знаш шта нас чека и шта га чека!... — Јок, валај, брат’  Јосо! Би што би. А ја,  кад је ријеч о женидби и кућењу, иза моје  несуђене Сафире не бих, бива, другу мог’о на-  зват’  својом женом, па да ми наш свијетли сул-  тан најљевшу своју с.ултанију на поклон по-  нуди. Мерах ли је, кисмет ли је, таксират ли  је ,.  који ли је ђаво — тек тако ти је то!  Мсни  Швабе отегие Сафиру, ама ни ја њима нијесам  бели, ост’о дужан. Бве види ови иротокол! Чи-  тај !  Таман сам досле за једну Сафиру педесет  Гизела, два'ес' Цецилија, десетЦилика, петнес’   Ема, пет Елисабета, двије Жанике једну Вилму  и једну Елвиру похарчио. И ако сам потрошио  бабовину, бели сам им’о за што. ОсветиоЈсак  се јуначки, па таман ђе издере... — 0, црна ти освета а жалосан впк и са  мном.заједно! Што ти је боље, што ли ти је  лашње, иа да си потаманио и пребацно пр’о   дрењка све од бечке царнце до шурањске Ма-  рице, кад си свој пуни чанак преврнуо и своју  кућу ископ’о те си спао на те гране да се по- 9 $ туцаш од пемила до недрага?! Али право ка-  жеш: што је било — било; Ш то протече, не  поврати се. Но, збиља, кад мислига са срећом  пут Стамбола?... — Одмаха; све сам скупаторио што ми тре-  ба. Једино још имам да се халалим с побра-  тимом Крстом — па: оставај збогом, земљо Хер-  цегова!... — Да-бог-да ти био срећан пут, и да ливше  прођеш но с’  и надаш!.'.. — II теб’  остапак! И, дај Боже, да се јо>  пета у добром здрављу и бољем рахатлуку у  слободпој својој бабовшш пађемо и видимо!..  По што то више пе звопе, да се креће?... А  сад де да искапимо још по једиу за сретна нута  и сретна останка! Здрав сп!... — Бог ти дао и живот и здравље!... Још Мујо и Јосо не цвркнули у дно својпх чаша, а дотрча једно Туре, приђе урплахире-  но Мују, и пришапта му нешто на ухо. Мујо  преблијеђе, као да у њему неста и потоње  капи крви; зажмпрка очима; засузи; шкрипну  зубима; јекну; и, као луд, скочи и појури вра-  тима. На њима позастаде, окрену се Јос.у, н >   јецајући, иромуца:250 251 — Збогом Јосо! Тамо ми се не иђе. По-  здрави побратима, и кажи му да ћемо се тек  на оном свијету  виђет’!  Мјесто у Анадол,  мој ће мухаџерлук бит’  јали у Зеницп јали  на вјешалима. Збогом!... Јосо се још не мога алавертити: шта то  би одједном, а Муја нестаде из чекаонице као  да се никад у њој ни појављивао није. Звон-  це зазвеча; кондуктер изређа станице до Са-  рајева; путници поврвјеше на иерои, а међу  њима и Јосо, и не слутећи шта ће се све с  чудним иобратимом његовога кума и комшије  тпх дана десити. Жељезница звизну, и с пук-  тањем и праском однесе у својој утроби сто-  тинама душа и с Јосом заједно; а у исто ври-  јеме преко њепе шине у највећем галопу на  свом још не продатом хату, једином му пре-  осталом добру, пролеће Мујо пут Вележи к сво-  јој кући. — Мујова сестра Дудија, јединица и мезими-  ца, бјеше стасала на бијес ђевојка, и бијаше  на гласу као она. А и бјеше врсна — ■  кукала  јој јатка! Висока као копље, једра као дуља,  прикладна као икона, здрава као шљива, хитра  као срна, чила као стријела, ваљана као радиш, •252 вазда готова на послух као запета пушка, ама  у неку руку вјетрен.аста. Та се њена рђава страна јако уочи од оног  доба откад висока влада насели по Подвележју  до педесет швапских кућа и начини им школу  п цркву; откад се загледа у љу један од до-  сељенпка, неки Франц Јегер, и она у њега;  а нарочито откад јој родитељи помријеше, те  не би никога да је пази-и чува. Мујо као  Мујо — по беглијању и у скитњу тамо - амо;  кућа сама, Дудија сама; празна кућа тражи  чељади да је испуне, а такође и набујало ђе-  војачко срце себи јарана. И случај је хтио да  га нађе у љепушкастом Швабу унаточ и своме  ћоку и ноложају и вјери и иредањима. II баш оних дана кад је Мујо распродавао  претек своје очевине, бавио се у Мостару око  насоша и намјеравао да ходе до Крста под  Романију на виђење, Франц дође са неколико  својих другова, узе Дудију и поведе својој  кући, ђе је католичкп думо нолатнни и нађеде  јој име Роза, и привјенча за Франца. Да се небо обудрало па му пало на главу,  Мујо би лакше издржао од тога. Виђели смо,  како га је иоразио глас о томе на мостарској •253 станици и како је незрелице напустио и Јоса'  и чекаоницу и намишљенн пут. Чим је, као  манит, дојурио на коњу под Вележ, сврати  своме онустјелом чардаку, зграби бабов хан-  џар и нзвади сакрпвени револвер из чекме-  џета, па их зађеде за силав, и као вјетар од-  јури у швапско насеље. Прољетњи је дан био у најљепшем па-  нону, око попаса, кад Мујо бахну пред Фран-  цову кућу и изврнутим гласом зазва: — 0 домаћине! јесили дома?... Сестра му, наређена под невјестачку на шо-  качки хадет, истрча да види које, и стукну  с прага кад угледа брата. — Зло јутро ти и са мном заједно, превје-  рнице ниједна!.. дрекну Мујо, паје пресијече  црним погледом из закрвављених му од муке  очију. Дудији — Рози и нехотице зацвокоташе  зуби; и, сва блиједа као клак, не умједе ни-  шта до што обори очи на земљу и прикова  ноглед за један чвор у јеловом диреку на до-  њем нрагу. — Шта ти то шће, црн ти образ био?! Што  обрука свакога свога, и живе и мртве, и мени  откиде нос између оба ока да не могу грдан 254 међу дружину изаћ’—а?! настави Мујо, бијесан  као холуј, а у њему само што се куха ијед у  чемеру и цријева му се преврћу од муке и  јада. Млада се превјерница заклони за доврат-  пик; не даде јој ђаво ћутдти, но ће сусилно,  безочно, и некуд из ината пркошљиво; — Ако си дош’о у походе, ко што доликује  брату у сестре, онда хајде 'вамока!  А, ако си  дош’ о да ми ту заживаш, ондар иди, џанум,  окле с’  и донГо — ■  тако ти јаки Бог помого!  Ја што учињех — учињех, и драго ми је! Та  пећу ваљда довијека чампњат' сама у оној  бечалини и гшестисиједекодбрата а брез брата!  Ти си ћер’о твоје ђаволе, и ја те нијесам пи-  тала шта радиш;  садједоиГо редна ме, и не-  маш права да се мијешаш у мој пос’о. Јац, вла-  с и — јац! Дур, балије — дур! па сви цркните  од дерта!!... Атако „јој“ крижа н светог оца  иапе, и ви ћете сви дапас-сјутра окренут' за мном  и како вам се неће!.. Е, ту се Мујаги докундиса. Рикну као ра-  њен међед, и ништа не зиаде шта се учиње  од њега, до, тек кад се дубоко обре у шуми,  обазре се за собом, и, као да му пеко црну 255 'мараму емаче с очију, виђе свој крвав траг и  како му саврх гола иожа из десне руке кап-  ље кап по кап свјеже крви, на се сири о вр.ућу,  сунцем уплатњену, земљу и угријане плоче. За њим се надала поћера и вика да одли-  јежу сва брда и долппе унаоколо. Франц, по  његовој несрећн, као онај коме је и за нево-  љу, бјеше одмакао испред свију гонилаца са  сјекиром у руци. Мујо га сиази, застаде, на-  слони се на један камен, управи револвер  и наншпани га на зета. Пушка пуче, и прије  по се дим разиђе испред Муја, Франц се већ  купао у својој крвп, мртав у прашшш. По-  ћера стукпу, зграби Францову лешину, п ио-  вуче се натраг, а њену улогу преузе жандар-  мерија. Поред све одважности и отпора у погопу  с царским оружницима, Мујо јеморао подлећи.  Пстрошивши сву џебану, сам, без друга и ја-  така, гоћеш - нећеш пао је шака јачој сили.  Кроз неђељу дана већ је био у ланцима у мо-  старској тавници, која му и иначе није била  непозната. Ту нађе мноштво несретннковића,  као и сам што је, из све Херцеговине; с мно-  гим се је и раније познавао, а с неким се 256 јако упознаде. Успркос свој несрећи која га  је задесила, у друштву тих ђаволапа окрену и  он лакрдијати и то сатанско здање плача и  ридања испуњавати шалом и смијехом. Уоста-  лом, срце му га је зпало. Кроз пеколико дапа изведу га на испит  нред суд. — Дакле, ти си тај Мујо Омер-апш Алпјћ,  који си онај невјеројатни злочин на невје-  ројатни начин починио!... зађе окружник, по-  сматрајући га кроз наочаре. — Погодио сп, „сламни“ већиле „пусто-  ловнога" величанства ћесарева!  Ја сам но  рођењу и оцу Алијћ, а по хоџи и сунету Муј-  ага од главе до пета и с једног рамена па  друго озад и осприједа... ходесе Мујо шбкати  са шванском господом. — А зашто закла своју рођепу сестру н  уби свога богоданога зета, зашто?... осијече  се судија набусито на њ. — За вјеру, образ и име, господине! Ето  зашто!. . . — Гризе ли те савјест због тога свирјепог  учина? И  зар не би било љенше да ..еи сад  у златној слободи, к’о частан и исправан гра- ђанин, под свијетлијем скутом његовог апо-  столског величајнствапашегузвишепогцара?... — Оно, шта је то совјес', ваљало би да ти  то мепи прво нротолкујеш, или се то једе  или пије, мој златобради господнне! А што  се јопета тиче слободе, баш ми је, бога ми,  подједнако: то у Мостарском Пољу ја Под-  вележју, то у Мостарској Кули. Окова ми, и  видовнијех и певидовннјех, не мањка ни ту  ни ту • — а све под свијетлнјем скутом тога  твога „пустоловнога“ цара. А да тп још не-  што кажем, бога ми ми је љевша кућа ђе сам  сад но ђе сам ономадне био. Ово је, брате сн  мој драговпћу, тврда кула од клака и теса-  ника камепа — топ је не море нробнт’.  А оно  стара чардачина с авлијом од сувомеђе. На  јаде ми ј ’  удар’о рахметли ћаћа, крпећи је  свакога љета и нодуппрући стржевијем кољем  сваке зиме — и то све одондар откад вп до-  ђосте у ову земљу. А сад је така да би је сву  рогом мог’о изразваљиват’. Паш се цар но-  стар’о — хвалимо га — те у Кулу ни вјетар ни-  окле пе море наиухнут’, нитн ће проточнт’  нити  ноточадђ. А у ону моју пушару, кад шћаше  салт^јђдарит’  мећава, нанеси ми и кишу на 1 7 ИЗ ЗЕМЉЕ ПЛАЧА главу, и дгш п праппшу у очи, н наћерај ми  воду јалп снијег на огњиште. Још ме из опс  кад би но ноћн леГ’о да се ками одморим,  могаше па сто шугара изннјет’  вук за баџаке;  а у овој ми се, бели, не треба бојат’  ни вука  пи хајдука. Све је то лијепо уредио тај ваш  „слијепп" цар — Боже га нодржи онђе ђе му  је мјесто и дај му што муја желио!... — Господин државни одвјетник нека нро-  чита тужбу!... нареди окружнн предстојник. Државнн тужплац диже нека акта са стола,  н отпоче читати: — Славпп Окружни Суде! Овдје пмамо  нред собом једпог иевјеројатног злочпица, којп  је једно невјеројатпо злочпнство ночпппо тнме:  што је за један дан заклао своју рођену се-  стру, Розу, удату Јегер, и убио свога зета,  Франца Јегера, тежака пспод Велажи. Пред  нами стојећи осуђеник, !М ујо Омер-агин Алијћ,  није само Велики злочинац, но и пијанац и  дапаче буптовник и хулптељ впсоцпјех цар-  скпјех власти — што је у небројепо крати  досад доказао својпјем држањем н као гра-  ђанин и као војник. Али паче, поред све  склоностп к алкохолу, оног дана кад је по- чинио злочнн није био пијан; јер је учврш-  ћено, да је тога дана попио само кварат ра-  кије на „д,ушек“. Славни Суде! је дад.е кон-  статовано по псказима свједока, бабе Апе п  сусјетке Хате, да је овај оптуженн Мујо рекао  Хаџи-Салки Хакали; „Иђем да покољем све  латине од Попова до под Вележ — дара  нм и пану им!...“ све у једну чутуру. Јавно  мнијење га осуђује на смрт на вјешалима, а ја  предлажем казну по 13. § нашег кривичног  законика за Босну и Херцеговину, точка с)  и (1 ). Славном Окружном Суду остаје да се  саглаеи с овом оптужбом. — Пошто одвјетник завршп, окружник се  обрати Мују те ће му рећи: — Починио си грдно злочинстзо, и зато  те царскн закон мора тешко осудпти. Но ми-  лост је пако царева према божијој. Да бн тп  се коли - толи ублажила педепса, мнијем да  ћеш бити мудар тер овдје пред свијема приз-  нати: да си згрнјешио што си учинпо, и да  се кајеш за свој злочин; к тому, да ћеш за-  вршноријети: да живи цар и-царски суд!... Мујо, као-но ти црави чафкун с опече-  ним очима, почеша се изнад кукова, па, па- 200 правпвши глупљи израз лнца од опанка,  раздрије се громко, објешењачки: — Живио ми цар, који ми је  добру  рад; и живио ми н р а в о с у д н п  суд!! Ето  тн, окружниче, јеси ли контен? А нека знаш  п тп и твој цар и вас овај суд: да главу да-  јем а образ не дајем!... — Иза тога окованог Муја опет врате у за-  твор у Кулу, а исљедна акта Окружни Суд  уиути Земаљској Влади у Сарајево. Отуда по-  слије мјесец и по дапа дође Мују пресуда на  двадесет година робије, а по њој он и буде  отправљен у Зеницу у тамошњи Централни  Казненн Завод. Мујо је осуду саслушао мирно. Кажу, да  хапс сасма трпељиво издржава. Огуглао човјек  иа несрећу, па и ие мари ни за шта. Научио  је терзилук, и ради љеиоту божју. У сну му се више пута појави блиједа сјенка  његове несретне сестре с грдном раном у срцу,  која зјапи као избјено и закрвављено око на-  врх дивове главе. Пријети му мршавим кажи-  нрстом и кори га пискавим гласом као у здухе,  што јој ири првом гутљају из нехара среће и  пехар разби и живот угаси. А он<?... За све то вријеме стоји као нрн-  кован за гвоздени стуб, уз који лижу ужасни  пламенови с ломаче; у очајању се бјесовито  грчи и превија, као змија у нроцпјепи, и нај-  зад му се отме с усана грозан крик: „Све  за вјеру, име и образ! Све... све!...“ Од таког се повика тамница затресе, стра-  жа нрепане, он пробуди, а сновне му утворе  нестане нспред маштених очију. И он осјећа — јер брат није шална ствар,  — да, осјећа сву тежину свога љутог грнјеха;  п он горко сноси све грозне посљедице тога  грнјеха, — али се никад не каје што је то  учинио.261 IX О н е  године кад је Ламздорф долазио у  Србију, неко утури глас међу лако запаљиви  пук у Херцеговинн, да је Ламздорфа нослао  руски цар код српскога краља, да се здого-  воре: како ће отети.Босну и Херцеговину п  све до Дубровника и Сења од Аустрије. То  се зафитиљило и уврћело у главу кршним  Херцеговцнма — као што веле: што човјек  жели у оно најлакше и вјерује. Те Срби, прво  по Невесињу па онда по свим херцеговачким  илеменима, стану тражпти од Земаљске Владе  пасоше за Србију: да се тамо нађу кад куцне  час за свету освету. То швапска Мусала једва дочека, како би  жилави српски живаљ разриједила, а унраж-  њена мјеста попунила Швабама, Маџарима,  Шокцима, Чифутима и сваком вјером, што би  јој све послужило као гвозден ексер у тенећу •263 или дреиов клин у процијеп букова шуља. Те  вјештачки настапе још и више раснухивати  жераву комешања кроз народ, подстрекујући  га на сеобу. У тој намјери разашље своје  агепте по свој Херцеговннн; а ови су се изда-  валн за Србијанце и јавно обећавалп Херце-  говцнма пспред срнске владе златна брда и  добрета каква се ни у сну не виђају. II диже се читава врзгара и калабалук  широм све Херцеговине. Наврли задрти Хер-  цеговци, па само што сријеташ по свим ко-  тарским уредима по чптаве буљуке сељака  којп траже пасоше. Неки их добијају, а неки  очекују да нм дођу иотврђени из Сарајева. По варошким се пазарима скркао бијели  свијет. Блеје н мијешају се читава -стада и  крдови стоке, сптне и крупне, коју они што  остављају свој родни камен продају по што  за што оним што ио невољи остају и још  који дан у земљи својих иредака. Тако ми  Бога, бивало је случајева, да се тога пута у  Херцеговнни могао купити овап испод чакта-  ра за форинту и по. Као кад људи окрену пре-  вртати свој чанак и вечеру у њему. Један Невесињац из Површи, испред шта 264 ће да отиртља, доћера у Касабу триста брава  и све прода за триста форината. Једаи Србнн  варошашш посматрао то из прикрајка, сму-  чило му се од туге, па ће боно запитати зе-  мљака: „Зашто, болан, урва толики мал ни  за шта?!“ . . . Површанин га иремјери оштро, па ће му  опоро: — Ако га бестрегавам, мој је — п драго  ми је! Ту теби нема ни из ћесе ни у ћесу,  па ти је вљеше о свом послу. А у здравље  српскога краља — у Бога се уздам, да ћу под  његовијем свпјетлијем скутом до ово доба го-  дине имат’  три пут’  'волико. Ма, бсли, пи Шва-  бо неће добијат’  порезе за дуго. Краљ ће ми  дат’  п.ушку и нож, а за ово триста фијорина  ја ћу сам но себи кунит’  триста теста фишека,  па нек’  ме чека Калај о нрољећу о’ђе, ако  смије!.... Узалуд су настојавали сриски прваци и  мудрији људн, да обезуме н разбнју гракнулн  народ од ненромишљена, несавремена и неу-  мјесна подузећа. Ајбо; ништа им све љепо-  речје ни.је помагало. Шта више, ко би ког од  Невесињаца стао одвраћати да не напушта 265 иријеклад својих ђедова, сматран је од ових  за швапског шпијуна, па је и до сукоба до-  лазило. И из самог Невесиња отпртЈва седам сто-  тина фамилија. Стоји плач и колеж оних којп  остају, а пјесма и весеље оних што одлазе —  да ти се коса увис дикне а кожа најежи. А и швапска је влада нодешавала гајде,  те гледала и настојавала да испујда оне који  су јој били сумљиви, док ни једнохм од мла-  коња и купљених душа није давала дозволе  за селидбу, ма да се н таквих јавЈвало за па-  сош. То је једна од најочитијих свједоџаба  њене намјере, — али то ускинјели и огор-  чени Херцеговци нити виђаху ннти им ишта  бијаше стало да виде или да не виде. Њима  је само било до тога да се како буди било  курталишу ћесарскога господарства над собом  п дочепају се независног комада слободне зе-  мље Србинове, ђе ће рахат презимити зиму, па  о прољећ} :  здраво, горо — кућо и баштпно!  н: амо, пушко — и отац и мајко!... И, у највишем јеку те сеобе, чу се глас  и одјекну као гром ннза сву Херцеговину :   да је српска влада за херцеговачке исеље- •261 ) нике затворила границу на Земуну и Мокрој  Гори. Ко је, веле, до Лучина-дне на подне нре-  шао границу — добро д е : и добио је земљу  и намјешће и помоћ и сваку сатвар што му  треба од владе и краља, да је кабил и сјеме од  тикве и приплод од интуша; а ко је послпје  тога рока дошао, не пуштају га никако уну-  тра, но га стражарно враћају назад. Један је  од Невесињаца, који није никако хтио жпв да  се врати нод Шваба, распорио сам себе на сав-  ској обали. Као муња пз ведра неба, тај глас норазн  Србе но Херцеговини. Тек тада виђеше ко је  свему томе крив, и окрену мало и велико роп-  тати на — Аустрију. Швабе су мислиле да јед-  ним метком улове два зеца, па погоднше сре-  дину. Рачунали су да ће сад Срби осути дрвље  и камење на Србију, штоих, провиђајућишвап-  ску намисао н не хотећи да се проређује н  слабп српски живаљ у Херцеговипи, не хтједе  иримити у се; и да ће сад имовно разурени  исељеници сами пасти у крило ћесаревцима,  ,као тичица под кљуи и канџе буљооког ћука.  Али се у нрвом нреварнше те на јако, а у  другом у пола. Утолико се одсељене фаИилије' у читавим  поворкама стадоше враћати са срнске границе.  II заиста, то бијаше Богу плакати, гледајући  како се они који се/јако селе и опп којн се  враћају у бездом у по пута стадоше сријетати;  они којн тек пртљају изненађано питати: шта  је то?... а они што се врћу тужно одговарати:  „А шта, браћо!  Мука и несрећа за нас, певољ-  нике, куд-гођ се окренемо! Поткупио, бива,  бечки ћесар краљицу у Србнји — а она је,  знате удовица покојнога ћесаровића „Рундо-  ва“ — те, кријући од, краља и милистора, на-  редила да нас не пуштају у Србију, — да-бог-  да јој се цријева под српскијем сабљама мо-  тала, к’о ће!...“ Оно робља што се враћало с Мокре Горе  кроз неколпка дана пало је опет на своју о-  стављену постојбпну било на терет себи или  својим ближњим и пријатељима, било пак вла-  ди. А, да би се умилила народу и доказала  колпко јој лежи па срцу његово добро, Земаљ-  ска Влада нареди да се пострадалим иоро-  дицама иреко цнјеле године издаје жито из  државпог хамбара на „вађевину“ и новац на  зајам из „милијун-банке", па да то идућих година уз порез и прирез отплаћују. Буд их  коље, хоће и да их пече. Многе пак од оних фамилија које су биле  отишле жељезницом на Земун, истрошивши  се и сносећи свој грдни терет као срдобоник  свој*љути недуг, у повратку су падале и  заостајале по Оријему, Славонији и Босни на  рад н зимницу преко цијеле зиме. А Србијан-  ци, да би поправили своју омашку и дигли свој  углед у очима своје браће преко Дрине, при-  реде по свим главнијим варошима у краље-  вини забаве у корист гладних и нострадалих  Невесињаца. Неколике од тих одсељених невесињских  фамнлија о прољећу изиђу једва живе п пре-  деру до Сарајева. Ту се обрате српској оп-  штини, која им да неку јадо-помоћ, иејач им  склони у „Црквени Хан“ о свом трошку, а  људима им нађе рада. Елем утолико стиже хабер у Босну, да су  Шијаци сасјекли свога краља и краљицу. Уз-  јазбише се Срби но Босни на тај глас; жао  пм с р п с к о га  краља, као кад не знаду ни  зашто је ни како ј< ; било. А за највише се  нрибојаваху, да ту нијееу умијешани аустриј- ски прсти. Швабе и Чивути похиташе с нај-  различитијим лажима и пастраховптијим вије-  стима, па само што иде ћук и ћаћук од уста  до уста: ово овако је било, оно онако се сви-  ло; ово овако ће бити, оно неће но онако. Зебу  Срби - — и невоља нм је, а душмани се смију  испод брка што се „власи“ кољу између себе. Неђеља. У „Црквеном Хану“ се искупио  сијасет Срба Сарајлија, и старнх и младих;  пуше, пијуцкају беспослени, и разговарају о  најновијим догађајима. — Ама, гадови једнн, зашто ми убнсте кра-  љ а?... раздрије се полупијаии, или, боље рећи,  никад тријезни, Митар Грбовић на једног од  оних Невесињаца који су јесенас проћерани  из Србије. — Ко ти гаје, болан, убио,... шта бести-  јаш? Зар ја ? ... разрогачи очи Невеспњац. — Ти, да ко? Ти и оии што мисле и желе  к’о н ти. Дигосте се, к’о манита хајка по на-  зару, јесенас и ходосте у Србију те замутисте  п покрвисте браћу између себе — Богу пла-  ћали! 0 Богу и мојој души, да вас ђаво не  однесе тамо, не б’  од овог што се чује нншта  нн било! Но сте, болаи, баксуз ђе гођ дођете. 270 Досадисте јесенас п дрвету и камену у Шу-  мадији; Србијанци вас дочекаше, да не може  љепше; Аустрија наврије на Србију и при-  пријети јој ратом ако вас не врне; и краљ  шта ће, но боље да вама да лике но да му  изгори оно мало кућице што му је ђед по-  диг’о. На то се Шијаци наљути, и ето ђе плати  главом сињи кукавац; а, да је због кога, ни  но јада мога!... - Или си, болан, пјан или сан или манит,  те тако булазниш? Јер друкчнје те не могу  појмити н’та хоћеш с тијем што тртљаш. Зар  ја, иросјак нз Површн, убио краљау Биограду,  и зар је краљ толикб био несретан да мојијем  седепом погине? 0 ђаволе, апатема те било,  гата се још на свијету неће чут’  и рећ’!  Убпла  је њега „пулитика", мој брате, а пе ни ја ни  ти ни та ракија у теби — не! Јеси чуо?!..  кресну му Невесињац. Митар заплака као мало дијете: — Куку мени, краљу, од Србнје главо, ђе  ти не би суђено да погинеш ни на Косову ни  на Требевићу — но у својој иостељи код  жене усред црно поноћи!... А видите, људи,  дичио сам се њиме: како је најљевши међу 271 свијем јевропинскијем и царевима и краље-  вима,... ето погледајте у то лентро ту !. .  А  што не убисте султана олп ћесара, кад вет  риаикасте с главом, но м’  убисте краља —  онако вплу горску, рђа вам додпјала — не?!..  Куку краљу, од Србије главо!... загрца се  Митар, скочи те скиде са зида слику с лико-  вима свих евронских владалаца, и притиште  љубити лик краља Александра. Неки од присутних заједно плакаху с Ми-  тром, неки дубоко замишљени пушаху и ћу-  таху, а неки се гуркаху лактовнма п подсмјеј-  кнваху. Ама, душа ваља, свакоме жао што се  то у Србнјп десило, а најгоре им: гато не  знају нпшта ни како је било, ни како ће  бити, — па све умрло од страха. — Вина амо! II ракије, и биреко  шта  хоће! .. дере се Митар на ханџију: — За  душу покојнога српскога краља а нред главу  турском цару н бечком ћесару!  Ах, ђе си, Оби-  лићу — рука ти се светпла, и Краљевићу —  топуз тн се позлатно: да видите шта се.од  нас ради?!.. Врата се на крчми отворише, и уђе — -  Крсто  ПГкоро; назва Бога; пита се с познаницима, па сједе за један сто, и заиска чашу ракије.  Кад разумједе зашто су се Срби закарили и  о чему воде разговор, искашља се и исхрка,  иа преко дугачког чибука отаврзе: — Ама, браћо, што гођ вам ко прича, ја,  •  богами, знам љевше о свему томе но сви вп и триста 'вакијех (показа руком па Митра).  Добио сам јуче писмо од једнога добра Ср-  бина из Земуна, и у њ ми пише о свему што ј ’   и како је било... — Шта каже?... Шта пнше?... загракташе  Срби са свпх страна, н начеташе се око Крста. — Е, да вам причам. Сједите, па ћете чут’! __ пареди Крсто. Све посиједа, а Крсто исии још једну, и  настави: — И пише ми тај пријатељ из Сријема  равна, да ј ’  ови погани ћесар свему јаду  крив — о главу му се разбило, к’о што и  хоће најпотље, ако-бог-да!... Он, к’о његова  пасја цека и вријежа, пекако обрлати краља  Алексу, те му он, к’о аџамија, кришом од  милистора и народа, мухурлехпса Босну п  Херцеговину н даде му тапију на њу док-год  траје свијета и вијека, салте да му он припо- 273 зна жену за краљицу над Шумадијом. А то  ти некако прокопкај Шијаци те се здоговори и  убиј и њега и краљицу а ћесару одмјери од  шаке до лакта. Што тражпли, то и нашли. — Наљути се, бива, на то од Беча сахи-  бнја. Криво му, да пукне од дерта — к’о кад  му је за невољу љуту. Не жали он ерпскога  краља ни краљице, но му деспет и куку уврх  перчина: што му Срби пеће никакве праве  његове над Босном и Херцеговнном да при-  зпаду. Чак пеће ништа ни да чују о томе, но  му поручују: с киме си вез’о, с тијем и дри-  јеш и!... Кида с’  од муке, ама му ие фајди.  Напријед не умије, а остраг неће с мпром —  к’о његова пасја багра. — Те т’  он — шта ће, како ли ће — на-  реди своме првом већилу до себе, Маџар-џе-  иералу, да хазура тајин и мујимат; н да по-  купи сву измуштрану 'устринску милптарију  под нушкама и са топовима, па гледа како  те је крадимице по ноћи укрца у гвоздене  вапоре и окрене низ тихо Дунаво право на  Србију: неће ли је посвојпт’  и потхарачит’.  К’о штоје, болан, погано н губаво, па хесапи:  ово су се саде Србијанци почупали за кике 18 ИЗ ЗЕМ Љ Е П ЛА Ч А 274 упутра између себе, па их је згода сломит’  п  покорит’  — сад ил’  икад, и ћарит’  с њихове  коже баш како бит’  може. Како да и није!  А-ну, момче, још једну бочицу те препеченице! — И јохну се шпанска сила и хордија низ  тихо Дунаво — ха-ха-ха, па како ће право на  Биоград стојни. Ма не велиШвабо: ако Бог  да,. . . ка о што му ни помоћијнеће. Јер пп Срби  не сједе залуду ни скрштеније’  рука. У све бу-  тум градове на свијету они имају своје људе и  поуздане концуле, који им свакога декика, да  је кабил, јаве сваку ствар што се ђе знано п ие-  знано деси— да знају и да се нотоме владају. — Тако им један концуо тта Беча а други  пз Будима удари тел: звррр.., ето Швабо!...  А они ти тај-час истури војску и топове па  бноградске бедеме н све поред Саве и Ду-  нава, и уврстај их — баш к’о фишеке у фп-  шеклијн: да мимо њпх унутра не море ни змија  умнљет’  ни пр'о њих ни тица прелећет’  брез  њихова изума. А нови им краљ — син ли  је, унук ли је Црнога Ђорђије, онога, чојче,  што но је трешњевијем тоиовима разорио тур-  ску царевину, — и главни им џенерали и јака и  хрка запани насред града на највише' мјесто — на Небојшу, пребијелу Јакшићеву кулу.  Ту намјестн два највшна топа, баљемеза Крња  н Зеленка, што ио товар ждеру тучаника и  ио трп вреће праха и олова. Још једну, дијете!  Жедан сам нешто. Шијаца ти, бога ми, потпушћај 'Устрнјапце  да дођу тамаи донле ђе се стаче Сава у Ду-  наво;  па т’  им ондар истекар узми на нишан  ваиоре. II ништа но да опале па да нх све  дигну у лагум — да нас пасу прича за швап-  ску погибију и грдило, како им је на Србији  било. Бре, ханџпјо, добра т’  ова ракија; чи-  сто подмлађује. Приспи-дер м’  о’ђе мало из те  боце! Тако __ -  -  Маџар-џенер’о се томе јаду ии надао  иије. А, кад из вапора покупи на дурбии  Биоград и виђе какав су му колач спремили  Шумадгшци, бога ми се жестоко препане.  Немади куд-и-камо, но успори вапоре, на  попајлак — тек да се броји да ђоја иде.  Нити, бива, смије панријед, ни може пазад.  Нити му више треба попово масло, ии хоџпп  лој, ни дрењо мој!... Охо-хо, бага да ’вако по  ђегда не подмажем грло, промук’о бих а сад  п онпјемио!... 18* 276 — „Хеј, комшијо!. . зазваће га Србија-  иац са Небојше. — „Ево м’, ево; и добро јутро ти госпо-  д и н е !...“  разврну лукави лацмашш из ва-  пора, а срце му од стра’  дошло к’о у миша. — „А-да куд си кренуо, куд?“... запитаће  га срдито Шијак с бедема. — „Ја, валај, ето... текем да се мало про-  ходам...“ — „Шта, шта?! Зар се шета са толиком  војском и салтанетом, а?“... — „Ја... ето,... тако... Но добро уранио,  н још како си ми, господине?!...“ подваљује  му лукавп Швабо. — „Што ме бре, швапска погани, питаш  како сам, кад ја тебе не питам нити ми је  стало за те више но за лањскп снијег? А,  вет кад баш хоћеш да знаш како сам, ја ево  хобро, никад боље,... па шта ћеш де!  Је ли  ти ж ао?!“... — „Валај није, но... ето! А немој се, бога  ти, љутит’  што ћу те нешто питат’!  Чује се...  а данас зли језици свашто причају. . . к’о да  сте се ви између себе нешто побуџалп, па 277 и краља убили. А Јеврона каже, да се не смију  краљеви убијат’“... — „Сиктер, губо! — тамо њему: — и с тво-  јом Јевропом!...“ на да му н оца и мајку и  њему и Јевропи и ономе ко га је посл’о. —  Кад ти дођем на врата да ти што заиштем,  не дај ми ни ти ни та твоја безобразна Јевропа!  А, ако сам убио краља, свога сам убио — шта  је јопета теби до тога? Јесам ли твог убио?...“  бректи му Србијанац. — „Вала, јо к . , .“ — „Је ли ти што дужна Србија?...“ — „Валај, не; била је, па с’  одужила...“ — „Па шта хоћеш ти са толиком сахиса-  ном вбђе јутрос, а? Натраг, или ће ти сад  црни гавран на арбули заграктат’!..." распо-  мамн се кршни Шијак, па дохвати за фнтиљ  како ће да потпали Крња и Зеленка и три  хиљаде осталије’  топова, те сву ћесарију дигне  у лагум и учини у комаде. — А наш ти Маџар-џенер’о, кад виђе: која  је и шта од шта море изаћ', поткупи лике  па у бестрв — к’о опареи и поливен од уши  до пета, И, бели, му више никад неће панут'  на ум да купи војску и креће на Србију. А пека се нољуби у длан што му с’  и таде јеф-  тино разминуло, да не заглави к’о нико и пиђе  — и лијено му ј е !  Други пут, вјерајбог,  неНе тако олако проћ’! — Но, ако не смије — к’о што и не смије,  више ћесар на Србију, бели смије Србија на  Ћесарију. И, кад дође вакат да се зајоса срп-  ска сила амо преко Дрине и Саве и Дунава,  па с’  измијеша и загрли и ижљуби брат Ср-  бин са Србином братом, виђеће свијет што ни-  кад прије није видио, а Швабо ће хоћеш-нећеш  незрелице ђпсат’  пут Тудешке и нзбененог  Беча — па се ни тамо од нашега збра неће  моћ’  скрасит’  ни колико зец у купусу кад га  хртови заокупе. — Још мало само, на ће Бог дат’  да по-  зна свијет, ’вако к’о што ми зиамо и к'о што  се надамо, шта је и ко је Србија. Србијајели?  Хм, хм!... Тешко ли ти, Турко, а горе ти Шва-  бо!... Само иолако!... Ко се гођ с њоме ’ват’о  у кости, томе ребрима никад више за живота  мелем није требов’о, па неће ни вама, белп! — Јадно моје тридесет годипа сједвасто-  тину преосталије’  длака у глави! Све бих три-  дес’  дао за двадес’, па да се салте могу по-•278 279 вратит’  иа бећарство и доживјет’  опо што знам  да ће доћ’  посигурно. Али над у Бога: ако  ништа друго, а оно ћу бар кроз очи ђеце своје  јали унучади своје из свога гроба виђет’:  да  заигра кад-тад слободно и златпо српско сун-  це изнад Романије!... Дпјете, дај још по једну  свијем уоколо, па и мени: да прочкаљам грло  премукнуто!... Здрави, браћо, и да-бог-да да  с’  узалуд Богу не молимо!... — Бог ти дао и живот и здравље! Амин,  да-бог-да!... захори се из педесет грла, •  — Господине, извол’ те са мном! Зове вас  господин Заржицки нреда се!... закрешта је-  дна груба жандармска гласина усред тога оду-  шевљеног жагора, а пред Крстом се обре је-  дна крупна војничка фигура с позивком у ли-  јевој руци а десницом салутирајући. Све се заблеши и обечи једно на друго,  мрко и срдито испитујући и очима се пита-  јући: ко је тај бездушник чија су поткупљена  уста иотказала и Крста и Крстов диван н њих.  Помирен с том мишљу да ће, докле год новац  буде играо најзначајнију улогу у животу, до-  тле код фукаре н шпијунажа цвјетати и рон-  ство ковати ланце, Крсто се покори грубој сили и пође са жандармом у градоначалство. Ушавши у канцеларнју код градоначални-  ка, нити се поклони, нити Бога назва, ннтп  капе скиде. Заржпцки га опомену за ово но-  сљедње, на што га Крсто дочека као сјечивицом  с бруса: — Аја-јок, богме, господине! Богу сам јемин  учинио и заклео се пред иконом Светог Саве  (ту показа на ћесареву слику, којаизнад управ-  никова сједишта висаше), да Швабу никад капе  нећу скинути ни жени и Турчнну руке пољу-  бит' — па то ти је ! . . . — А ти не нрестајеш бунитп пук п прона-  гирати велесрпску замисал у н аш о ј Босни?...  зађе Заржицки преко цвикера. — -  Право тн рећ’, не разумијем шта ме  питаш. А није, брате, ни чудо: окле ћеш тн  да оваришеш, к’о јабанџија, за неколике го-  дине српски, кад ја, да хиљаду година уза-  живим пикад више гавапски не бих мог’о на-  учит' но толико: „Сиктер, Швабо, окле с’  п  дош’о !“ Толико и толико и то па то — и пи-  шта више. Једино што те разумједох саде, то  је да рече пешто „у нашој Босни.“ Е, брате,  ту си га заљушуио — знаш како! Та како ва-280 281 гаој — ■  вашили се манити, Бог вам судио!...  но наш ој, нашкој, српској Босни — хеј, јеси  чуо, заврзане и дрндемезе, а?!... Заржицки зазвони, и жанцарму који се по-  јави нареди: — Боди га у казамат! Дако се тамо она-  метнш, мој Кристифоре! А тамо ћеш бити  потпуно свој и казамат самотвој; не бој се  да ти га ко преотме!... — Хвала да је Богу п ђаволу с њиме!...  подругну се Крсто: — То ми, вјеруј госноди-  не, није првппа. А право да ти кажем, ја сам  у тавници управо од онога дана откад ви до-  ђосте у ову нашу жалосну земљу. Бог ће дати  да с’  икад курталишем, па ћемо с’  онда бели  питат’:  на чијој кући врана гракну!... Заржицкн обечи и намигну на жандарма,  а овај шчепа Крста те с њим у ледпе зиндане. Кроз неколико дана „Црни Кабинет“ до-  несе решење, по ком се Крсто, као „бунтов-  ник“ и нека трста „велеиздајника," пресуђује  на двије године тешке тавнице у Зеници с тим  да спава на даскама и да сваке неђеље по је-  дан дан гладује. Одмах иза нресуде, Крсто је  и сироведен цод јаком стражом и у ланцима ч 282 око рука у цептралии казамат у Зеницу. Ту  га затворише и оковаше, баш као лава у крлет-  ку; и, да не би беспослен сидио, одредише му  да уни — ткати. То му је било горе од самог  тамновања. Зар он, горштак из кршне Хер-  цеговине, па да че као жена!  Али, кад се мора. Једино што га је кријепило и давало му  снаге за издржљивост било је друговање с по-  братимом Мујом. Спрва им се нијесу дали ни  виђети, али, мало по мало, благодарећи нуној  а издашној руцп, Крсто стече иекако накло-  ност главног кључара, те му допустн да сваког  дана проведе по пола сата с Мујом. Дирљнв им је био први састанак. Грлилн  су се п љубпли, као да се за двадесет година  нијесу виђалп. Плакалн су један другоме у  наручју као ђеца. Ношто се изјадидш иа своју  злу срећу, расташе се сваки у своју каушу,  да сјутра-дан опет наставе своје јадиковање. Сједећн једнога празника заједно у авлији,  Мујо је био нешто и сувише туробан и зами-  шљен; непрестаио је пушио п ћутао. Крсто  га салеће, да му каже: шта му је. — А шта, бр’те!... зађе Мујо: — И још  питаш! А шта ми није? Наде ми на ум кад •>83 с’  оно заклиљасмо у Бечу, да тучемо овог  швапског пескијана ђе нам гођ дође шака, —   па види ти де како с’  обрну!. . . — Јами, бога ти, Мујо, шта ти пада на ум!  Боже здравља, нијесмо ми још за нријеклада.  Ако Бог да, још ће Швабо доста јада од нас  виђети. Но знаш, која је? Ја сам нешто мјерк’о  згоду, не бп ли како могли утећ’  из овога жи-  вога гроба. И све ми се чини да ће нам то ис-  пас’  за руком, салте ако умједнемо... — •  Батали, бога ти, побратиме, бош посла!  Ломио сам ја главу о том, мислећи, ево вет  чнтава година н по, па никаква хаира. Не  бјежи се између овијех бедема, освен ако имаш'  крила; па ни перо ти не би меса изнијело,  док су ове иранге па нама а толпка војска н  стража око нас. Најљевше, бива, и не мислит’   о томе нпшта, кад никакве фајде нема -  но  тршг, орле, кад ти друге нема!... — Б, баш си међер, побратиме, малакс’о!  А ја с’  уздам у Бога јакога, да ја и ти ии  пуна два мјесеца нећемо још о’ђе лежат’. Бп  три сам вечери узастопце снијев’о како ја и  ти трунемо у једној јами бездањицп, а треће  вечери долеће ор'о благајлија те нас изнесе 284 из ље. А мени, бели, сан нећ омашит’. При-  чекај само док ми о Митрову-дне, мом крсном  имену, дође иобратим Јосо из Сокоца, к’о што  сам му поручио, па ћеш виђет’!... — Богу на аманет и теби на старање —  на чини како гођ знаш. Ја сам каил на све  што речеш. . . И дође Митров-дан. Крсто подранио ха зора  бијела. Запскао од стражара боцу воде, умио  се и Богу помолио, па нробудио оба сужња из  сусједних ћелија, од којих су га само гвоздене  шипке, баш као звјерове у менажерији, растав-  љале. Каза им да му је јутрос крсно пме свето,  и, немајући их ничнм друго частити, понуди  пм боцу с водом. Првпјесужањ комшија узе,  и стаде наздрављати: — Ха, ти мени, а Бог теби, пријатељу!  Светог се Димитрија сјећ'о н српску славу  славио — а тебе се сјетио и Свети Димитрије  и српска слава и јаки ти Бог помог’о и свакога  твога овеселио, како би сам желио — да-бог-  да! У чи’  смо дом, убио га Господ Бог; више  куће му стог, а на њему Бог — некоме дава  шаком, некоме каиом, а њему злом и нака-  занијем и рђом сваком — да-бог-да! Бог му судио, те пош’о манит низ босапске лугове,  да купи од раје порез и дугове; нн дугова  наплатио, ни се дома из Босне жив вратио, но  усред ље за кастиг и калијеж заглавио — да-  бог-да! Здрави, браћо, с десна на лијево —  да-бог-да нам на.јпотље окревуло ва лијепо!.. — Здрав био!... Бог тенуо!... Амин, да-  бог-да!... одазваше се сусједи, па и овп на-  ставише наздрављати п, ради обичаја, исиијатп  по кап-двије. Оде боца од рука до рука кроз  размак између гвоздених пшнака, докле дође  и до Муја. Овај је прихвати, и раздрије се  што игда може: — Здрав си, побратиме! Сретпа ти слава!  Да Бог да и Хазрети Алија, те ј ’  ове године  о’ђекана и ’вако прославио, а до године наврх  Романије у ади зеленој с џефердаром у де-  сници руци — и са мном заједно!... — Дај, БожеБ.. захори се из педесет грла  одједном. Тако је наш Крсто дочекао своје крспо и-  ме у Зеници. Кад би око девет сатн, зазва га кључар  па капију. Крсто изађе, кад има шта виђети.  Дошао Јосо и донио му једиу плоску вина,•285 једну свијвћу да запалн свецу, једну иршуту  и једну погачу. Ни састатп се пијес; могли.  Виђели су се тек кроз једап пенџерак, изрезап  на вратима. Разговарати нијесу моглн ништа  што би било сумњиво, од шесторице стражард  који нх под оружјем наДгледаху. Свега су се  могли гледати трн минута, н цио пм се раз-  говор свео на питања и распнтивања о дома-  ћпм. Ту Крсто чу од Јоса, да му је и иначе  обољела сестра Милнца на самрти — и то га  покоси. Јосо ,се вратп откуд је и дошао, а  Крсто с приносом у крушу. Ту разреза пашуту  и нзломи погачу, и, као што се п падао п  норучио Јосу, нађе у њој челичну лнмицу, и  брже-боље је сакри у гаће — да нико не видп.  Вином, нршутом и комађем погаче угости не-  колика познатија тавничара, а свијећу запали  „у славу божнју." На одмору од пола сата се нешто сашанта  с Мујом, и додаде му лимицу. Мујо је тпх  дана настао својски, нарочито ноћу, да пре-  лима своја гвбжђа на ногама — и најзад  успје. Крсто такође, и, шта винте, пође им за  руком да прелимају и демпрлуке на оном јед-  ном једитом нрозорчету на ћбнпфи што гледа 287 иц отпорена брда и долппе е ону страну  вароши. Пошто буду готови са свим, учине.се да  су се разбољелп — прво Мујо па Крсто за  Јним , и стану се што ређе састајати: да се  етражари не би што осјетилп. Пренемагање  пм нспаде за руком како су самп хтјелн. II, једно вече, испред шта ће сужњи оста-  внти.свакодневнн рад по радиоппцама и бити  закључани сваки у своју ћелију, Крсто и Мујо  у пртеннцама п кошуљама — да не бп упалп  у очп, а заогрнути боппчкнм ћебетима, нађу  се оба у ћеннфи. Ноћ је бнла бурна; громо-  ви нпјесу далн једап другом одушити, а па-  пол.у је кигпа пљуштала као нз каб :а. Звекет  тавпичарскнх ланаца се раВлнјегао као па-  влаж одасвуда. Таман пгода, да извртис тпто  гу цакастили. Ха, номози Боже! И Мујо и Крсто смакну препилате окове  с нога и баце пх кроз отвор на сапдучету.  Затлм Мујо завије ћебе око главе; Крсто се  иолегути те се Мујо приппе уза н >  п провуче  се главом п трупом окосимице кроз уски пеи-  џерак. Крсто га још упре у ноге, и Мујо за  трен од ока љосну колнко је дуг и широк у 288 коприву иа грохтињи под бедемом. Да је Бо-  гом просто, само кад се нађе изван срамот-  них зидурпна и животињских веза, у којима  му је требало провести још осамнаест година — баш као хаси псу у жежељу, не било при-  мијењено! Но ево ти сад муке од Крста. Сам не може  да се испење до прозорчића; а стражар не-  што опћутао, па непрестано напао упирати у  врата и зивкарати час Крста час Муја да  већ излазе. Види наш јунак ђе је дошло да  се мре, па би готов те отвори врата. II, уко-  лико се стражар појави преда њ, Крсто га  шчепа једном руком за гушу — да не мога  ни квекнутп, а другом за иушку. Ову му оте,  а њим тресну о иатос као с гњилом крушче-  типом; гњеци га и поигра му ногама па прси — док му гризипа грцну на нос и на уста-  А, да му пе би био од сметње — ни њему ни  никоме впше никад и ниђе, ирободе га шти-  летом кроз лијеву сису и прикова за јелов под. Па онда, што брже може, иритрча те за-  твори и закључа врата; пушку унријечи ис-  под пенџера, те се попе уза њу до на њ, и  истпм начипом којим и Мујо излеће нано- 289 ље стрмоглавце на исто мјесто ђе и Мујо.  Овај се већ био постарао да му се побро не  угрува, и зато подастро ћебе по камењу • — те  га нешто на ћебету а нешто на рукама доче-  као и сачувао о'д повреде. — Б, побро, ја вељах: е погибе, кад те не  би за толико. Па не знавах: шта да чиним,  сињи кукавац!... зађе Мујо, грлећи побратпма  Крста. — У мало, валај, Мујо! Но, фала Богу, кад  си ти скапул’о, да не трунеш цијелога вијека;  а мене да су и уфатили — зарар задњици :   двије годиие те двије године ми се знају. Но  сад — -  ха помози, Јаки, нејакоме! Бјеж’  да  бјежимо! Измичимо чае-прије уз те странчине  и шуму, на таман шта нам Бог да — неће-  мо ли скапулат’, .јадан!'... Још он и ие довршпо реченицу, а с бе-  дома зацикташе трубе. н дпже се узбуна. Сте-  гла ноћ као клијештима. а мрак к& о у гробу.  Помрчина нзједначила брда и долнне, висове  и хамбисе, н слила све уједно, као кад дијете  проспе бочицу мастила по каквој днвној сли-  цп дивнога иејзажа; и, рекао би, да је уз-  буркани и црни ваздушни океан ноћас ното- 19 ИЗ ЗЕМЉЕ ГГЛАЧА 290 својих идеала; и наноси кингу на саганаке  — као да њеним пљусковпма хоће да спере  све, и зло и добро, с лица земљина. Валовита  ријека Босна неразговијетно хуји, бјесује и  бућка — као гласови с онога свијета, и дере  по вијугавој стази између пркосних и шумо-  витих босанских брда — као мрка змија нз-  међу омеђина каквог нрастарог светилишта.  Пада киша из неба и из земље; грме громови брда се проламају; сијевају муње и парају  небо — да очи ослијепе; а циче борије — да  ти душа заплаче. Ужас, каквоме мало има  равна. А ногурени, полунаги, боси, у бијељима као  вампнри, сужњи измичу од дрвета до дрвета,  од камена до камена, од шумарка до шумар-  ка, од брда к брду, из мрака у мрак, од не-  људи међу звјерад, из тавнице у планину, а  из ропства у слободу дивљу. За њима се отиште у поћеру читава ком-  ианија солдата. На једноме мјесту, баш кад  су хапсеници имали да пређу преко цесте и  упану у прву шуму до варонш, солдатн их  и пристигоше п нијесу даље били од њих но  колико би зврчком дотурио. Срећом, побратими ■291 пио и закопао у се цпо свијет једном за ваз-  да. Опори и страшни сјевер мете, звижди и  јадикује — као смрвљена душа на рушевинама  се згодно стрнаше у један хендек; муња у  том часу нити сијну нити их одаде; а зулум.  ћарска рота прође као да Је слијепа, ћерајући  вјетар капом и ловећи маглу у шаку. Крсто и Мујо предеру сретно у густе аде  зеничких планнна. Испред зоре се мало по-  разгали вријеме. Звијезде се на небу стадо-  ше између црних облачних грдосија по ђе-ђе  указивати, и, као стотине жедних вучјих очи-  ју, гледати на њих два, како дивљим трком  и бијегом у дивљој вучјој постојбини дивљој  слободи хрле. А двпје се врло сјајне звијезде  са сред неба и омакоше са свога боравишта  и прелећеше таман изнад мокрих глава побра-  тимских. Срећом, нико нити их виђе нити им  урече пута. Добар знак за наше бјегунце. 19* В иш е ти се п не мили отићи кућп Крста  Богданова у Сокоцу, а нарочито одонда откад  оно пострада и би ухапшен. Ђеца му ситна,  све једно другом до уха, иа им се не зна  никаква карара. Жена му паде посрћући ђа по  кући чинећи измет, ђа на раду на баштини,  ђа око стоке, ђа за стативама, а ђа на воду  или у дрва. Стара Росна се једва већ и диже;  сједи по ваздан, погурена као срп, у буџаку,  и замарињава се с најмлађим унучетом. Осво-  јио рад, потребе п инокоштина, па нереду и  вртежици краја нема. Као кад нема мушке  главе у кући. А ђе мачке нема, ту и мишеви  коло воде. Али сви јади на једној страни а сама  Милица, сестра Крстова, на другој. Не сми-  јеш јој ни повирити у ону, некад тако ли-  јепо намјештену а сад запуштену, собу. Нема више лонаца каранфила, кадифице, рузмарина,  невена, калопера и ђулбехара да кити њене  прозоре, ни хладолежа да јој се вије око  врата и капије. Слике и иконе запрашња-  виле, а око њих се сколутали увехли и жа-  лосни низови цвјетних скелета и увелих дуња  и неранаџа; шилте и кревети неопремљенп:  јастуци, душецн и јоргани несавијени и не-  сложени; чаршавп непрострти и погужвани;  подови неизметени; паучпна по угловима н  таваницама неочишћена, а зндовн се упљесни-  вили као да су кором навученн. А све то от-  како је пала логом на постељу обољела Ми-  лица ђевојка. У једном буџаку, на тврдој сламњачи и  у рутавнм губерима, презрена и напуштена  од свакога свога, лежи болесница. Не гибају  јој се млијечне груди као вал, нити јој дрхте  н нграју дамари под једром мермерастом ко-  жом. Поглед јој диваљ, тужан, страшан, —  као поглед онпх несретннка који у сну лу-  тају по заборављенпм развалинама прастарога  града. II да је не пздаје мутна луча сузнпх  јој очп и кад-и-кад грч и јека у грудима,  казао би е је ваздушна утвара или нека ха- 294 вет с оног свпјета. II мртац има лица, а она  га нема, а н бљедоћа мртвог је лица куд и  камо виднија и милија од грдобе њеннхунака-  жених образа. Блиједо и трепетно сија воштаница више  њене главе; пламен се повија час десно, час  лијево; пуцкара по-ђегда, и, као сузе, стаче  течне капљице на Миличино узглавље. Погрбљен, сијед као овца, свештеник, часни  отац и старпна иоп Трпшо, стао поред ње —  као какав осамљен и нијем камени кип ноћу у  храму. Нијемог праха нијеми стражар упро  свој потуљени поглед неодређено у све и у  ништа. 0 врату му епитрахиљ, у руци крст, а  свијест му омрачена црном грозотом и црних  и грозних мисли. А, брате, није ни чудо, па  кад погледаш шта пред њим лежи. Већ је четврти дан како се несратна ђевојка  борп с душом, и никако да се растави. Па ста-  ра Росна дозвала попа те јој очитао опро-  штајну молитву. Одмах јој билолакше п дошла  себн. Па, знајући да се то јадница освијестила  и прибрала тек на којп час испред смрти,  поп се задржао да је исповиједи и причести. — Часни оче!... простења изнемоглим гла- ‘ 2 9 б сом болесннца предншући; поисправи се уз  јастук, и, успљавајући се, пољуби сребрни  крст у свештениковој руци. — Питаш ме, имам  ли шта што ми душу тишти, да ти кажем.  Имам и те још како; имам оно што ме и до-  вело до овог, што сам досле крила и од саме  себе, и са чим не смијем нипошто у гроб отић'  и заједно лећ’... Ту јекну, зали се сузама и зајеца. Пошто  се нзгрца и покри лице наказним, мршавим  и рањавим шакама, настави прибраније и одре-  шитије: — А што да ти прпчам грдне јаде своје!...  Ннаш и сам каква сам назад трн године била  на бијес ђевојка. Мога лица и здравља није  било од Требевића до Вележи. Јадна ме мајка  чувала, да је кабил, и од урбка; али ме —  куку мени црној кукавицп!.. не мога сачуват’. — Једног јутра подраним прије но обично,  и, но својој несрећи, изјавим млад на пашу  у Романију. Јутро лијеио. Прољеће-. Ја пбни-  јела ђерђеф, па везем и пјевам; а са мном,  чини ми се, п.јева и гора и вода, и тица у  гори и риба у води, и цвијет у мпрису и ’чела  на цвијету. 296 — Док у једна доба ето два џандара —  батац па нреда ме. Оба под пушкама н салтане-  том, а оба отоле нз касарне с Грдана. Један  бијаше фирер. Ја устадох испред њих, а фир  ће ми рећ': — „Хајде, цуро, да нам покажеш пут за  Гласинац!“ .. . — „Не могу остављат' стоке саме, е ће ми  похарат’;  но ако идете тамо, окрен’ те на десно  и кроз један черек од сата бићете на друм!“...  одговорим им ја. — „Иди, или ћеш сад добит’  што ти нико  неће узет’  !“...брекнуше ми обојица у један глас,  па тргоше тесаке на ме. — Бога ми се пренадох — к’о сама у иу-  етињи, те, шта ћу, немади куд-камо, но одби’   млад у халуге док се не вратим, па пред џан-  дарима а они за мном сустопице. К’о кад ће  да мп пукне срамотна погибија мимо иједну  моју другу п врсницу!... Ту се оиет зацену од плача и закука — -  да те на срце заболи. Пошто мало отпочнну  и одумину јој наступ бола н јада, продужи: — Чим зађосмо дубље у шуму, ђе да пу-  кне пушка нико је ниокле не би мог’о чут’, 297 ништа не знадох шта бн, до што се у колико б’   избројио три, обретох на трави наузнак у ру-  кама џандарскпјем. Којевитезала сам, кукала,  отимала се, клала зубима, лупала главом о  земљу: нећу ли сама себи просут’  мозак —  само да не доживим ту бруку п срамоту, -  ама која фајда? Јача сила од воље. — Малаксах, преврну ми се свијес’, обне-  знаних се. Шта је било са мном, не знам —   тек у зла доба, кад се повратих и дођох себп,  осјетих се у локви крви и сва изломљена и  нзгребена. А тамо-њих ниђе ни од уклина. II  бп што би. —  Од стида и срамоте не смједох никоме  ншнта говорит'; мучах, и шакетах се од муке  и цркавице свакога дана по пет пута, — али  не домаже. Потље боја коиљем у трње. II отад  мн се обнемиље и јес’  и пит’  и радит’  и живјет'  и све. Но све бјеше некуд друкчије, да не за-  коврнух неђе убрзо иза тога и чисто почи-  сто због тога. Занемогох и обољех — к’о што  п знаш. Пз дана у дан све горе и горе. Тако  на откинутој гранн вене цвијет; још је можда  и зелен, али живота у њему нема на нема.  Како да оживи цвнјет и добије и мирис и 298 блијесак и боју, кад грана умнре? Како да  живи ђевојка, кад невиност пзгуби?!... Опри-  штих се и нретворих у жпве ране сва; опа-  де ми коса и трепавице; загнојише ми се згло-  бови, а нокти поотпадаше; прсти ми увенуше  и на ногама и на рукама; ископњех и распа-  дох се жива — к’о што и видиш. Још мало на  да м’  и трава кроз кости проникне. — Крсто ме, још док бјеше о’ђе на слобод-  ној нози, поведе код швапскога доктора у Са-  рајево, и он, чим ме нрегледа, ћушну ме и  раздрије се: „Мичите ми с очи ову роспију!  Ја јој не могу помоћ’, но нека је лпјечи они  што јој је ту болес’  и пред’о !...“ — Чу ли то, не чу, Крсто за ножић па  пут мене. II, да му дадоше људи, шћаше ме  заклат’  на мјесту и огријешит’  душе, — а мени  би само боље учинио, јер би м’  од оволикије’   мука и срамоте отео и једном за вазде изба-  вио. II отад ме потури и окрену главу од мене  п Крсто, и мајка, и снаша, и свак; одијелнше  ми оброк н занемарише ме — к’о да сам стрви-  на. А ја се  ннкад не могох наканит’  да их ра-  зувјерим и кажем им шта је по сриједп. — Додило ми ј ’  и да се замакнем јали у * •299 воду скочим. II, баш кад се тврдо ријеших да  учиннм крај себи и својијем мукама, ево ђе  падох логом да се више никад не дпгнем. И  ево, к’о што видиш, Бог се смилова и на ме,  грешницу, да ме једном прими себи. Тамо је,  попо, под земљом свакако боље но на овом  свијету; ако ништа друго, а оно сигурно тамо  нема ћесара и његовије’  шшдара к’о-'во у на-  шој Босни. — Бог ми је с’ једок да нијесам крива, и  да другог гријеха немам внше но да сам ју-  трос од мајке рођена. 0, света Богородице,  ти ми помози, да се што лашње опростим с ови-  јем црнијем свијетом по моме правоме срцу и  истини коју говорим! — То је, часни оче, к’о што ти рекох, вас  мој гријех; па сад дријешн какознаш! II мо-  лим те, к’о божијег службеннка, чати мн мо-  литву разрешницу, не би ли се што прије с  душом раставила!... Кроз неколико тренутака освјештани попов  епитрахиљ покривао је главу тешке болесни-  це. Под њим се чуло тешко дисање, стењање  н уздисање, ичас-по јецај и ропот; а по ње-  му се озго кад-и - кад омакла по која суза из 300 очпју спједог иастпра обесвећеног и закоров-  љенога храма Србинова. Грозну тишину запуштене собе Милпчине  пресијецао је груби глас и старачки пој све-  тих молитава из ражалошћених груди свеште-  никових. Његова је молитва отворпла небеса, ■ — јер, чим је млада мученица примила' при-  чешће, одмах се ослободила земаљских окова,  чиста јој се душа раставила од грешнога ти-  јела и отишла у царство небесно — „гђе нема  нн болести нп туге ни уздисања.“ Пстога је дана био и погреб. Сав се Со-  колац био скркао на спровод. И стара. је Ро-  сна, поштапајући се, испратила своју јединицу  до вјечне куће. Није било чељадета које није  заплакало за нокојном Милицом, а опет није  било никога ко није рекао: „Богу милу хвала,  кад се, мученица тешка, једном кутариса мука  и ходе Богу на истину!...“ Таман свјештенпк свршио опијело, нрелио  гроб вином, отпјевао треће „вјечнаја памјат!“,  а сељаци почели затрпавати мрца земљом, кад  из једне шумице поред цркве изби — Крсто  и Мујо, оружани до зуба, под токама и у до-  ламама. 801 Већ се било рашчуло да су њих два уте-  кли их хапса, да су се одметнули гори у хај-  дуке и да су неђе у Посавинн обили сараје  неког похрваћеног бега те му дигли и паре и  одијело и оружје. Власти су на све стране ра-  заслале расписе за њих, и њихове слике н опи-  се. Чнтаве су се хајке дизале за њима но свој  Босни — али бадаваде. Свак се изненади и пре-  страви, кад их виђе на један-пут ту ђе им нај-  вшиа оиасност пријети. Само се Јосо усуди  да их нредусрете са: „добро дошли!“ и да се  нита с њима. Чим је видио погреб издалека још из  шуме, Крста је одмах нешто сјењало; а чим  је пришао и видио мајку и жену у црно, тај-  час се осјетио своме јаду. — А кога то иснраћате на пут с кога се  не враћа, куме, кога?... запита Јоса, пошто  се пољубише. Јосо слеже раменпма, па ће тужно кроза  зубе: — Да ти је здраво глава! Остатку на здрав-  ље! Ето видиш... — Да није Милицу?... врисну Крсто. — Њ у... потврди Јосо жалостиво. 302 Крсто се иодними на пушку и заплака као  мало дијете; приђе ближе и клекну на сестрии  гроб; нољубн црну земљу у коју је спуштају  и којој ]е предају; узе једну шаку иловаче  с раке, зави је у јаглук и остави у њедра; па  присгупи матери и паде јој у наручје. Притр-  чаше ђеца и жена, и све то обиште једно око  другога, а наста колеж — да би камен пукао  од жалости, а некмо ли срце у јунака. Крсто се први прибра и оте из те гужве.  Пита се још с попом и осталим сељацима. За-  хвали им на указаној им посљедњој пбшти  његовој покојници сестри а тим и њему и ње-  гову полуископаном дому. Пои Тришо се осмје-  ли, узе га за руку и изведе на страну. Дуго  су нешто шаптали, и наједном Крсто цикну,  к'о да јелен рикну, одскочи у страну, дохва-  тн пушку по средини, дозва Муја и повика: — Збогом, браћо! Збогом, мајко! Збогом,  жено! Збогом, ђецо!... Видите лн ово старо  храшће, одсад су ми браћа и дружина; плани-  не ми и отац и мајка: кабаница — -  кућа, пушка  — сестра, фишеци — рођаци, а баштина све  што се швапскпјем зове од Једрена до ћеса-  рева Беча! Стара мајко, благословн ме! Вјер- 303 на љубо, чувај ми образ и ђецу! Куме Јосо,  на аманет ти моја сиротиња, ако-бог-да, бога  ми тп дужан остат' нећу! Браћо, не бојте се!  Док је муке, невоље и гладп у Босни и Хер-  цеговипи, а оружја, војске, џебане, бомби и  динампта у Србији и Црној Гори, и док је му-  шкије’  срца у прсима и гусала у нашијем ду-  бравама ■ — бога ми нам ништа бити неће, а  бели ћемо се, ако-бог-да, Швабу убрзо на-  гледати јада! Побратиме Мујо, на ноге! Ти  пут Турске, ја ћу пут Србије — да тражимо  оно што немамо, да гонимо из куће морију!  Збогом, браћо — у здрављу да се видимо!. . — Сретан пут! Амии, дај Боже!... повикну  погнута и уплакана гомила. А Крсто и Мујо, затуривши се дугајли-  јама преко леђа, од1урише као плахи вјетар  и изгубише се у густу шуму — као два пра-  мена дихма у облаке. Сјутра-дан стиже хабер у Соколац, да су  се таман под касарном на Грдану о једном ја-  вору нашла два објешена жандарма; након  десетак дана чу се да је погинуо Али-ефен-  дија Капа; а након мјесеца пуче глас, да су 304 „некакви хајдуци" поробили и запалили полу  ново-насељеног швапског села Ргапсе8Ша1-а. А при првом сусрету Поп Тришо се осмјех-  ну наЈоса, поглади браду, на ће задовољно:  — К’о да се почеш.е светит’  крс’  и нолу-  мјесец за српски образ и право баш како тре-  ба. Грмп, а? Па не може ни сванут’  док се не  умрачи, нн се проведрит’  док се не наоблачи.  Шта велиш ?... Јосо му на то приђе, ухвати га за руку, на  ће му весело: — Здраво сам, хвала Богу — но како си  тн? А н вриме је, валај, већ: да се и ми из  земље плача гласнемо и нропивамо. Босна је  проговорила!... -