Како која година, и како који дан ближе Божићу, а мене редовно, сваке године, хвата све већи страх од њега. Седим тако, па једва чекам да прођу ти дани, као да нисам — Боже ме прости! — Хришћанин! Тешко ми је кад ме неко позове на први дан, а још теже, ако ме нико не позове. Кад ме позову, бојим се, да ми се не допадне друштво или ја друштву, а ако ме нико не позове, а ја се онда осећам некако усамљен и заборављен. Па ипак је некад боље бити и непозван па седети лепо са „костгебером“ сву ноћ, па кад дође на њега ред отпевати кроз зубе по једно „Рождество твоје“, него да  му се деси на први дан Божића оно што се десило Павлу Постиљоновићу, кад га је позвао Јован Максић назван „Ватра“, да му буде полаженик првога дана светлога празника Рождества Христова. А ево како је то било. Знам да ће вас интересовати прича, за то ћу мало поиздаље почети и нећу прећутати ни поједине ситнице, само да би вам слика што пластичнија испала. И Павле Постиљоновић и Јован Максић, и полаженик и домаћин, били су чиновници једног туњавог надлештва у једном истом месту, али у ком, то вам нећу казати, јер нисам рад да имам посла са судовима нити да вређам отачаствене поштаре. Дакле прво ћемо почети са домаћином. Јован Максић, тај што је био домаћин првога дана Божића, био је поштен човек, и кад то кажем, ја не говорим онако на памет, нити тражим да ми верујете онако на браду. Питајте ма ког ноћног стражара, па и оног најстаријег, онога што и дању и ноћу спава — дању јер је то така служба, а ноћу опет, јер је ноћ од Бога  за то дата — ни један вам неће моћи казати да га је ухватио у каквом недозвољеном послу. Једном речју, поштен човек; говоре, душа ваља, да рђаво плаћа дугове, али опет, лепа му је страна та, што их он и не одриче. Умео је вешто и да позајми од неког а још вештије да га после скине с врата. „Како, како — имађаше обичај кад хоће да изврши операцију — како са здрављем; како жена, деца, како пазар?“ — „Па, пазари се, пазари: крај с крајем, ех таљига се, таљига!“ одговори мајстор или бакалин. „Е баш ми је мило, кад ти иде пазар, вели Јова, баш добро те ми нећеш одбити једну малу молбу.“ И онда изиђе с предлогом. „Ама, господин Јово, заустави га после неког времена какав шнајдер, шустер, тишлер или тако већ ко, а ја сам дош’о за оно мало... а ја мислим да је доста чекања било... а сад су ми врло потребни новци!“ — „Имаш добри, вели му Јова, не бој се! Зар у мени немаш вере?! Коме сам ја још до сад зајео? Ти само накриви капу!“ — Некоме се већ досади да иде сам па пошље шегрта. „Поздравио вас мајстор и послао вам ово“, вели дечко и даје му цедуљицу. — „А, врло добро! вели  Јова и не гледа у цедуљу него је меће у џеп јер зна већ цео текст на памет. Како си мали, шта радиш мали, заџака Јова, море па и ниси ти мали, какав мали! Гледај га само! Море, та ти си ми већ момче на женидбу!“ — „Молим вас, прекида га дечко, каз’о ми мајстор да се не враћам без пара!“ — „Море, упаде му Јова у реч, донећу ја сам! А ти ајд' иди, благо мени, а ја ћу сад за тобом. Ајде иди, момче, па кад се ожениш играћу ти у сватовима. Пази, молим те, колики је, читав гардист!“ заџакао Јова и оставља забуњена шегрта а сам граби напред. Тако би испратио сваког кредитора свог како у лицу шегрта и калфе тако и у лицу самога мајстора; управо имао је моћ да их тако рећи хипнотише и то врло вешто. Тек он некако скине с врата и испрати свакога кредитора па био он шегрт, калфа или сам газда и овај се нађе на сокаку празних шака, па јадан човек, ни сам не зна како се то с њим десило! А како се пре тога накострешио и наоружао кад је пошао к њему, да му очита онако како он уме, онако његовски; попео и револвер тврдо решен да му скреше револвер у груди: Дан-дан! И тако се један пут мре! Мајстору се само кува и мења боју а Јова  га одобровољава и умирује и каже: да он као стари социјалиста не би за живу главу закинуо раденику, и тако скине с врата мајстора. „Тако, тако, једномишљениче, не брини се ти! Неће ти пропасти код мене, не бој се!“ Ради те особине своје и добио је Јован Максић надимак са којим је познатији него са презименом својим. Звали су га Ватра, Јова Ватра, на што се Јова није баш ни љутио. Хехе! трља Јово задовољно руке. „Ватрица, Ватрица!“ поправља их Јова. И цела варош га тако зна. Они којима је мање дужан, зову га: Јова Ватрица, а они, које је већма закачио, зову га: Јова Ватра и увек по нешто опсују. Јован Максић је од својих четрдесет и пет година. Поштар је VI. класе, таман за једну класу старији од мезуланског коња, како му једном рече један његов колега (старије класе наравно), — а да је правде или бар среће у свету за—њ, како он сам вели, он би требао већ давно да је шеф неке поште. Али одавна је овладала несрећа по свету; где год се окренеш а он среће нема, него га тера „баксуз“ једнако од како памти за себе. То му је загорчало дане већ у пролећу живота његова. Тако је у школи још много пропатио од клевета, сумњало се почешће  на њ за по неку изгубљену ствар и с тога је школовање у основној школи оставило врло тужне и по мало ружне успомене у њему. Ту се први пут напојио из чаше животне горчине, јер је ту у школи извукао више батина него мезулански дорат из штале му кад је вукао дележанац преко Плоче. Па како му је онда понуђен пехар жучи и из њега први пут сркнуо, тако и после тога, а још и данас једнако пијуцка из њега. С тога је још из ранога детињства постао песимиста. Од неправде је много претрпео и у гимназији. Овде су опет многи професори имали пизму на њ. Из страних језика су га увек питали неправилне глаголе а из Рачунице Правило Тројно. На испиту су га обарали и он је три разреда учио шест година; седео у последњој скамији и био увек меланхоличан. И он напослетку сит неправде, препун горчине живота а жедан науке за коју је живео, — мораде напустити школу којој се посветио. Јавно мњење било је, истина, на његовој страни, али је то била слаба вајда за увређен понос и срце његово, кад су ти исти професори и даље остали на својим местима у школи и чекали своје периодске повишице, и, као за пакост, мораде он све то знати и очима гледати, јер  су стизале у казнечејство где је он препишчик био. А то место препишчика једва је добио. Сва му се фамилија дигла на ноге, док му је израдила то место. И тетка и стрина и стриц, и неки далеки рођак (чије су име и звање врло често с поносом спомињали) и мати — све је то полетело и спало с ногу док му је нашло места. Оца нисмо споменули, јер га, јадник, није имао. Давно га је изгубио. И ту је наш Јован био малерозан; дошао је на свет две године после очеве смрти, и на тај начин даје се разумети за што је једна рубрика у „Протоколу крешчајемих“ празна остала а у Крштеници стајало за име оца „невједом“ — јер је мали Јоца дошао на свет онако — како да се изразим — онако као неко писмо с анонимним потписом или без потписа, као нека врста памфлета, али нешто повише задоцњено. Но мати му је већ умела накнадити оца и њена милошта осладила му је ране дане детињства, тако да је то најлепше и најведрије доба у животу Јованову. После је долазио сам јед и чемер. Мати га је  јако волела. Увек је сваком говорила, да јој је син врло бистар, али, ето, нема оца, а свет је овај гадан, па је сироче свакоме на путу. Али она ће, говорила је она, свим силама радити, да га изведе на пут. И она му је доиста чинила све и сва. Купи му пајаца што дречи и пљеска рукама кад се претисне, а мали Јова га одмах други дан онако анатомски рашчерупа, да га види какав је изнутра. А мати га гледа само па ужива. „Ако Бог само да нани дана, та радиће нана дан-ноћ и ногама и рукама, па ће нана тебе послати за „медецијонара“! рекла би му пуна задовољства гледајући га како се удубио у посао па брижљиво разгледа рашчерупаног пајаца. Али „човек налаже а Бог располаже“ и наш мајкин „медецијонар“ запе па ни маћи. И место да медецину учи десет година (као што то већина добрих Срба и чине), — он запе у нижим разредима неких шест година и с тога се, ето, и нађе у Казначејству. Као практиканат понашао се примерно, био пун такта. Преписује лепо и тачно, изради све што му казначеј да, и овај је с њим задовољан, а тако исто и публика.  „Вредан к’о кртица, миран к’о бубица“ изражавали би се о њему. И као свако умиљато јагње, сисао је две овце. Од надлежних би добио лепу реч, а и при исплаћивању лиферанту или већ тако неком, не 6и ни Јова остао без исета, тако да се од тога бакшиша (а овај није редак био) могао пристојније одевати. Био је тачан, смеран, права практикантска душа. Ишао је на прстима кад је што подносио на потпис казначеју или претпостављеном писару, тако да му је то већ постало друга природа његова, па је на прстима ишао тако рећи целога свога века, свуда и у кафани и на улици где год би само видео старијега од себе. Нигде га нико од старијих није видео с цигаром у зубима. Увек је држао цигару тако да је онај запаљен крај у рукав окренуо био, онако као што то раде гимназисте кад између часова пуше иза школе. С одаџијом је лепо живео. Постали су и „пер-ту“ и један другога називаху „приком“. Јова је често нудио одаџију дуваном. „Прико, рекао би му Јова, оћемо л’ да задиманимо по једну?“ па му пружи табакеру на чијем је заклопцу била она добро позната глава са „Ја пушим. И ја пушим." Кад год би одаџија Аћим узео  ту табакеру у руке, смејао би се слатко: вечно би је разгледао и редовно би рекао: „Е, што је ширет! Е несрећник!“ а то би се Јове тицало. — У кондуити му је стајало: да је марљив и да се изврсно може употребити за препис ако научи боље где треба метати запете и писати велика слова. То се тако понављало из године у годину неких десетак петнаест година — док се није најзад досадило и шефу и практиканту Јови. Јер овај (то јест Јова) изгледао је сам себи као онај што једнако само окреће „рингишпил“; све око њега јури и вози се, а он само запиње и отаљава за другога. И Јова виде да туђе руке свраб не чешу, па се пусти у мало смелије авантуре. Реши се, на име, да сам себе на неки начин аванзује и побољша своје стање, тешећи се тиме да у овом гуравом свету управо нико и није поштен! Вешто је изводио. И колико је иначе повика била на њега да је ограничен, овде је показао за чудо доста окретности и умешности, тако да су претпостављени опазили, до душе, наскоро да је „сир ниже“ али је и „слово иже“ ту било; за њега се вешто постарао наш Јова. И олако му се прошло! Био је само изненађен једнога дана. Кад је једнога дана  сео већ за сто и узео перо и опробао га на нокту левога палца спремајући се да нешто преписује, приђе му шеф и каза му, да је отпуштен. — А што, чуди се Јова, зар без саслушања? — Узми капу, па ћути, па кажи: Берићат версун! Не дај Боже горе! — Ја ћу се тужити! храбри се Јова и плаши шефа. — Не гули коре, да не буде горе! вели му шеф. То ти само кажем. Зар ти да примаш неке депутације и неке поклоне и „јабуке" место Господина Начелника или Господина Министра?! Да вараш гејаке и да им обећаваш нешто?! — То није истина?! брани се Јова. Кад је то било? — Море, зар је једаред. Да је једаред па да човек рекне: Нека га носи ђаво. И после да је само то — — Е, па оно треба само један да викне: Уа! — Није то, брате Јоване, „Уа!“, него ти си био ударио и у неке шпекулације. Знамо ми све то! Постао си лиферант! Придижеш канцелариски материјал ка јазавац кукуруз, па га после продајеш!  За то ћути па иди; па фали Бога, што се само на том свршило? — Па јесте, вели Јова јетко узимајући шешир и кривећи га на десно уво: мале лопове вешају а великима ордене прикачују. — Тхе, слеже шеф раменима, шта ћеш, тако је то у овом свету! — А, ми ћемо се већ понети мало по новинама. Мени мука да орем и да копам; нисам да тестерим дрва, а за писање, на прилику ... е, па писмен сам фала Богу толико. Тек док ја раздрешим бисаге, оће много шта да чује свет. Оћу да потражим ступце од неких новина. — Тхе, то је твоја ствар, вели му шеф. — Па ће и господин Тодор шеф да се мало прослави. Знам и неке његове, знаш, онаке ствари — — Па молим те, Јово, умирује га Тоша шеф, па ти то мени, ка' да сам ја министар па те ја отпуштам?! Није ме ни пит’о ако ћеш ми веровати — — Молим те, ја ништа не кажем, а ти, господин-Тошо, само уживај! За једно влакно ја одерем руно читаво... Ја сам арнаутска сорта! вели Јова излазећи и палећи цигару први пут у своме веку у канцеларији. Аћим одаџија само зинуо од чуда кад га је видео да пуши у канцеларији. — Да није аванзовао, господин Јова? пита одаџија Аћим шефа. — Аванзовао с коња на магарца! вели шеф. Тако Јова напусти канцеларију и дугогодишњу чиновничку каријеру. Нашавши се на улици он се не збуни него отвори адвокатску канцеларију код једнога пушкара у дућану. Пола дућана је држао пушкар а пола Јова. Писао је облигације, тужбе, жалбе а по некад и неко надгробно слово које ће наравно други изговорити на гробу дотичнога покојника или покојнице. Он добије само податке из живота, као године рођења, смрти, црте из карактера, разне врлине дотичнога или дотичне, па из тога саставља са мање или више успеха како кад. Једно му се надгробно слово још и сад памти у чаршији а почиње се овако: „Човек је тврђи од камена а мекши од стакла, а ево за што“. За тим следују примери, и похвале мртвом и утеха живима. Чим неко онако силнији а ипак доброга стања умре, а треба га што достојније ожалити, одмах полете наследници покојника (који ће се доцније  извесно парничити због наследства па ће им требати доказа да су му они били ближи) код Ристе пушкара у дућан и отимају се и надмећу ко ће пре добити „Слово“ а Јова има готов шаблон па пише по њему. То је тако често било да је тај шаблон и Риста пушкар увардао и, што кажу, пофатао му марифетлуке па је после и он сам кришом писао „надгробна слова" и конкурисао Јови. Овај је осетио да му се умалио приход, али задуго није могао да ухвати откуда долази то. Кад је дознао он се иселио од Ристе пушкара и место једне сталне и главне канцеларије имао је неколико филијала по оним механама где сељаци свраћају. Купи само дивит и туце артије па остави у тој и тој механи, и то му је онда једна његова канцеларија. Ту је дочекивао сељаке. И док му Јова пише молбу или жалбу, сељак седи и с њим заједно троши пиће механџији, за то је сваки механџија радо примао „господин-Јову адвоката“. А Јова седи тако у механи па вреба сељака као паук муву. Тако је радио неко време и трошкарио се, Бога ми, прилично. Али од неко доба почеше га ређе тражити сељаци. У суду почеше одбијати Јовине писмене радове, јер често нису могли да знаду шта  хоће да каже, а Риста пушкар се тако извештио у писању надгробних слова да је Јову мало ко и тражио. Приходи му се с тога ужасно умањише и он се најзад, тужна срца, увери да нема ништа без државне службе. И он се опет некако ућушка у државну службу. И једнога дана се опет обрете међу гомилом практиканата као стари Југ међу Југовићима. „Само да се нађем за државним јаслима, а после ми је колај посао!“ рече он. И са овог дугачког практикантског стола размишљаваше сад у коју струку да тражи да пређе, и где би могао мало брже напредовати. Као Херакле на раскрсници размишљаваше Јова: Хоће ли трновитом стазом добродјетељи или другом, оном утрвеном и цвећем посутом стазом, и на послетку се реши да удари овом последњом. Неколико дана после тога, могла се читати Изјава у тадашњем полузваничном органу, којом прелази у странку која је на влади. Одавно, вели, посматра рад свију политичких странака и до сад се није уписао, вели, још ни у једну странку нити је потпомагао једино с тога, што је хтео да  их хладно проштудира и процени, и сада, после дужег посматрања, испуњава и по форми оно, што је већ поодавно у срцу био, и прелази у странку која једино ради на спас отечества и која је једина у стању да Србију доведе, вели, на њен прави степен. Споменуо је после и сјајну круну Душанову и Цариград, и јуначкога Милоша Обилића, мученика цара Лазара и проклетога Вука Бранковића, а завршио је своју мало подужу изјаву тим: да ће и он својим слабим силама радити да се идеали Србинови што пре концу приведу и за то позива сваког слободоумног и поштеног Србина, да следује његовом примеру. После ове своје штампане Изјаве послао је Јова и неколико дописа. Ови, истина, нису били штампани, али њему је доста било и то кад је међу Одговорима Уредништва нашао нешто и на своју адресу. Стајало је: „г. Ј. М. у X. На послатом хвала. Јављај се што чешће. Послато ћемо употребити доцније, за сада још не можемо због нагомиланог материјала. Братско поздравље!“ А њему је толико и требало. Тек нека се зна, „да у том и у том месту живи Петар Ивановић Бопчински.“ Један му је допис био и штампан цео а други у изводу. Његове, Боже, радости! А тек кад  је прочитао у Одговорима Уредништва: „г. Ј. М. у * Што си заћутао?! Мрдни мало! Јавни се, здравља ти! Твоје се ствари овде радо читају! Ти спаваш Бруте!!“ А толико је доста било Јови. Дваред се није дао опомињати, него седне одмах па пише допис. „А где вам је, госпођа Кајо, Јова?“ питају Јовину жену друге жене. — „Ено га где седи — вели гђа Каја — па ради у соби. Посл'о ме од куће да му не сметам. Пише, само седи па пише! Пише, пише, Боже, па једнако пише! А кад се задуби у то проклето писање а он онда заборави и на јело и на спавање и на све! Не смем ни да га ословим онда! Џаба ти, велим, и тих учених људи!!“ А учинио је сем ових књижевних радова и других неких услуга. Три пута је сведочио онако како је то партиски интерес и дисциплина захтевала; гласао је кад је требало и редовно је ишао у ону кафану коју је држао човек од владајуће партије. Али ипак, некако, ђаво би га знао, није се офајдио онако како се надао. Остао је једнако где је и био. И он увиде да је исте среће и судбине које и остали српски књижевници — неблагодарни народ не сећа их се. „Није фајде вели Јован! Док се дете не заплаче, мајка га се не сећа!“ И он поради и сам  и преко својих пријатеља. Дигне ужасан дундар и вику и то му, Бога ми, и помогне. Буде премештен у поштанску струку. „Међу слепцима ћорав краљ!“ рече Јова кад га запиташе што је променио струку. Добио је и класу, постао је поштар VI. класе па ту остао неких петнаест година тако да је већ изгубио наду на аванзман. Владе се мењале и ко ти све није постао и био начелник и министар, а Јова једнако поштар VI. класе: запао ту као дележанац у макишком блату, па никуд одатле. Све се око њега диже и пада и опет диже, а он стоји тако непомично. И није то сад више ни очајање него нека поштанска резигнација у којој се Јова сада налази. Али по некад се ипак вајка, што је толико и новца и времена и здравља упропастио за своју партију. Али време лечи сваку рану - и Јова се помирио са својом судбином. Постао је философ и није више гледао само на оне пред собом него и на оне за собом и то га је утешило. Тако он сад без одушевљења и без полета отаљава свој посао у пошти. Свакога  би дана отишао раније у пошту и читао би указе у Српским Новинама јер се охладио и разочарао и није веровао ни једним новинама више него само званичним. Чита тако у канцеларији новине па тек узвикне: „Ао мој брате, овај, боме одвали!“ или: „Ене, ала овоме упаде секира у мед са све држаљицу!! Ко ће сад с њим!? Премештај по потреби; ала ће да згрне дијурну!“ па заћути тек и замисли се. „Море, ово баш онако, вели Јова, као оно у стиковима: „Сви Шајкаши одоше лако лако, само један остаде лагано!“ За тим би ишао редовно на кафу у кафану код Насте. Ту би се пошалио мало с Настом кафеџиком која је била тако широких груди да је трпела најнесланије шале тим пре што се већ на њих навикла јер их већ скоро седам година једне исте чује из његових уста. Ту би се до осам часова, до канцеларијскога времена разговарао с друштвом. Седне тако па се разговара с Милом Мутавџијом и Цветком Дивизијарем (то јест писарем из дивизије). Претресу ту све и сва. Говоре о тројецарском савезу: о величини и исполинском напретку Русије; о државној ергели у Љубичеву; о кућама од четрнаест и шеснаест спратова у Америци, или претресају о додацима конзулским,  ту се и заваде и на послетку и кладе, а првога који наиђе позивају да им пресуди. Говоре даље о старим „јегерима“ роду војске који је замењен данашњом пешадијом, о Бомбардирању Београда и о репарацији државнога брода „Делиграда“ за који су нам, како је Јова читао у неким новинама, сами Енглези давали пет лађа и десет шлепова, али наши нису хтели ни да чују за то. „А Јенглезима мерак на „Делиград“ због жестоке јапије његове!“ вели Јова, а то им је већ неколико пута причао. Причање је често прекидао, нарочито кад је пред кафаном седео, са узвицима: „Пошто, рођаче, дрва?“ Или: „Пошто, снашо, пилићи?"' или „Пошто ти врапци?“ — „Какви врапци?!“ љути се сељанка па га грди и не осврћући се на њ. А Миле Мутавџија и Цветко Дивизијар зину па га слушају, па ће га тек Цветко Дивизијар запитати: „Па шта је даље било, господин Јово?“ а овај наставља започето, или почиње друго нешто, опет тако важно, да им прича. Ето тако је проводио време Јова пре подне, то јест до осам часова, а то је кад почиње канцеларијско време по свима краљевско-српским надлештвима. После подне би, чим кашику из уста баци, хитао да се све батргао, да што пре стигне у кафану, да поигра мало „жандара" до два часа. Играо је најчешће и најрадије са неким Швабом Кристијаном што прави штирак и сапун за вађење сваковрсних флека из хаљина. — Је л' ту фабрика? пита Јова улазећи у Настину кафану. — Ооо, ја тошла, тавно ја тошла! Смеје се доброћудни Шваба па се заценио од смеха што га Јова није одмах приметио. — Деде дај, Насто, педесет и две табле и две карте... Овај... тедо' рећи: педесет и две карте. — Кристијан се смеје па сав помодрио на овај свакодневни виц Јовин. — Оћемо л', фабрико? пита га Јова. — О, ја, да играмо. Али нема крадиш жандарм? условљава Кристијан, јер Јова је ужасно волео да збуни Швабу па да краде жандаре. — А Боже сачувај вели Јова! Што је било, било, а сад ћемо поштено, вели Јова па намигне на Насту. Да ја крадем зар би мене трпео господин министар у служби. Чиновник не сме да краде, Швабо, Српски не сме а ваш швапски може бити! — А ти јуче крадила много! смеје се Шваба. — Јуче је јуче, а данас је данас. Него у што ћемо да играмо! Ајде, Швабо, у жене да играмо. Ако ти добијеш да узмеш моју Кају. — О за мене добра моја Кати; она мени прави кнедле, мени не треба тве жене. Доста једна! — Не треба ваша жена. — Ама мени треба твоја, Швабо. Али Шваба се није љутио! По неким нама непознатим законима који у васиони владају, некако се један другом ванредно допао; сродне душе па се допуњавале. Шваби је то особито ласкало што се тако брзо и добро упознао са једним краљевско-српским беамтером да је с њим био „пер-ту“; а и нашем Јови допало се све код Швабе, и његова мала женица Катика, а још више је волео да чује кад Шваба стане да говори српски, или кад се као мало наљути па псује српски. А после, погодан му је био још ваљда и с тога, што га је могао до миле воље товарити пред друштвом. Јер Јова је био шаљивчина, волео је да задева; па кад се задева са Србином, онда бива свакојако, и овако и онако, час натовари, час буде натоварен,  али кад Швабу Кристијана задева онда му је извесна победа и триумф. Шваба не разуме па се само смеје а друштво још више. А Јови је то лако ишло јер је боље владао српским језиком него Шваба Кристијан, а наш, опет, матерњи језик пун је таких финеса, да још мало, па нећемо један другоме смети ни Бога назвати! Тек ће му наш Јова рећи: „Ајде, кажи, Швабо: „Раскиселише ли ти се опанци?“ А Шваба се мучи да изговори, зашишти као оно ракетла кад се запали, али никако не може да изговори па изађе нешто десето. Е, тога смеха онда! И то тако иде из дана у дан, сваки дан. Таким комедијама при картању збуни га Јова и Шваба редовно губи на „џандару“. — У шта играмо, Швабо? пита га Јова. — Са једна кафа! вели Шваба. — Е па плати, Швабо, кафу, па узми једне старе карте па се учи са твојом Швабицом, госпоја Катиком, па кад добро научиш, а ти онда дођи па се нећеш брукати! — О, ја блатим, блатим — — Плати, ја како, кад хоћеш с Ватром да се играш! Вели Јова па пође у канцеларију јер је већ два часа. — О ја видила; господина Јова крадила и данас, и јуче, и увек крадила. Прави комедије а ја не гледала а он крадила — прича Шваба смејући се од срца. А Јова се полако на прстима врати од врата па стане иза Кристијана, који га не види, па се тек одједаред преви пред њим. — А ко блатила моја кафа а, Швабо? пита га Јова. — Ја платила, вели Шваба. — А ко пила кафа? пита Јова. — Ја платила а ти пила? вели Шваба. — Охохо! вели Јова. Ама је слатка! Татлија и кајмаклија! Није ни чудо, кад је муфте! вели Јова па се глади по трбуху. Охохо! Да Бог поживи петога џандара. Од пола један до два имао је Јова доста времена да се наигра и нашали са Швабом. Седео би увек тако да из далека види шефа кад долази. И чим га спази, а он оставља карте а Шваба би већ, разуме се, платио кафе и по једно винце. Јова би отрчао у пошту, сео на своје место и шефа дочекао. Тако је живео Јова кроз сва четири годишња времена и дочекао Божић лета господња 1891. Стегла јака зима те 1891. године. Баш са свим онако како стоји у календару. То је ваљада и узрок био што су се људи наоружали боље него других година да је дочекају и да јој одоле, јер и сами практиканти, тај лакомислени род, и они се постарали па јој смело у очи гледају у својим дугачким менчиковима које су одмах за првих јачих мразева купили а које ће почети отплаћивати тек о илијским врућинама. Прошао већ и Св. Никола са славама и стереотипним разговорима на њима и Божић ту кроз који дан. Све се ужурбало да га што боље дочека. Устумарао се свет  а нарочито домаћице наше. Иду по пијаци и заредиле по бакалницама па купују све што им за благе дане треба. Све је то њима остављено а домаћинова је дужност била да набави печеницу и да је уреди. Већ на три четири дана пред Божић виђаш домаћине како носе прасад кућама; сретају се, поздрављају и поносито носи сваки у руци своје слатко бреме. На лицу им читаш понос а око уста, која су већ сад пуна воде од дивних слика које им већ у напред ствара помоћу маште њихова облапорност, видиш неку канибалску прождрљивост. Питају један другог: пошто прасе? и један другом одговара: сваки каже пошто је купио али сваки слаже, бар за један динар каже да је мање платио, а одлазећи један на једну а други на другу страну осврћу се један за другим и гледа један другоме прасе као оно наше госпоје што морају једна за другом да се осврну и да једна другој види шешир и у опште све од главе до пете како јој стоји. Од свију послова, и канцеларијских и кућевних, и наш Јова је највећма волео тај посао. Ужасну је галаму дигао у мали, тако да је цела мала по читаву недељу дана раније знала, да се Јова поштар спрема да купи печеницу. И купио је. Купио је доиста на четири дана пред Божић. А то је овако било. Изиђе Јова тога дана на пијацу и стаде пред једног сељака. — Оклен си, пореска главо? запитаће Јова. — Је л’ ја? пита сељак и мери га. — Ти, да! — Ама зар ја? — Ама ти ја! — Ја, вала, из Корита. — Ама, славе ти, из Корита! чуди се Јова. Е, па онда смо земљаци. Ја сам ти, земљаче, из Секиришта, баш до твога села. — Е, вјеруј... вели сељак и гледа га и мери. А Јова продужи питати, и овамо онамо, еле, на послетку изиђе и дозна се из разговора, да су и неки рођаци! — Е, па, рођаче, баш ми је мило. Велим боље своме да дам паре него неком туђину. Па пошто, велиш, да је то прасенце? — Ама... вели сељак па гледа још једаред прасе. — Деде, деде, говори! Знам да ти треба порез да платиш! — Па четири, рођаче! одговара сељак. — Је л' гроша? пита Јова. — Ама каки’ гроша, рођаче! Динара! Четири динара. — Ма зар за то прасенце!? — Ама какво прасенце, кад је назиме! Трајаће ти до Малога Божића. — Слушај, рођаче! Да ја теби дам два? А? Сељак ћути. — А? — Ниси ти муштерија! вели и спрема се да иде. — Два и по. — Јок... три и по. Јовану су једнако звониле у ушима рођакове речи: да ће прасе трајати до Малога Божића. Погледа прасе и немаде куд него признаде, да је заиста тако. Погађаше се још мало и погодише се најзад за три динара, и рођаци се намирише и разиђоше. — У здрављу да проведеш Божић, рођаче, и да га поједеш! вели сељак пошто изброја паре и нађе да је све тачно. Пожеливши и Јова сељаку да му паре буду аирли, пође с прасетом кући. Поносито  је носио Јова прасе кући и застао навлаш пред Алексином бакалницом, за инат Алекси бакалину (с којим је био у свађи због неког дуга на креду) па заврну мало прасету реп, а оно зацичи тако силно да је Алекса бакалин морао погледати на улицу. Ту се срете са својим млађим колегом Павлом Постиљоновићем и позва га на први дан. — Е, Пајо, ако ниси где зват, да ми будеш гост првога дана. Погледај само какво сам прасе купио! Ама ће да се све руска под зубима кад га онако печена с мраза донесем! Зато, никако друкше, него да ми дођеш, па да знаш шта је печеница. А слободно, чикам свакога совјетника, ако његова печеница буде оваква! Погле, прико! А? Пљушти ти вода на уста к'о бандисту на расечен лимун. Хехе! Уживај, прико. Дакле, гилта? Па, прико, нећу ти Бога назовем, ако ми ту љубав не учиниш и не дођеш. — Добро, стоји! рече Павле и рукова се с Јовом. — Дакле, да кажем Каји, да је то сигурно? — Сигурно! вели Павле и разиђоше се. Оде свак на своју страну. У кући сва три дана журба. Јова је оставио прасе у животу читавих три дана уживајући у његовом ровењу и гуњецању. Тек четвртога дана, а то је на Бадњи-дан, Јован је заклао и ошурио прасе најпре код свога шефа а после и своје. Јова је био чувен као вешт да закоље, ошури и у опште уреди прасе, па за то су се о њега отимали виши чиновници као Г. Начелник, Председник и Шеф поште и телеграфа. Код овога последњега је најрадије ишао и најпријатније провео. Кад дође а он скине само капут а припаше место кецеље неку старт сукњу госпође Перке шефовице па ради посао а све замеће шалу и прави комедију тако да гђу Перку лепо заболу кукови од смеха па само виче: „Доста, доста већ, убио те Бог, господин Јово!“ Пошто се тако одужио код својих старијих, Јова се врати својој кући и посвети сада своје силе њој. Живо се ради у Јовановој кући. Ради и он и жена му, свако у своме фаху, јер госпоја Каја није трпела да се Јова пача у женске послове и ако је то Јова волео и покушавао да свугде забоде свој нос. „Сад ћу те ошурити!“ подвикне му тек госпоја Каја па дохвати лонац с врућом водом а Јова беж' из кујне. „Нисам ја твоја шефовица!!“  А Јова се онда баци на посао који и приличи једном домаћину. На Бадњи дан у вече испекао је на ражњу прасе и обесио га после да стоји преко ноћ на мразу. Као искусан и предострожан домаћин, он се уједно постарао за све. Већ пре тога заплашио је комшијскога мачора с којим се Јова ужасно мрзео. „Е, просто ми се не мили живот због њега“, тужио би се чешће Јова у кафани међу друштвом. Био је то неки ужасно дрзак, безобразан и јешан мачор, који се и незван увлачио у туђе кујне и крао јела. И Јову је често посећивао и пленио га, за то га је Јова и прозвао Јевђовићем и „Картушем“ (Јова је мало читао, али је најрадије читао Темеову Криминалну Библиотеку). Поодавно се датира њихово непријатељство, још од ланског пролећа, кад му је мачак дрско и вешто здипио читав јагнећи бут. Од то доба је још неколико пута долазио и крао Јову или му придизао ствари од мање вредности, тако да му је Јова све опростио али онај бут никако! Управо Јова би му можда и смрсио конце, али никако му није могао да ухвати: одакле је, из чије је, то јест, куће; јер ту у близини је седео и Господин Гарнизонар па је Јова као стари војник имао решпекта, па не  би био рад да се мрази с том кућом. За то и вечерас није хтео да прибегне оружју а могао га је просто пушком убити (јер Јова је добро гађао) него се баци за њим цепаницом. Причекао је још једно пола часа ако би се мачор још који пут јавио („јер тој поганој секти не може се веровати", говорно је Јова). И заиста мачор се још три пут јавио крећући се полако обешеној печеници, коју тешко да би могао дохватити, и Јова га сва, три пута ужасном лармом дочека и баци се за њим мотком која га мало дохвати, тако да му неће скоро пасти на памет да дође Јови. — Сад је Јова био без бриге за печеницу. И кад се уверио, да је све као добар и предосторожан домаћин урадио, вратио се бацивши још један поглед на своју печеницу која је на безбедном месту стајала. — Е, мој мачоре, мој зли комшијо, и ја би муфте! рече у себи Јова. Нема муфталука! Ни гуди ни гудала вади! Ту ће чича Јова омастити брке! вели Јова гладећи брке и улазећи у кујну. Ту је још неко време помагао домаћици; надевао сарме с њом заједно и заметао шале које госпоја Каја није ни слушала, а после посвршаваних послова легао је и  дуго у кревету размишљавао: како је то славно бити Србин. — А виде ли, Кајо, ону животињу, како се навадила на нашу печеницу? Оће крканлука! — Коју? запита Каја која је уморна од рада целога дана већ готово заспала била. — Па онога мачора! Ама сам му подвикнуо с једну цепаницу, а он кидну преко зида; неће му скоро пасти на памет, да ми прави физиту. Не знам само чији је, а ја 6и лако с њим. Да л' ниси ти откуд дознала? — Ајде, ћути ту па спавај! обрецну се Каја и Јова ућута. Освану и давно жељени благ дан Рождества Христова. Прошло и јутрење и служба, и побожан свет излази из цркве. Шкрипи снег испод ногу побожних и гладних Хришћана који хитају из цркве, где су се постарали за своју душу, да се сад код куће исто тако и за своје грешно тело постарају. Међу њима је био и домаћин Јова са својим полажеником. Мећу стотином си га могао познати где се здрави и мирбожа са осталима и хвали своју печеницу и клади се да тако јефтине и добре печенице нико у вароши нема, јер он сам је купио, сам је шурио, сам пекао и на мраз обесио и не би је, вели, данас оставио па да га код Крсмановића позову на ручак. Успут свратише у фурунџиницу чича-Сиљана и Јован узе чесницу и још неко тесто а полаженику  утрапи тепсију са печеним ћураном и тако се крену дома: Јова с тестом а Г. Паја с ћураном. То је тај исти ћуран о коме се вредна домаћица последњих дана више старала него о свом законитом мужу. Кљукала га је све орасима по наредби Јовиној: почела је са једним орахом па је дотерала до тридесет, после му сваки дан умањавала оброк, док није последњег дана спао на један орах. На Бадњи дан је исти слатки покојник само један орах добио, а одмах истога дана га је задесио и суђени час. Шта је даље с њим било, дознаће читатељ, ако буде добар и стрпљив па прочита до краја ову причу. С поносом је пролазио наш Јова поред комшија који, како се њему чињаше, пуцаху од зависти, јер су већ јуче знали да има печеницу а сада видели и ћурана. И то каквог ћурана. Не знаш шта је веће, ћуран или прасе, а кад вам кажем: да је прасе било од седам и по ока (без џигерице и дроба, од кога ће Јова сам својом руком добру једну кавурму направити) — онда рачунајте, какав је био и тај ћуран!! Код куће их дочека вредна домаћица која се сва зајапурила крај ватре, а они јој се поклонише. Јова, како га, је Бог дао шаљива, поклони се жени и рече: — Имам част представити вам мога колегу ћурана! На које се колега поклони и утрапи домаћици тепсију а ова му отпоздрави, поклони се и рукова се с њим тако смерно и стидљиво, управо млитаво, како то само наше домаћице умеју. Пружи сву руку и Павле осети отприлике онако, као кад 6и му неко једну спљоштену папучу утрапио у шаке. Домаћица се увек умела понашати онако како часној жени приличи; пред мужем се увек држала у пристојној даљини од свакога, па чак и од таког познаника какав беше господин Павле. А била је прилична; држала се још добро и ако се поодмакла мало од пролећа живота свога. Али што је било некад лепо, остаје ипак лепо, као што су, што рекао неко, класичне грађевине и у развалинама лепе, тако је и Јовина госпоја Каја још доста дражи задржала и спасла од „сверазоравајућег зуба времена". А нарочито су је дражесном чинила и лепо јој стајала она три младежа и то два на десном образу и један на левој страни, или обратно, сад ћу вас слагати, јер баш не знам, како беху распоређени, пошто се то мењало приликом сваке тоалете, па вам то прецизно не би могао казати ни сам господин  Павле који је за чудо волео женске с младежима. — Па шта нам доносите? запита домаћица полаженика. — Зиме, госпоја Кајо! вели полаженик. — Вид’ла сам... вели она, хладне вам руке — — Хладне руке... ама врела љубав. уграби полаженик док се домаћин устумарао тражећи папуче. — Чуће се! додаде домаћица (онако полако) намештајући дуге шишке и перлама опточену белу шамијицу око главе, док је Јова испод кревета тражио папуче. — Сед’те, господин Пајо, што стојите! рече гласно домаћица. — Ајде, жено, послужи ракијом па да се то руча, да не дангубимо, вели Јова који се већ извукао испод кревета с папучама и навукао их, јер данас, наравно, да није мислио никуда из куће излазити као добар Хришћанин. Полаженик седе и стаде правити цигару. — Ама, остав’ се тога, прико. Сад ће ручак, тек што није! Ама прико, што ће бити уживанције и крканције! Што ћемо да се провеселимо, за причу! Прасетину стегао жесток мраз, ћуран масан а вино ка’ гром! прича Јова задовољан. Сто је већ био постављен и јело се донело на сто и они поседаше. — Стој! викну Јова. Не тако него овако. Седи ти прико овде; ти Кајо, ту, а ја ћу овде. Згодније ми је одатле да устајем кад затреба да пуцам! Јова је био, доиста, увек лојалан и послушан грађанин и сам не би прекршио пред Божић издату наредбу да се не сме пуцати. Али је он и то знао, да ће ту наредбу свак па и сам наредбодавац слабо зарезивати. Чекао је само да чује макар један пуцањ у комшилуку, па да се одмах и он придружи том јуначком торжествовању, да и он испали. И доиста, не потраја дуго па се чу: Дан, дан! из комшилука; одмах за тим се осу из друге, треће, четврте авлије па и из авлије самога господина-Саве, писара начелства. — Е добро је, рече Јова. Жено, чорбу на сто а ето мене сад. За тим скиде пиштољ с чивилука и огрне женину бунду (Јован је увек волео да се раскомоти, онако у прслуку, кад руча) и изиђе напоље пред кућу. Левом руком направи пола „Ферта“ а десну с пиштољем диже у вис и испали. Изгледао је у том тренутку као каква статуа, какав споменик јунака некога, онако од туча саливен. Јован окиде.  Ја страшно ли је запраштио стари кремењак, једина заоставштина од деде по матери! — Пали комшија! викну задовољно Јован ономе у другу авлију своме комшији с којим се слабо и познавао. Срећан Божић, и добар апетит желим! додаде Јова. — Хвала, такођер и вама! чу се из комшилука. Извол’те да ручамо. — А хвала, постарали смо се и ми! одговори Јован и врати се у собу. Док је Јова на пољу поздрављао Божић, ови су унутра, по Божићној песми манифестовали мир мећу људима и благовољеније. — Море, ти се не шалиш, вели му Паја. — Зове ме овај мој комшија на ручак, вели Јова задовољно чистећи кремењак. Е, мој комшија, мислим се ја, да ти знаш какав је деликатес моја печеница, не би ме звао него би и сам дошао да га чалабрцнеш мало. — Ама ти баш палиш, прико!? — Нема ту, него где погледам, ту погодим! вели Јова пунећи пиштољ. За тим га остави високо, да га жена не би дохватила, јер таким стварима само људи могу руковати. Стари сам ти ја ешкија, прико! Кад сам служио у војсци, онда  беху још „јегери“ са зеленим испушкама. А, прико, да си ме нешто онда видео!! А ја тек само искривим моју јегерску капу па кроз абаџијску чаршију у Београду, а тесак ми на дугачком лагираном каишу. Жестока посла, прико; само не смем од жене да причам моја ђаволства јер, ено, већ се љути! А тек кад прођем, чујем из авлије како неко пева: „Јоване, прво гледање!“ Хехе, шалим се жено, шалим! Не бој се! — Е, већ ја — — Војник ја, ја како! А старе пензионарке само притискују солуфе кад прођем а ја ка’ из кутије. Море, прико, био сам ти војник, јунак, прико, сератлија... Мог'о сам и тамбурмаџор да постанем, само да сам за три прста виши био. А у крви ми је то било! Моји су стари из Арнаутлука, а дед ми је петнаест година војевао с књаз-Милоша у Милошевој буни — — Ајде не причај ту, прекиде га домаћица, него седи већ једном! Слушала сам већ сто пута те твоје историје — Море, не знаш ти ни стоту чест и ако си слушала! Да има ко да седне па да бележи! А ја да се мајем под старост нема, прико, смисла! наставља Јова тумарајући  и тражећи нешто по соби. Господин Чеда, наш министер, пише тамо неке историје; море, ја да му седнем па испричам, па да спише моја разна житија и чудествија, па да изиђе књига за три деловодна протокола или „Аманетника“ у београдској централној пошти! — Ајде, седај већ једном! осече се на њ домаћица. — Ево, ево! Тако! рече Јова и седе. Отпоче ручак. Ја нећу описивати шта је све било. Ко је год био полаженик, тај ће знати све то. С почетка се више радило него говорило, јело се. Домаћица устаде да транжира печеницу. Јова не да нипошто, хоће он. Диже се ужасна вика. Јова вели да је то домаћинов посао, а Каја опет њему, да он неће то знати, да је његов алат перо а не велики кујнски нож. Јова се хвали да је он мајстор у томе; двадесет и пет година транжира он свакога Божића. Изнеше печеницу на сто. Румена, лепа печеница, кора јој мало испуцала. Домаћин стаде сада, раздраган погледом на печеницу, хвалити и јело и домаћицу; том је приликом испричао, како се у своју домаћицу управо заљубио пре но што је узео, а узео је без пара, а и сам није  тада имао више од шездесет пара у бакру у џепу када је испросио ту лепу садашњу домаћицу Кају. „И Бога ми ти кажем, прико, да се не кајем", рече Јова. „Ама види, види, прико, какво је само ово ребарце! На, узми га, ево и ово, па ево ти прико и ово уво; на, прико, и овај бубрег, на ево ти, прико да ти оцечем и ово друго уво!“ И све то потрпаше пред прику у тањир: натрпаше толико да се прика једва видео иза нагомилане заире. — И шефова је печеница добра, ама није ни шегра овој мојој. Криво шефу па вели: „Е, Јоване, рђаво ћу те кондуитисати, што ниси ти дош'о да ми купиш и изабереш печеницу кад си мајстор у томе!“ — То верујем, вели Каја, али да коју добру рекне за тебе, то неће! — Море, шали се, шали човек. Добар човек, воли ме што сам шалџија. „Е, Јоване, Јоване, тек ће ми рећи шеф, много знаш, много ћеш и патити.“ „Ама и патио сам и патим једнако, господин-шефе“ велим му ја. „Па сам си крив, вели он; теби што на уму то и на друму, а свет, Бога ми, неће то да трпи!“ „Е, то му је, велим му ја, шта му сад знам кад се никуд из ове коже; нараф ми је, велим, таква.“ — Ама, окани се господина! Шта си му уз'о сад ту ваздан причати о себи? Ваљ'да је он дошао само тебе да слуша!? прекида га госпоја Каја — која је имала много занимљивија разговора с господином Пајом, јер је опазила, да је Јови већ отишла машлија на раме, а то је био поуздан знак, да њен Јова сада ништа нит’ види нит' чује. — Изволте вина, госпо'н-Пајо. И домаћица зврцну благо по носу г. Пају и досу му у чашу, а то је ваљада била већ петнаеста. Паја узе нашу и куцну се с домаћицом и домаћином и сви испише чаше. — Жено, викну озбиљно Јован, да се госпоја Каја трже, па изврну чашу и стаде је разгледати према прозору, а каква си ми ти жалосна домаћица, а што ти ниси ове чаше опрала? — Како нисам, опрала сам их! брани се госпоја Каја. — Ниси кад ти кажем, дрекну Јова, ето су од зејтина. Гледај,и не познаје се да је било вина у њима! Гледај! — Е, теби је све до шале! — Хехехе! смеје се Јова задовољно. Шалим се, жено, шалим. Ударило богме винце у лице па Јова неће да стане него тера даље и ако је  жени досадио. Јова прича своје подвиге у касарни и ван ње док је још „јегером" био, а домаћица прави куглице од леба па тек по некад баци и лупи г. Пају, а он само шиљи брк и слуша бајаги пажљиво домаћина и осмејкује се једнако. А Јова пада све више у ватру, налива и себи и полаженику, испија и своју и полаженикову чашу, храбри га осмех полажеников па прича даље. — Ја сам ти, прико, тај, наставља Јова, за добро сам добар ка' овај залогај, рече и показа прасећу главу, да ме олижеш, прико! Ама, ако је за инат, за зло, е, хе, и ту сам ти ђида, прико. Е, недам, прико, ја, па то ти је. Ја сам ти од арнаутске сорте... мој дед је петнаес — — Ама, остави се, Јово — — Ја сам пореска глава бре, војник, бре, од јегерског рода и оружја, па кад у недељу зачешљам косу, па умочим чешаљ у шећерну воду па потерам солуфе преко качкете а качкета накриво, — па шта мислиш ти, какве госпоје и министарске и пуковничке ћерке (ђенерала онда још не беше) па све трепљу за мном! Какве госпоје! Шта је ова госпоја Катика Кристијанова жена! Ти незнаш то, прико, не иде ти у главу, ниси био војник — — О молим, молим. прико! брани се полаженик. Сваки је Србин војник!... И ја сам војник — разуме се, у неком виду. Ја сам у административном особљу; истина, то је неборачка јединица, ама све једно, не можемо сви ни војници бити! А после, држави баш и треба и писмених људи у рату! Није ово сад Карађорђево и Милошево време — — Море, каква администрација! Борац јеси ли, питам те ја, к'о ја што сам, и крв пролив'о и ране добио о бомбадирању! — Море, у главу сам рањен; у главу, прико!!... Ево, да видиш; ево гледај, рече Јова и утрапи му главу у шаке. — Верујем, вели г. Паја. — Јок, јок; увери се на лицу места! вели Јова. — Ама, верујем, де... — Ама, јок, нећу ја да ми после те ово те оно кажеш — Шта ће прика, него стаде тражити ту рану на глави, али је никако не нађе. — Нема, прико. — Ама ту је, ту је, јеси л’ ћорав ? дере се Јова. — Нема је никако! вели, Паја, можда је зарасла, извињава га полаженик. — Е, може и то да буде, вели Јова. Шта велиш, кад раку може нова нога да израсте, што к'о мени да не може рана да зарасте. А, болан, колика је била; видио се мозак... а сад се не види. — За Бога, Јово, моли га домаћица, ти како си почео, још ћеш нам и госта отерати. — Ка — — јо! Лево круг марш! продра се Јова. — Сто си пута већ то причао, како си „јегер“ био; све то те то! Остав' се, Бога ти! Да забављамо господин-Пају. — — Кајо! викну Јова па лупи бесно ногом и зашкрипи зубима и опсова нешто арнаутски (а то је свега и знао) и хтеде је бесно погледати али му очи, одоше на салату од целера. — Зар ти мени то! Твоме Јови! Видиш ли, море, онај пиштољ?! Сад ћу ти га скресати у чело! Ти мене знаш! Кад ме на овом степену видиш, — мани ме! Ја сам звер у пићу. И „звер“ се заљуља и умало не паде са столице. Настаде страшна галама; домаћин се дерао и галамио за шесторицу. Дигла се у том иначе мирном дому већа галама него да си потерао читаво туце жена у апс. Јован је имао неку чудну нарав у пићу; дође му, тако, у том стању,  па хоће шлифовану чашу да гризе и једе, а жена му не да то никако. „Кајо, виче Јова па све крешти, ако си ми вјерна и ако ме волиш, дај ми чашу!" а она му отима и цичи: „Јово, ако ме волиш не лупај фине чаше; то је презент од кума!“ — „А, од „кума“ велиш, знам ја и тебе и тога твога кума!" дере се Јова па врти главом. Тако је то често било па тако и сад. Мораде се на послетку и полаженик умешати, да се домаћин остави шлифоване чаше. Јова попусти, али сада стаде, онако седећи, лупати ногом о патос и терати домаћицу, да одмах иде и да доведе Лату Циганина са свирачима. — Ама, прико, батали то! умирује га полаженик. — Е, па добро, ајде да оставимо то! — Прико, ајде да певамо. Кад нећеш Цигане, певај ти сам! Ти си певач, знам те добро да си певач. Бадава се прика извињавао да он никада не пева; све то није помогло, он мораде запевати. — Чекај! ранжира Јова. Идем ја напоље да испалим један туфек. Срби смо, а ја сам ти, прико, стари ешкија, „јегер“ прико! Ех, кад накривим ону несрећну поднаредничку јегерску моју качкету, па  све померам цименту чиновничким женама и абаџиским ћеркама у Београду! А ти отпочни „Рождество“, а ето и мене одмах да ти помогнем. Силно ли пуче стари кремењак, као оно некад Крњо и Зеленко на Жабљаку. Госпођа Каја се трже и запуши уши а полаженик рашчешља бркове и отпоче „Рождество" уз припомоћ домаћице а после и домаћина Јове. — Е, сад, прико, ајде једно „Многаја љета“. Да ми помажеш а ја ћу започети. Запеваше. Најпре домаћин, за њим домаћица да спасе певање, а за њом полаженик да изведе певаче на прави пут. Али баш тиме упропастише песму. Ту се измешаше и свако дераше на своју страну тако дисхармонично како само може бити кад се то наше „Многаја љета!" пева. Понављали су једнако само да би бар једном лепо завршили, али све бадава; било је све горе и горе. Уморни попадају сви на столице, куцнувши се чашама. Таман седоше, а домаћину паде на памет, да још није било здравице, а ред је наздравити полаженику. Устаде понова, диже чашу и накашља се мало. — Чујмо! рече полаженик. — Чујмо! прихвати госпоја Каја. А домаћин устаде и отпоче здравицу. С почетка је ишло и које—како; разумело се бар шта хоће да каже. „Ћеф ми је, прико, рекао је Јова, што баш теби наздрављам. Ти војник, ја војник, стари „јегер“, па се то слаже као стикови у песми, и личи прико, да ја теби наздрављам као другу, војнику и врсном поштару који си ти поштанску струку на један, рећи, висок степен уздигао у отечеству нашем, да се сада поштари могу сматрати међу прве синове ове земље, а то што си ти мој пријатељ, то је једна радост моја велика, прико.“ А полаженик се само клања и вели: да ће он и у будуће такав остати и трудити се, да још више оправда тај леп глас о себи, и да још више доказа о пријатељству свом према Јовиној кући. За тим је Јова још дуго говорио, али нит’ је он знао шта говори, нит’ га је полаженик слушао. Г. Паја и госпоја Каја уграбише прилику док је Јова говорио, завараше му укочене очи, и попише најзад тако звани „брудершафт“, а домаћин не види ни беле мачке него свршава своју подужу здравицу с речма: „И у то име дижем ову чашу и велим ти и кличем: Здрав си, прико! Киљадили ми се такви пријатељи!“ — Да Бог да! одговарају Паја и Каја. Куцају се и седају. Кајо, испеци нам по једну кафу татли-кафу. Кајо дере се домаћин и враћа је, донеси „Лиру“, песмарицу ону! Кад му донесоше „Лиру“ на којој није било прва три листа, домаћин узе да пева прву песму која је била. на првом очуваном листу, и испевао је тако сам неких седам страна сваковрсних песама, све на један глас. И сад, или је то била моћ песме или последица дерања, тек се Јова после певања разведри мало по мало. Али сад опет полаженик падаше све већма у севдалук; сад он стаде домаћина терати да пију. — Побратиме, виче полаженик, побратиме, немаш бре бољег пријатеља од мене! А знаш ли, бре, животињо, да сам зват данас код Господина Начелника, па нисам хтео да идем, извинио сам се лепо. Управо сам одбио, има велим пречега, па идем тамо. — И јесте, вала, и ја би ти исто учинио. — Па и ми мислимо, госпо’н Пајо, рече домаћица и примаче се ближе госту. — А, са свим! вели полаженик. — Е, фала, прико, фала! вели задовољно домаћин. Кајо, пипиревко моја, оди  ближе, оди до мене... ту, видиш, до мене седи... пева домаћин и загрли своју Пенелопу. Деде, овде, овде пољуби твога ђиду, твога .Јована! Ех, да ми је сад она моја стара поднаредничка „јегерска" персона, не би те ни молио; не би ти ни дошла на ред. Деде, Кајо, твога „јегера“ у образ. Госпоја Каја се најпре и као наљути, и напрћи уста тако јако да јој сва три младежа чисто одоше на једну страну. Али на послетку, кад Јова рече, да је то све само шала, учини му по вољи и пољуби га гледајући у прику. — Е, дед ми сад отпевај једну, ал’ онако што год. Да ви’ш, прико, како пева! Ти ваљада ниси то ни знао! Уме она жестоко да пева! Отпевај ми баш ону, знаш, због које сам те и завол’о. После малог устезања и одбијања домаћица пристаде и отпоче: а све гледа преда се и једнако чисти руком мрвице на столу и скупља их на гомилицу. Само кад је дошла на онај стих:  ту је на прику пао један болно - умилни  поглед који се нешто мало успут и за Јову закачио. — Е, тако те 'оћу! вели Јова раздраган, па је загрли. Ето видиш, прико, тако се ми волемо. А има, Бога ми, и за што да ме воли! Јер ја, Бога ми, нисам к’о други мужеви — — Ћути, ћути! напада га госпоја Каја. Знам те! Сви сте ви мушки једнаки... ја, госпо’н-Пајо, је л! тако? и лупи га кришом по руци. А ти Јово особито! „Испод мире, три ђавола вире“.. Ко те не зна, јоој — — Није, Бога ми, ја сам један миран човек. Што је било, било! Док сам био јегер... али сад, сад све чесно и поштено! брани се Јова, а мило му што га Каја сумњичи. И сада опет поче да прича како су се он и иста Каја упознали, заволели и узели. „Чим се видесмо, заволесмо се, Ја одмах рекох: „Ил’ њу ил’ ни једну!“ а она: „Ја-л’ Јову, ја-ли црну земљу!“ Толико му беше. „Сакаш ли ме Петко? Сакам те Петкано“. Ни он ни она нису имали ништа; он, вели имао у џепу само шесет пара крајцара кад је испросио. Ал’ се, вели, сад не каје. И два месеца после венчања читало се у новинама: „Јављамо пријатељима  и познаницима да смо се венчали с Кајом Н*, и по томе је сад она моја венчана и законита жена.“ Од то доба једнако лепо живе. Било је, истина, у њиховом иначе ведром животу и мутних и облачних дана; по неки пут је пала суснежица на њихов љубавни жар, али је то све стари жар најзад отопио. Једаред га је и оставила била и одбегла некој својој тетки за коју је тад први пут и чуо Јова да је у опште има на свету. Оставила га је кривећи га да је тирјанин и лола а он опет њој пребацивао за неког пешадијског наредника, писара из дивизије, неког малог вицкастог штиглица са грдним шишкама испод француске качкете, са лакованим каишем и ужасно шиљастим ципелама које су се једва виделе испод панталона названих „трумбетен-хозен“. Био је то један од оних канцеларијских пацова, који су имали леп рукопис и страсно волели да шпартају разне рубрике. Био је пешадијски наредник а да се звао „Лепи Мика“ држим да је излишно било и спомињати. Неколико недеља после бегства Кајина наредника Мику задеси несрећа. Нађу код њега неке мало крупније неисправности тако да га ни његов леп рукопис није могао спасти, и он оде у једно ново друштво. И  ту је био писар али је сада бележио колико је четки, песконица, фрула и солира продато суботом у корист државе и осуђеника Казненога Завода. У том се и Јова одмекшао и нашао да је данашњи свет тако пакостан, да би, што рекли, и два ока у глави завадио. Сети се Каје и свих удобности брачнога живота, а утеши се и тиме што је, ако ћемо право, и он био лола, „над лоле лола“ па дао жени повода да поклизне мало. „Хоћу, рече Јова, да извадим „дијамант“ из блата, и једнога дана могао се у званичним новинама читати овакав оглас: „Моја жена Катарина, названа Каја, оставила ме је пре неког времена, слушајући совјете наших заједничких непријатеља, завидљиваца којекаквих, којима је цјељ била да помути нашу брачну срећу и фамилијаран живот. Овим ја сада позивам речену моју супругу Катарину, т. ј. Кају, да ми се у року од данас па за петнаест дана врати своме законитом супругу да и даље практицирамо брачни живот и супружанске дужности. А у случају да ми се у реченом року не врати, по истеку тога рока бићу принуђен повести против ње брачну парницу, и онда до виђења госпоја Кајо, „фантазијо“ названа, у конзисторији,  а питаћемо се онда и за наредника, „лепога Мику“ назватог, а такођер и за твоју „тетку“ које да ми се каже од чега она живи?“ Потписан: Јован Максић указни поштар. И некако, ђаво би га знао како, али код тога света све може да буде. Једнога дана куд и камо пре постављенога рока, ето ти му ње. Дошла је пред вене, у немачким хаљинама. По сахата се онако у шеширу разговарала с Јовом, а за тим су испод руке у љубазном разговору отишли у кафану на вечеру за инат душманима. После су лепо живели. Никад свађе. — А, шта, рече му један, а ти се помири са твојом домаћицом. — А што? запита Јова. Па и ако сам. Што кажу, извадио сам дијаманат из блата. Јова је задовољан био с њом и увек је хвалио. Па тако и данас на Божић, пуна му уста њене хвале, па наставља: — Добра кућаница, то ти, прико, више вреди него ова пуна соба дуката. Жена ти је, што кажу, стуб куће; бадава што човек колима доноси у кућу, кад то рђава домаћица може с један напрстак да разнесе. А моја Кајка уме да шпорује, мајстор је у томе! Лане сам ти, побратиме, наш’о шест наполона у сламњачи. Помисли  само, а ми све у банкама аконтирамо. „А откуд то?“ питам је ја. „Па ја скуцала пару по пару, вели ми она, грош по грош, да ти и не примјетиш.“ Па како? питам је ја. „Ето тако, вели она: док ти спаваш а ја ти чистим панталоне, па онда извадим по неки грош ајлука. Оћу, вели она, да се подновим“. „Ако ако, велим ја, „и Бог је најпре себи браду оставио.“ — „Кад се тако накупило мало повише, вели ми Каја, а ја променем у наполон. „Зрно по зрно ето погача“, грош по грош ето наполон. Тако један, тако други — док се није накупило до шест наполона.“ А ја реко: Е, ово је, Кајо, за чичину браду! Те ти ја то лепо узмем — ту Јова задовољно поглади и скупи браду у десну шаку па онако обешењачки затресе главом и настави — па ти ја, прико, купим за те паре себи један зимски капут, па кад га донесо’ кући а ја, пољубим Кају па јој кажем: Ово теби а ово мени. Море, зверка сам ти, побратиме, па ме нема! Ено га видиш тамо онај. Носим га већ пет година; и још, ће пет да ме носи. Брински штоф, све сама чиста вуна. Ишчупај, прико, мало вуне, па запали, да видиш да нема варанције. — Е, па таку ми жену дај, прико! Она све то зашпоровала, пару по пару, да одене свога сокола. Она ми скува, намести, опере, ушије, упегла. Ено онај други капут већ тео да бацим, искрзали се рукави а она неда, него наставила рукаве сомотом, па сад к’о и да је нов. Изгледам у њему к’о Талијан каменорезац. Чарапе ми оплете и подштрикава. Да видиш само! Овако што само овај ђида носи. И ту сад Јова показа чарапе што, је у осталом било и излишно, јер је и прика имао бар пола таких истих са ранфтлама, онако жутим и плавим перлама ишараним. — Ал’ нису лепше од мојих! рече Паја и не осврћући се на узнемиреност госпоја Каје. И сад опет њему наспело да се похвали својим чарапама. — А видиш ли, прико, ово? Није коме је речено, већ коме је суђено. Исте к’о и твоје! Не знам баш поуздано, је ли Јови све јасно било, али тек некако после овога разговора постаде нешто озбиљнији. Поче се као кроз маглу присећати свега онога што се десило о ручку; многе слике му изиђоше пред очи. И њему дође нешто тешко, паде му неки терет на душу. Обузе га као нека меланхолија која тако често, некако увек упоредо с вином, обузима сваког смртног. И Јова се сада даде у туговање и заћута. Гледа по столу и види изобиље на њему, али се сети да се каже да „није сваки дан Божић“, и да има много мучних дана преко године. А како је код других, који нису ништа бољи од њега: код њих свакога дана као код њега на Божић! Дало му се на жао, ради многога чега; и овога данас и свега онога што га је у животу задесило. Кад помисли: шта је, а шта је све могао бити. Да је свршио школе, па како му је књига ишла у главу — куд би његов крај данас био!? Сети се дописа које је некада писао и оних ласкавих одговора уредништва и просто осети да је вредео нешто. Можда би био и чувен списатељ! паде Јови на памет данас на Божић. Седео би тако па би само писао књиге продавао би их и текао паре. Обогатио би се, лепо би живео и какве би тек тада пријатеље имао! И Јова удари у тугованку, како нема пријатеља на овом свету, — Ништа од мене, прико, отпоче Јова и прекиде врло занимљив разговор између Каје и Паје. Сад ја видим. Немаш данас искрена пријатеља да с њим дружески проживиш. Немаш ни једног, па то ти је! — И—ју! зачуди се Каја. — Е, прико, немој тако! вели Паја. Вређаш ме, Бога ми, ти кажем. А да шта сам ти ја?! — Ех, махну Јова руком. — Но, то је баш лепо од тебе ! А да шта сам ти ја? протествује Каја-мало као болно. — Видим ја! Види Јова и кроз даску! — Јест, прихваћа Паја, а шта смо ти ми обоје; госпоја Каја и ја!? Море, да ти наточим од срца кашику крви, ако ти је само поможено! — Море, каква крв! вели Јова. Друга је мука овде! Плата мала а скупоћа велика а поштен човек не може да аванзује. Кредитора као косе на глави, а у мене пара к’о на жаби длака! Да узајмиш и не вреди; јер што ове лоле кредиторске служи памћење, то је једно чудо!! Најлепше ми године, прико, пропале плаћајући те проклете мјенице! — Море, а зар је, опет код мене и код другога цвеће! теши га Паја. — Не знам већ више, Бога ми ти кажем, наставља Јова, ни којим сокаком да ударим. Дође ми, прико, па... да се луфтбалоном шетам по вароши... А да је бар нека велика сума! — — Што не пијете госпо'н-Пајо? рече госпоја Каја, па му насу чашу и наже се на полаженика. — У моје здравље још нисте пили, госпо'н-Пајо. Да се куцамо. А г. Паји дође нешто мило, као мачку кад легне испод врућег шпархерта, па се брзо маши чаше и куца с домаћицом а вели домаћину: — Море, прико, ти само накриви капу па уживај! Колај работа за то! Па ако ми један другом нећемо да помогнемо а да ко ће?! — Ех, за то Моша Калдерон не да ни пребијене паре! вели Јова. — Е, баш ми је криво, прико, што не могу сад да ти докажем, прангијо једна, колико сам ти пријатељ! А да имам, ја би ти показао, шта је све у стању један добар пријатељ за свога пријатеља да учини! — Не, без све шале, вели Јова, имао би за нешто да те замолим. Мала је ствар, тебе ништа не би коштало а мени би било споможено. Није много... лако ће ти бити да ми учиниш — — Господин Пајо, вели Каја и диже чашу, ово у ваше здравље. — Баш се ономад нешто мислим и разговарам, кога да узмем још. Па се Каја  добро присети па рече за тебе: „Па ето господин Паја, вели Каја, он нам ваљада неће одбити“. А није велика сума... три стотине. Имам већ један, треба ми још један потпис, па мислим кад би ти, прико, хтео?! — А, ја?! О молим... молим... наравно, здраге воље, што не? рече г. Паја мало тањим и тишим гласом, па узе претурати „пуслице“ с једнога на други крај тањира. А после мале почивке запитаће: Ааа, овај... колика је сума? — Па четири стотине динара, драги прико. Треба ми, па не могу да чекам. А кроз три четири недеље имам, истина, да примим повећу суму, е, ал’ муке, прико, што мени сад треба, па ми дуго да чекам. Кад примим ту суму, одмах ћу исплатити целу мјеницу. И ја ти, прико — ти знаш мене! — не марим за то трчкарање и пролонгирање. Море, жебрачка посла! — А нисам ти, прико, ни од оних што само траже потпис, а после им ни бриге, него испадне на оно што се пева у песмарици: „Бриго моја, пређи на другога, на другога на жиранта мога.“ Е, то код мене нема, прико! Ја сам увек био човек спрама жиранта! А примићу много више. Имам — не знам, је л’ ти познато — неку парницу  која тек што се није окончала, па ће ми жена примити неку одштету за претрпљени страх и болове, а и за повреду части, шест стотина динара. — Дед, Кајо, дај ми оданде ону мјеницу из оног Пољопривредног Календара. Можда ће сад ко, зачуђен, запитати: Откуда сад Јови Пољопривредни Календар и шта ће баш тај календар њему кад Јова нити је кад био нити ће бити пољопривредник, (јер осим неколико саксија госпоја-Кајина цвећа Јова никаква зеленила није имао)?! И са свим је тако. Али је ипак Јова морао баш тај и ни један други календар имати. Не само да га је он купио, него се још сам добровољно понудио да га растура и растурио је равно четрдесет и осам комада, један је и оном Шваби Кристијану утрапио. Господин окружни начелник који је почасни члан Пољопривредног Друштва, и ако ни једне саксије с цвећем нема у кући, добио је педесет комада и Јова је као човек, коме књижевност наша, (а нарочито пољопривредна која је још у повоју) лежи на срцу, понудио се сам да их растури. Каја поскочи и донесе меницу заједно с пером и мастилом. Јова није много писао код куће; код куће је више читао или  помагао Каји у кујни кад је ова била добре воље, и за то му писаћи прибор и није био Бог зна какав. Мастило је држао у једном дугачком а узаном стакоцету (у коме се обично продаје Паљанов сируп), тако узаном а дугачком, да се држаљица у њему скоро изгубила, стајала је као шпада у канији војно-судског аудитора Саве којега је госпоја Каја само из виђења познавала. А г. Паја седи и чека а све једнако виче као да храбри и теши себе: „Хоћу, хоћу, како не би... наравно.“ — Изгледао је у тај пар онако отприлике као онај бедник коме донесе какав песник какву своју драму у пет чинова на шездесет писаних табака у цели да је прочита. Гђа Каја донесе и мету све преда њ. И Пољопривредни Календар и меницу на њему. Јова му примаче мастило које држи у левој руци а десном му предаје у руке перо, а гђа Каја се наслонила иза леђа на полаженика, па му једном руком меће „пуслицу“ у уста а другом га благо помилова по коси. Е, па поштовани читатељи, а нарочито ви, што ником нити дајете, нити од кога тражите потпис, ви што онако хоћете над сваким да изрекнете суд, е, реците ми сад сами, али онако по души реците: који је  тај смртни кроз чије жиле струји крв а не сурутка, ко би овом сиренском гласу одолети могао!? Ставите се, молим вас, сами у господин-Пајин положај и помислите само на онај нежан символ пуслице, па каж’те, али по души: да л’ бисте ви имали срца и душе да поједете пуслицу, а да обијете молбу!? Не би сте, је л'те! Не би ни ја, ни ви, не би ни један смртни. И ја вам онда не велим ништа друго него оно старо: Ко је без греха, тај, само тај нека узме камен и нека се баци за господин Пајом. Тако је стајала та група неколико тренутака. Јова начинио што равнодушније лице а госпођа Каја у толико беше умиљатија и дражеснија. Најчудноватији беше израз Пајиног лица. На уснама му се круни и топи госпоја-Кајина пуслица, на челу неки умор а у очима потпуна резигнација. Изгледао је, отприлике, као какав од оних јадника у шпитаљу, кад му сипају у шољу какву смандрљану медецину. А он опустио руке међу колена, ћути и гледа бесвесно. Не зна још каква је, није је још окусио, али слути, да није ништа добро а зна извесно, да се све то његове коже тиче; да он све то мора прогутати, па шта му Бог  да! Е, тако је некако и наш полаженик изгледао. — Ево, прико и побратиме, храбри га Јова, само форме ради, да се испуни та њихова формалност! Моја ће жена на леђа а ти унутра. Тако, прико, фала! Ти овде а Каја ће на леђа менице да се потпише. Распитао сам, па ми казали, да има права да се потпише. Каја је, знаш, деловоткиња то јест деловођа, у овдашњој Женској Подружини и има тридесет динара месечно, за то и њен потпис вреди, известио ме Спаса Књиговођа. Она је главни јемац, а ти си, прико, само једна гола формалност, да нас има три потписника. — Е, баш ти фала! — Фала, госпо'н-Пајо, а ми ћемо већ, што кажу, умети бити благодарни за то, рече Каја наливајући полаженику чашу. А прика Паја само ћути. Ћути као да се осрамотио пред кумом: ћути па пушта густе димове и једнако гледа преда се у ону прасећу главу која му лицем окренута беше и којој је Јова углавио био међу вилице једну грдну дгуњу. Дгуња је испала била и прасећа глава, онако са разјапљеним вилицама, као да је зачуђено бленула у Пају, који је такође бленуо у  њу. Тако се гледају њих двоје, печеница и опечени Паја. Шта ли је, Боже, мислио и премишљао г. Паја гледајући у ту божићну печеницу?! Ако је она прасећа глава што мислила у тај пар, то је и он. Али он је нешто подуго тако ћутао. — Шта је, прико, прекиде Јова паузу. Шта си се замислио? Жао ти ваљда што није овако сваки дан Божић? А? Шта мислиш? — Па... мислим тако — И, доиста, пошто је мало прошло, г. Паја је морао нешто мислити и размишљавати. И онда, кад сте ми до сад, драги читатељи, веровали, допустите ми да и на крају ове приповетчице будем тумач господин-Пајиних мисли. Било је већ четири и по часа по подне, и нема сумње, да је у то доба и умор могао осећати, јер ни сама гђа Каја, која му је точила, не сећа се колико је чаша испразнио. Али и поред свега, он је морао у тај пар нешто премишљати. Можда му је пала на памет та фатална околност, што је он донео баш ћурана са фуруне; а то је већ могао, и да није човек баш много сујеверан, рђав предзнак бити, и он га је  требао разумети. А можда му се учинила његова судба врло слична са судбом ове печенице, која је зинула од чуда па га зачуђено гледа и као да га чисто пита: „Е, мој брате, и сопатниче мој, зар и тебе закла и ошури!!” А Јова Ватрица није био само човек шалџија. Што је он умео да ошури печеницу — мани се! — КРАЈ —

Како  која година, и како који дан бли- же Божићу, а мене редовно, сваке године.  хвата све.већи страх од љега. Седим тако, на једва чекам да проАју ти  дани, као да нисам — Боже ме прости !   — Хришћанин !  Тешко ми је кад ме негсо  позове на први дан, а још теже, ако ме  нико не позове. Кад ме позову, бојим се,  да ми ее не допадне друштво или ја дру-  штву, а ако ме нико не позове, а ја се  опда осећам некако усамљен и заборављен. Па ипак је некад боље бити и непозван  па седетп лепо са „костгебером“ сву ноћ,  па кад дође на љега рсд отпевати кроз  зубе по једно^ „Рождество твоје“, него да му се деси на први дан Божића. оно што  се деспло Павлу Поетиљоновићу. кад га је  позвао .Јован Максић назван „Ватра",' да.  му буде полаженик првога дана светлога.  празника Рождества Хрнстова. А ево како је то било. Знам да ће вас пнтересовати прпча. за  то ћу мало поиздаље понетп ц нећу пре-  ћутати нп поједине ситнице. само да бп  вам слика што лластичнпја испала. И Павле Постпљоновпћ и Јован Жак-  сић, п полаженик и домаћпн. били су чи-  новницн једног тун>авог надлештва у јед-  ном истом месту. али у ком. то вам нећл-  казатн, јер нпсам рад да имам поела са  судовнма нитп да вређам отачаствене по-  гатаре. Дакле прво ћемо почетп са домаћпном. Јован Жаксић, тај што је бпо домаћпн  првога дана Божпћа. бно је поштен човек.  п кад то кажем. ја не говорим онако на  памет, нитн тражим да мн верујете онако  на браду. Пнтајте ма ког ноћног стража-  ра, па и оног најстаријег, онога што и  дан.у н ноћу спава — дан.ујер је то така  служба, а ноћу опет, јер је ноћ од Бога за то дата —  ни један вам неће моћи ка-  зати да га је ухватио у каквом недозво-  љеном пос.ту. .Једном речју, поттен новек:  говоре, дупза ваља, да рЈаво плаћа дуго-  ве, али опет, лепа му је страпа та, што  пх он и не одриче. Умео је вешто и да позајми од неког а  још вештије да га после скине с врата. ..Како. како — имађаше обичај кад хоће  да изврши операцију — како са здрав-  љем :  како жена, деца, како пазар ?“ — ..Ла. пазари се, пазари: крај с КЈЈајем, ,ех  таљига се, таљига !“ одговори мајстор или  бакалин. ,.Е баш м ије мило, кад ти иде  пазар, вели .Јова, баш добро те ми нећеш  одбити једну малу мол6у.“ II онда изЦе с  предлогом. ,.Ама, гослодин Јово, заустави га после  пеког времена какав шнајдер, шустер, ти-  шлер шш тако већ ко, а ја сам дош’о за  оно мало . . .  а ја мислим да је доста че-  кања било . . . а сад су ми врло лотребни  новци ! “  —  ,.Имаш добргц вели му Јова,  не бој се! Зарум ени немаш вере?! Коме  сам ја још до сад зајео? Ти само накриви  катгу — Некоме се већ досади да иде  сам па пошље шегрта. „Поздравио вас .  '  мајстор и послао вам ево“, вели дечко а/\у>’   даје дгу цедуљицу! — ,.А, врло добро! велтЈ/ Ј -х , > 1  У'фг’ , Јова п не гледа у цедуљу него је меће у  џеп јер зна. век цео текст на памет. Еако  си мали, шта радпш ма.ти, зацака Јова,  лоре па п нпсп тп мали, какав мали! Гле-  дај га само! Море. та тп си ми већ момче  наженпдбу!“ — .ЗГолим вас. прекнда га  дечко, каз’о ми мајстор да се не враћам  без пара !“ — ..Море, упаде му Јова у реч.  донећу ја сам !  А тн ајд’  пдп. благо менп.  а ја. ћу сад за тобом, Ајде иди, мозгче, па  кад се ожениш играћу ти у сватовнма.  Пази, молпм те, колнки је, чптав гардпстИ  заџакао Јова и оставља забуњена. шегрта  а еам граби напред. Тако би исиратпо  сваког кредитора свог.како у лицу ше-  грта и калФе тако н у лицу самога мај-  стора :  управо нмао је моћ да пх такорећи  хппнотише и то врлб вешто. Тек он не-  како скине с врата и испратп свакога  кредитора па бпо он шегрт, кал#а или сам  газда н овај се наЈе на. сокаку празиих  шака, па јадан човек, ни сам не зна како  се то с љим десило !  А како се пре тога  накострешпо и наоружао кад је иошао к  љему, да му очита онако како он уме,  онако љеговски ;  понео н револвер тврдо  решен да му скреше револвер V  груди:  Дан-дан !  П тако се један пут мре !  Мај-  стору се само кува п меља боју а . Јова га одобровољава и умирује и каже : да он  као стари социјалиста не би за живу гла-  ву закинуо раденику, и тако скине с врата  мајстора. „Тако, тако, једномишљениче, не  брини се ти !  Неће ти пропасти код мене,  не бој се [“ Ради те особине" своје и добио  је Јован Жаксић надимак са којим је по-  знатији него са презименом својим. Звади  су га Ватра,  Јова Ватра, на што се Јова  није бат ни љутио. Хехе !  трља Јово за-  довољно руке. „Ватрица, Ватрица !“ по-  правља их Јова. Ж  цела варош га тако зиа.  Они којима је мање дужан, зову г а :  Јова   Ватрица , а они, које јевећмазакачио, зову  га :  Јова Ватра  и увек по нешто опсују. Јован Максић је од својих четрдесет и  пет година. Поштар је VI. класе, таман  за једну класу старији од мезуланског ко-  ља, како му једном рече један његов ко-  лега (старије класе наравно), — а да је  правде или бар среће у свету за-њ, како  он сам вели, он би требао већ давно да  је шеФ не?:е поште. Али одавна је овла-  дала несрећа по свету; где год се окре-  неш а он среће нема, него га тера „бак-  суз“ једнако од како памти за себе. То  му је загорчало дане већ у пролећу жи-  вота његова. Тако је у гаколи још много  пропатио од клевета, сумњало се почСЈиће на њ за по неку пзгубљену етвар п с тога  је школовање у основној школп оставпло  врло тужне п по мало ружне успонене у  њепу. Ту се првп пут напојпо из чаше  жпвотне горчпне, јер је ту у школп пзву-  као впше оатина него мезуланскп дорат  пз штале лу кад је вука'о дедежанац пре-  ко Плоче. Па како му је онда понуђен  пехар жучп н пз њега први пут сркнуо,  тако п посде тога, а још и данас једнако  ппјуцка пз њега. С тога је још из ранога  детињства постао песпмнста Од неправде  је много претрпео п у гпмназпјн. Овде су  опет многп проФесорн имали ппзму на њ.  Из странпх језика су га } ’век ппталн не-  правплне глаголе а пз Рачунице Правпло  Тројно. На испиту су га обаралп н он је  трн разреда учио шест годпна; седео у по-  следњој скамијп и бпо увек меланхолпчап.  П он напослетку снт неправде, препуп  горчине жпвота а жедан науке за коју је  жпвео, — моЈзаде напустити школу којој се  посветпо. Јавно мњење бпло је, истина,  на његовој странн, али је то бнла слаба  вајда за увређен понос и срце његово, кад  су тп псти проФесорп п даље осталп на  својим местима у школи и чекалн своје  периодске повпшице, и, као за пакост, мо-  раде он све то знатп п очима. гледатн, јер су стизале т казнечејство где је он пре-  пишчнк био. А то место препишчика једва је добно.  Сва му се Фамилија дигла на ноге, док .  му је израдила то место. И тетка и стри-  на и стриц, и неки далеки рођак (чије су  име и зваље врло често с поносом споми-  љали) и мати — све је то полетело и спало  с ногу док му је нашло места. Оца нисмо  споменули, јер га, јадник, није имао. Дав-  но га је изгубио. И ту је наш Јован био  малерозан ; дошао је на свет две године  после очеве смрти, и на тај начин дајс  се разумети за што је једна рубрика у  .ЛГротоколу крешчајемих“ празна остала  а у Крштеници стајало за име оца „не-  иједом“ — јер је мали Јоца дошао на  свет онако — како да се изразим -  -  онако  као неко писмо с аноиимним потписом или  без потписа, као нека врста памФ.тета, али  неигго повише задоцљено. Но мати му је већ уме.та накнадити оца  п љена милошта осладила му је ране дане  'детиљства, тако да је то најлешпе и нај-  ведрије доба у животу Јованову. Пос.те/,  је долазио сам јед и чемер. Мати га ,јо ’  , јако волсла. Увек је сваком говорила, да  јој је син врло бистар, али, ето, пема оца,  а свет је овај гадан, па је сироче свакоме  на путу.  Али она ће, говорпла је она, свим  силама радити, да га изведе на пут. II она  му је доиста чпнпла све п сва. Бупи му  пајаца што дречп и пљеска рукама кад се  претисне, а мали Јова га' одмах други дан  онако анатомски рашнерупа. да га видп  какав је изнутра. А  мати га гледа само  па узкива. „Ако Бог само да нанн дана,  та радиће нана дан-ноћ и ногама п ру-  .  кама, па ће нана тебе послатп за „ме-  децијонара“ !  рекда ои му пуна задовољ-  етва гледајући га како се удубио у пос-ао  па брижљиво разгледа рашчерупаног па-  јаца. Али „човек налаже а Бог распола-  •,ке“ п наш мајкин „медецијонар“ запе па  ии маћи. II место да медецпну учи десет  година (као што то већнна добрих Срба  и чине), — он запе у нижнм разредима  некнх шест годпна и с тога се, ето, и нађе  у Казначејству. Као ирактпканат понашао се прнмерно.  опо пун такта. Преписује лепо и тачно.  нзрадп све што му казначеј да.и овај је  с њим задовољан, а тако ис.то н  публака. „Вредан к'о кртица, миран к'о бубица"  изражавали би се о њему. К као_ свако  умиљато јагње, сисао је две овце. Од над-  лежних ои добио лепу реч, а . и при испла-  ћивању лиФеранту или већ тако неком, не  ои ни Јова остао без исета, тако да се од  тога бар:шиша (а овај није редак био) мо-  гао пристојније одевати. Био је тачан, смеран, права практикант-  ска душа. Кшао је на прстима кад је што  подносио на потпис казначеју пли прет-  постављеном писару, тако да му је то већ  постало друга природа његова, па је на  прстима ишао тако рећи целога свога ве-  ка, свуда и у каФани и на улици где год  би само видео старијега од себе. Нигде  га нико од старијих није видео с цигаром  у зуби.ча. Увек је држао цигару тако да  је онај запаљен крај урукав окренуо био,  онако као што то раде гимназисте кад из-  међу часова пуше иза школе. С одаџијом је лепо живео. Постали су  и „пер-ту“ и један другога називаху „при-  ком“. Јова је често нудио одаџију дува-  ном. „Прико, рекао би му Јова, оћемо л’   да задиманимо по једну?“ па му пружи  табакеру на чијем је заклопцу била она  добро позпата глава са Ј а  пуЈпим. Н ја  пушим.“ Кад год би одаџија Аћим узео ту табакерт у руке. смејао би се слатко;  вечно бн је разгледао и редовно би рекао:  „Е, што је ширет !  Е несреЗшик \“ а то би  се Јове тицало. — У кондуити му је стајало: да је марл.ив  и да се изврсно може употребити за пре-  пис ако научи боље где треб.а метати за-  пете и писати велика слова. То се тако  понављало из године у годину неких десе-  так петнаест година — док се није на.јзад  досадило и шеФу и практпканту Јови. Јер  овај (то јест Јова) изгледао је сам сеои  као онај што једнако само окреће „рин-  гишпил“ ; све око љега јури и вози се, а  он само запиље и отаљава за другога. И   Јова виде да туђе руке свраб не чешу, па  се пустп у мало смелпје авантуре. Решп  се, на нме, да сам себе на неки начин аван-  зује п побољша своје стаље, тешећп се  тиме да у овом гуравом свету управо нико  н ннје поштен !  Вешто је изводно. Н ко-  лпко је иначе повика била на љега да  ограничен, овде је показао за чудо доста  окретности и умешностн. тако да су прет-  постављени опазили, до душе, наскоро да  је „сир ниже“ алп је и „слово шке“ ту  било:  за њега се вешто постарао наш Јо-  ва. И олако му се прошло !  Бпо је само  нзненађен једнога дана. Кад је једнога дана сео век за сто и узео перо и опробао га  на нокту певога палца спремајући се да  нешто преписује, приНе му ш еФ  и каза му,  да је отпуштен. — А што, чуди се Јова, зар без саслу-  шања ? — Узми капу, па ћути, па каж и: Бе-  рићат версун !  Е Г е дај Боже горе ! — Ј а  ћ у  се т у ж и т и !  х р а о р и  се Јова и  п таш и  гаеФа. — Не гули коре, да не буде горе!  вели  му шеФ. То ти само кажем. Зар ти да при-  маш неке депутације и неке поклоне н  „јабуке" место Росподина Начелника или  Господина Министра ? !  Да вараш гејаке  и да им обећаваш нешто ? ! — То није истина ?! брани се Јова. Кад  је то било ? — Море, зар је једаред. Да је једаред  па да човек рекне :  Нека га носи ђаво. II  после да је само то — — Е, па оно треба само један да вик-  не :  Уа ! - Није то, брате Јоване, „Уа !“, него  ти си био ударио и у неке шпекулације.  Знамо ми све то !  Постао си лиФерант !   Цридижеш каицелариски материјал ка'  јазавац кукуруз, па га после продајеш ! За то ћути па пди :  па Фали Бога, што се  само на том евршито ? — Па јесте, велп Јовајетко узимајућп  шешир п кривећн га на десно уво: мале  лопове вешају а велпкима ордене прика- %ЈУ- — Тхе, слеже ше$ раменпма, шта ћеш,  тако је то у овом светт ! — А, мп ћемо се већ понети мало по  новпнама. Жени мука да оремп да копам:  ннсам да тестерпм дрва, а . за писање. на  прплнку . . .  е, па ппсмен сам Фала Богу  толико. Тек док ја раздрешим бпсаге, оће  много шта да чује свет. Оћу да потражнм  стуице од некпх новина. — Тхе, то је твоја. ствар, велп му шеФ. — Па ће и господин Тодор ш еФ  да се  мало прослави. Знам п неке љегове, знаш,  онаке- ствари — — Па молим те, Јово, умпрује га Тоша  шеФ, па тн то менп, ка' да сам ја министар  па те ја отпуштам?! Није ме ни пит'о а.ко  ћеш ми вероватн — - Молим те, ја. ништа не кажем, ати,  господин-Тошо, само уживај !  За једно вла-  кно ја одерем руно чнтаво . . .  Ја  сам ар-  наутска сорта !  вели Јова издазећи и па-  лећи цигару први пут у своме веку у  канцеларији. Аћпм одаџија само зиннр од чуда кад  га је впдео да пушп у канцепарији. — Да није аванзовао, господин Јова?  пита Аћим ше$а. — Аванзовао с коаа на магарца !  ве- ЛИ П 16Ф. Тако Јова напусти канцеларију и дуго-  годигаљу чиновничку каријеру. Нашавши се на улици он се не збуни  него отвори адвокатску канцеларију код  једнога пушкара у.дућану. Пола дућана  је држао пушкар а пола Јова. Писао је  облигације, тужбе. жалбе а но некад и  неко надгробно слово које ће наравно дру-  ги изговорити на гробу дотичнога покој-  ника или покојнице. Он добије само по-  датке изживота, као године рођења., емрти,  црте из карактера, разне врлине дотич-  нога или дотичне, па из тога састав.ша са  мање или више успеха како кад. Једно му  се надгробно слово још и сад памти у чар-  шији а почиље се овако :  „Новек је тврђи  од камена а мекши од стакла, а ево за  што“.  За тим следују примери, и похвале  мртвом и утеха живима. Чим неко онако  силнији а ипак доброга стања умре, а тре-  ба га што достојније ожалити, одмах по-  лете наследници покојника (који ће се доц- 18 БОЖ ИЋНЛ ПЕНЕНПЦА нпје извесно парничитп због наследства  па ће нм требатп доказа да су му они били  блпжи) код Рпсте птшкара у дућан п отп-  мају се и надмећу ко ће пре добптц „Сло-  во“ а Јова пма готов шаблон па ппше по  п.ему. То је тако несто било да је тај  шаблон и Риста пушкар увардао н, што  кажу, поФатао му мариФетлуке па је по-  сле и он сам кришом писао „надгробна  слова" и конкурисао Јови. Овај је осетио  да му се умалио прпход, али задуго није  могао да ухвати откуда долази то. Кадје  дознао он се пселио од Рнсте пушкара п  меето једне сталне и главне канцеларнје  имао је неколико Филијала по оним меха-  нама где сељаци свраћају. Еупи само ди-  вит и туце артије. па оставп у тој и тој  мекани, ито му је онда једна његова кан-  целарија. Ту је дочекивао сељаке. II док  му Јова пише молбу или жалбу, сељак  седн и с њим заједно трошн пиће механ-  џнји, за то је сваки механџија радо при-  мао „господин - Јову .  адвоката“. А Јова  седн тако у механн па вреба сељака као  лаук муву. Тако је радпо неко време н  трошкарпо се, Бога ми, нрплпчно. Али од  неко доба почеше га ређе тражптн сељаци.  У суду почеше одбијати Јовпне лисмене  радове, јер често нпсу могли да знаду шта хоће да каже. а Риста пушкар се тако из-  вештио у писању надгробнпх слова да је  Јову мало ко и тражио. Приходи му се с  тога ужасно умањише и он се најзад. ту-  жна срца, увери да њема ништа без др-  жавне службе. И он се опет некако ућушка у државну  служоу. И једнога дана се опет обрете међу  гомилом практиканата као стари .Туг мс.ћу  •Југовићима. „Само да се нађем за држав-  ним јаслима, а после ми је колај посао !“  рече он. И  са овог дугачког практикант-  ског столаразмигаљаваше сад у коју струку  да тражи да пређе, и где би могао мало  брже напредовати. Као Херакле на раскр-  сници размишљаваше Јова: Хоће ли тр-  новитом стазом добродјетељи или др)угом.  оном утрвеном и цвећем посутом стазом,  и на послетку се реши да удари овом по-  следњом. Неколико дана после тога, могла  се читати Изјава у тадашњем полузванич-  ном органу, којом прелази у странку која  је на влади. Одавно, вели, посматра рад  свију политичких странака и до сад се није  уписао, всли, још ни у једну странку нити  је потпомагао једино с тога, што је хтео да 20 БОЖ ИИНА пкчкницл нххзадно проштуднра п проценп, и сада, по-  сле дужег посматрања, пспуљава и по Формн  оно,што је век поодавно у срцу био, п пре-  лази у странку која једино ра.дп на спас  отечества и која је једина у стању да Ср-  бију доведе, вели, на њен правп степен.  Споменуо је после и сјајну круну Душа-  нову п Цариград, п јуначкогаМшшша Обп-  лнћа, муненпка цара Лазара и проклетога  Вука Бранковића, а завршио је евоју мало  подужу изјаву тим: да ће н он својим сла-  бим силама радити да се ндеали Србннови  што нре концу приведу и за то позива сва-  ког слободоумног и поштеног Сропна, да  следује његовом примеру. ТТосле ове своје штампане Изјаве послао  је Јова и неколпко допнса. Ови, истпна,  ннсу били штампанп. алп њему је доста  бпло н то кад је међу Одговорима Уред-  нпштва нашао нешто и на своју ад^зесу.  Стајало је : „г. Ј. 1Г. у X. На послатом  хвала. Јављај се што нешће. Послато ћемо  употребнтн доцнпје, за сада још не можемо  због нагомнланог материјала. Братско по-  здравље !: <  А њему је толпко и требало.  Тск нека се зна, ,.да у том п у том месту  5 К И В И  Петар Жвановпћ Бопчински.-' Један  му је допис бпо и штампан цео а другп у  нзводу. ЈБргове, Боже, радостп!  А тек кад је прочитао у Одговорпма Уредннштва:  ,г. Ј. Ж. у Што си заћутао?! Мрдни  мало! Јавни се, здрав.ва ти! Твоје се ствари  овде радо чптају! Ти спаваш Б руте!!“ А  тодико је доста бнло Јови. Дваред се ннје  дао опомињати. него седне одмах па пише  допис.—,.А где ва.м је, госпођаКајо, Јова?“  пптају Јовину жену друге жене. — „Ено  га где седи — вели г-ђа Каја — па ради  у соби. ГГосл’о ме од куће да му не с.ме-  там. Пише, само седи па пише! Пише, ппше,  Боже, па једнако пише! А кад се задуби  у то проклето писаље а он онда заборави  и на јело и на спавање и на све !  Не смем  ни да га ословим онда! Џаба тн, велим,  и тих утених људи!!“ А учинио је сем  ових кљижевних радова и других неких  усдуга, Три пута је сведочио онако како  је то партиски интерес и дисциплина за-  хтевала: гласао је кад је требало и редовно  је ишао у ону ка$ану коју је држао но-  век од владајуће партије. Али ипак, ие-  како, ђаво би га знао, ннје се рфајдио  онако како се надао. Остао је једнако где  је и био. И он увиде да је исте среће и  судбине које и остали српски књижевницн  —неблагодарни народ не сећа ихсе. „Није  ч>ајде вели Јован !  Док се дете не заплаче,  мајка га се не сећа!“ И он поради и сам и преко својпх пријатеља. Дигне ужасан  дундар и вику и то му. Бога ми, и помогне.  Бгде премештен у поштанску струку. ,.Ме-  ђу слепцима ћорав краљ!"' рене Јовакад  га запиташе што је променпо струку. До-  био је н к.тасу. постао је поштар VI. кдасе  па ту остао неких петнаест година тако  да је већ пзгубио наду на аванзман. Владе  се меааде и ко тн све нпје постао п био  начелнпк и минпстар, а Јоваједнако по-  штар VI. класе: запао ту као дележанац  у макишком олату. па никуд одатле. Све  се око љега дпже п пада и опет диже, а  он стоји тако непомпчно. II није то сад  више нн очајањенего нека поштанска ре-  знгнацнја у којој се Јова сада налази. Алн  по некад се илак вајка, што је толико и  новца и времена п здравља упроиастио  за своју нартију. Алн време лечи сваку рапу -  н Јова се  помирио са квојом 'судоином. Постао је  фнлософ  и није впше гледао само на оне  пред  собом него и на оне за собом и то  га је утешпло. Тако он сад без одушев.љења и без по-  лета отаљава свој посао у поштн. Свакога бп дана отншао раније у пошту и читао  бп указе Српским Новинамајер се охла-  дио и разочарао и није веровао ни једним  новинама више него само званичним. Чита  тако у канцеларији новине па тек узвикне:  Ао, мој брате, овај, боме одвали !“'. или:  ,.Ене, ала овоме упаде секира у мед са све  држаљицу !  !  Ко ће сад с њим !  ? Иреме-  штај ио потреби :  ала ће да згрне дијурну!“  па заћути тек и замисли се. „Море, ово  баш онако, вели .Јова, као оно у стико-  вима: ,,Сви  ТТГајкаши одоше лако лако,  слиоједаи  остаде лагано 1 “ За тим би ипгао  редовно на ка$у у каФану код Насте. Ту  би се пошалио мало с Настом каФеџиком  која је била тако широких груди да је тр-  пела најнеславије шале тим пре што се већ.  на љих навикла јер их већ скоро седам  година једне исте чује из његових уста.  Ту би се до осам часова, до канцелариј-  скога времена разговарао с друштвом. Се-  дне тагсо па се разговара с Милом Му-  тавџијом и Цветком Дивизијарсм (то јест  пиеарем из дивизије). Претресу ту све и  сва. Говоре о тројецарском савезу ;  о ве-  личини и исполинском напретку Русије;  о  државној ергеди у Љубичеву :  0 кућама  од четрнаест и шеснаест епратова у Аме-  рици, или претресају о додацима к.омзул- скиш ту се и заваде и на послетку п кладе,  а првога који наиђе позпвају да пм пре-  суди. Говоре даље о старим „јегерпма"  роду војске који је замењен данашњом пе-  шадијом. о Бомбардирању Београда п о  репарацији државнога брода „Делпграда"'  за којп су нам, како је Јова читао у не-  кпм новинама, сами Енглези давали пет  лафа и десет шлепова, али наши нпсу хтедн  ни да нују за то. „А Јењглезима мерак  на „Делпград1 - ' због жестоке јапије ње-  гове !“ вели Јова, а то им је већ неколитсо  пута причао. Прпнање је често прекпдао,  нарочито кад је пред каФаном седео. са  узвицима : „Пошто, рођаче, дрва ?“ Или:  „Пошто, снашо, тглићи ?“ плл „Пошто ти  врапци ?“ — -  „Каквп врапци ? !“ љути се  сељанка па га грдц н не осврћући се на њ.  А Миле Мутавџпја и Цветко Дивпзијар  зину па га слушају, па ће га тек Цветко  Дивпзијар запитати :  „Па шта је даље било,  господнн Јово ?“ а овај паставља запо-  чето, или почиње друго нешто, опет тако  важно, да. им прнча. Ето тако је проводио  време Јова. П Ј»е подне, то јест до осам ча-  сова, а то је кад почпње канцеларијсковре-  ме по свима кра.љевско - српскпм надле-  штвима. Лосле подне 6и. ним кашику из уста  оаци, хптао да се све батргао. да што пре  стпгне у ка$ану, да поигра мало „жан-  дара" до два наса. Играо је најчешће и  најрадије са неким Швабом Крпстијаном  што прави штирак п сапун за вађете сва-  коврсних Флека из хаљпна. — Је л’  ту Фабрика ? пита Јова ула-  зећи у Настину ка$ану. — Ооо, ја тошла, тавно ја тошла!  Смеје  се доброћудни. 11 1  ваба па се заценио од сме-  ха што га Јова није одмах приметио. — Деде дај, Насто, педесет и две табле  и двс карте . .  . Овај . . . тедо' рећи: пе-  десет и две карте. — Кристијан се смеје па сав помодрио на  овај свакодневни виц Јовин. — Оћемо л', Фабршсо ? пита гаЈова. — 0, ја, да играмо. Али нема крадиш  исандарм ? условљава Кристијан, јер Јова  је ужасно волео да збуни Швабу па да  краде жандаре. — А Боже сачувај вели Јова! Што  је било, било, а сад ћемо поштено, вели  Јова па намигне на Насту. Да ја крадем  зар би мене трпео господин министар у  служби. Чиновник ие сме дакраде, Швабо,  Српски не сме а ваш швапски може бити! I — А тп јуче крадпла много !  смеје се  Шваба. — Јуче је јуче. а данас је данас. Него  у што ћемо даиграмо! Ајде, Швабо. у жене  да играмо. Ако ти добнјеш да узмеш моју  Кају. — 0 за мене доора моја Кати:  она мени  прави кнедде, мени не треоа тве жене. До-  ста једна !  — Не треоа ваша жена. — Ама менп треба твоја, ПГвабо. Али Шваба .се није гвутно ! По невим нама непознатимзаконпма којп  у васиони владају, некако се један другом  ванредно допао :  србдне душе па се допу-  љавале. ПГваои је то особнто ласка.то што  се тако брзо п добро упознао са једннм  кра.т.евско-српскнм беамтером да је с н>им   био ..пер-тук;  а н нашем Јови допало се  све код Швабе, н љегова мала женпца  Катика, а још вшпе је волео да чује кад  Ш ваба стане да говорп ерпскн, или кад  се као мало наљути па пс}'је српскп. А  после, погодан му је бпо још ваљда п с  тога, што га је могао до миле воље това-  рнти пред друштвом. Јер Јова је опо ша-  љпвчпна,волео је да задева; па кад се за-  дева са Сроином, овда бпва свакојвко. и  овако и онако, час натовари. час буде на- товарен, апи кад Швабу Кристијана за-  дева онда му је извесна победа и триумФ.  Шваба не разуме па се само омеје а дру-  штво још више. А Јовије то лако ишло  јер је боље владао српским језиком него  Шваба Кристијан, а наш, опет, матерњи  језик пунје таких Финеса, да још мало,  па нећемо један другоме смети ни Бога  назвати !  Тек ће му наш Јова рећи: „Ајде,  кажи, Швабо: „Таскиселише лити се опан-  ци ?•' А Ш ваба се мучп да изговори, за-  шишти као оно ракетла кад се запали, али  никако не може да изговори па иза!)с не-  што десето. Е, тога смеха онда!  И то тако  иде из дана у дан, сваки дан. Таким ко-  медијама при картању збуни га Јова и  Шваба' редовно губи на „џандару". — У шта играмо, ПГвабо? пита га Лова. — Са.једна кат>а!  вели Шваба, — Е па плати, ЈПвабо, кату, па узми  једне старе карте па се учи са тво.јом Шва-  бицом. госпоја Катиком, па кад добро на-  унипг, а ти опда дођи па се иећеш брукати! — 0, ја блатим, блатим - — Плати, ја како, кад хоћеш с Ватром  да се играш! Вели Јова па пође у канцеларију јер је већ два наса. — 0. ја видила; господина Јова крадпла  и данас, и ју че, и увек крадила. Правп  комедије а ја не гледала а он крадшга —  прпча Ш ваба смејући се од срда. А .Јова се полако на прстима вратп од  врата па стане иза Кристпјана. којп га не  види, па се тек одједаред превн пред н.пм_ — А ко блатила моја каФа а, Шваоо?  ппта га Јова. — Ја  платила, вели Шваба. —•  А ко ппла ка$а? пита Јова. — Ја  платила а тп пила ? вели Шваба.. — Охохо !  велп Јова. Ама је слатка!  Татлија и кајмаклија! Нпје нп чудо, кад  је муФте!  велп Ј ова па се глади по трбуху.  Охохо!  Да Бог пожнвп иетога  џандара. Од пола један до два имао је Јова до'  ставремена да се напгра п нашалп са ГПва-  бом. Седео бп увек тако да из далека видп  шеФа кад долази. Н чим га спази, а он  оставља карте а Ш ваба бп већ, разуме се,  платио ка$е п по једно впнде. Јова би  отрчао у пошту, сео на своје место и ше$а  донекао. Тако је жпвео Јова кроз сва четпрп  годишња времена п дочетсао Божпћ лета  господн.а 1891. ГЛАВА ДРУГА Из које 'ће читатељ лепо видети какав је Јова био тегла јака зима те 1891. године. Баш  са свим онако како стоји у календару. То  је ваљада и узрок био што су се људи на-  оружали ооље него других година да је  дочекају и да јој одоле, јер и сами прак-  тиканти, тај лакомислени род, и они се по-  старали па јој смело у очи гледају у сво-  јпм дугачким менчиковима које су одмах  за првих јачих мразева купили а које ће  почетн отплаћивати тек о илијским вру-  ћинама. ГГрошао већ и Св. Никола са славама  и стерсотипиим разговорима на п.има и  Божић ту кроз који даи. Све се ужурбало  да га што боље дочека. Устумарао се светкао домаћин. а нарочито домаЈшце наше. Иду по пијацн  п заредиле по бакалницама па.купују све  ттопм  за благе дане треоа. Све је то њнма  остављено а домаћинова је дужност била  да набави печеницу и да је уреди. Већ  иа три четирн дана пред Бождћ виђаш  домаћпне како носе прасад кућама; сре-  тају се. поздрављају н поноспто носи сваки  у руцп своје слатко бреме. На лицу пм  чпташ понос а око уста, која -су већ сад  пуна воде од дпвндх слика које пм већ у  напред ствара помоћу маште љпхова обла-  пормост, видпш неку канпбалску лрождр-  љпвбст. Питају један другог: пошто прасе?  и један другом одговара: сваки каже по-  што је куппо али сваки елаже. бар заје-  дан динар каже да је мање платно, а од-  лазећи један на једну а другн на другу  страну осврћу се један за другнм н гледа  један" другоме прасе као оно наше госпоје  што морају једна за другом да се осврну  и да једна другој внди шешир и у опште  све од главо до пете како јој стојп. Од свију послова, и канцеларпјских и  кућевних, и наш Јова је највећма волео  тај посао. Ужаспу је галаму дигао у ма-  ли, тако да је цела мала по читаву недељу  дана раније знала, да се Јова поштар спре-  ма да купп печенпцу. II купио је. Купио је доиста на четири дана пред  Божић. А то је овако било. Изиђе .Јова тога дана на пијацуистаде  пред једног сељака. — Оклен си, пореска главо ?  запитаће  Јова. — Је и .’  ја ?  пита сељак и мери га. — Ти, да! — Ама зар ја  ? — Ама ти ја ! — Ја, вала, иа Корита. — Ама, славе ти, из Корита!  чуди се  Јова. Е, па онда смо земљаци. Ја-сам ти,  земљаче, из 0'екиришта, баш до твога села_ — Е, вјеруј . . .  вели се.љак и гледа га  и мери. А Јова продужи питати, и овамо онамо,  еле, на послетку изиђе и дозна се из раз-  говора, да су и неки рођаци ! - Е, па, рођаче, баш ми је мило. Велим  бол>е своме да дам паре него неко.ч ту1;и-  ну. Па поптто, велиш, да је то прасенце? —  Ама . .  . вели сељак па гледа још је-  даред прасе. — Деде, деде, говори !  Знам да ти треба  порез да платиш! — Па четирн. ро|аче !  одговара еељак. — Је л' гроша ? ппта Јова. — Ама .каки' гроша, рођаче !  Динара !   Четири динара. — Ма зар за то прасенце !  ? — Ама какво прасенце, кад је н ан т;е!   Трајаке тн до Малога Божића. — Слушај, рођаче!  Да ја тебп дам  два ? А ? Сељак ћути. — А ? — Ннсп ти муштерија !  вели и спрема.  се да иде. —  Два и по. — Јок .  . . три и по. Јовану су једнако звонпле у ушима ро-  1;акове речи: да ће прасе трајати до Ма-  лога Божића. Погледа прасе и немаде куд  него признаде, да је заиста тако. Погафаше  с -е  још мало и погодише се најзад за три  динара, п рођаци се намирпше н разиђоше, — У здрављу да проведеш Божић, ро-  ђачв| и да га поједеш !  вели сељак пошто  изброја паре и нађе да је све тачно. Пожелнвши п Јова сељакг да му паре  буду аирли, пође с прасетом кућп. Поно- снто је носпо .Јова прасе кући и застао  навлаш пред Апексинон бакалницом, за  пнат Анексп бакалину (С  којим је био у  свађи због.неког дуга на креду) па заврт-  мало прасету реп, а оно зацичи тако силно  да је Алекса оакалин морао погледати на  улицу. Ту се срете са својим млафим ко-  легом Навлом Постиљоновићем и позва га  на први дан. — Е, Пајо. ако ниси где зват, да мп  будеш гост првога дана. Погледај само  какво сам прасе купио !  Ама Ке да се све  руска под зубима кад га онако печена с  мраза донесем !  Зато, никако друкше, него  да ми дођеш, ла да знаш шта је печеница.  А слободно, чикам свакога совјетника, ако  његова печеница буде оваква !  Погле, прн-  ко !  А ?  Пљушти ти вода на уста к:о бан-  дисту на расечен лимун. Хехе !  Хживај,  прико. Дакле, гилта ? Па, прпко, нећу ти  Бога назовем. ако ми ту љубав не учгшиш  н не дођеш. — Добро, стоји !  рече Павле и рукова  се с Јовом. — -  Дакле, да кажем Кајн, да је то си-  гурно? — Сигурио !  ве.ш Павле и разиђоше се.  Оде свак иа своју страну. У куки сва три дана журба. .Јова је  оставпо прасе л т  животу нитавих трп дана  уживајући у његовом ровењу п гуљецању.  Тек. иетвртога дапа. ато је на Бадљп-дан.  Јован је заклао п ошурио прасе најпре  код свога ше$а а пос.те и своје. Јова је  био н}г вен као вешт да закоље. ошурп п  у опште уредп прасе, па за то су се о   љега отпмали вишп чиновницп као Г. На-  нелнпк, Председнпк и Б1е$ поште п теле-  граФа. Код овога последљега је најрадцје  пшао п најпрпјатније провео. Кад дође а  он скпне само капут а прппаше место ке-  цеље неку стару сукљу госпође Перке  шеФовице па Ј>адп посао а све замеће ша-  лу п прави комедију тако да гћу Перку  лепо заболу куковн од смеха па само впте:   „Доста, доста већ, убио те Бог, господин  Јово !“ Пошто се тако одужио код својнх  старпјнх, Јова се вратп својој кућп и по-  свети сада своје сп.те љој. Живо се радн  у Јовановој кући. Ради п он и жена му.  свако у своме Фаху, јер госпоја Каја нпје  трпела да се Јова пача у женске послове  п ако је то Јова волео н покушавао да  свугде забоде свој нос. „Сад ћу те ошу-  рити !“ подвикне му тек госпр.ја Каја па  дохвати лонац с врућом водом а Јовп  беж’  пз кујне. ..Нпсам ја твоја шеФови- ц а !!:; А Јова се онда баци на посао који  и приличи једном домаћину. На Бадњи  дан у вече испекао је на ражњу прасе  и обесио га пос.че да стоји преко ноћ  на мразу. Као искусан и предострожан  домаћин, он се уједно постарао за све.  Већ пре тога заплашио је комшијскога ма-  чора с којим се Јова ужасно мрзео. ,.Е,  просто ми се не мили живот због њега“,   тужио би се чешће Јова у каФани међу  друштвом. Био је то неки ужасно дрзак,  безобразан и јешан мачор. који се и незван  увлачио у туђе кујне икрао јела. И Јову  је често посећивао и пленио га, за то га  је Јова и прозвао Јевђовићем и „Карту-  шем:‘  (Јова је мало читао. али је најра-  дије читао Темеову Криминалну Библио-  ку). Поодавно се датира њихово неприја-  тељство, још од ланског пролећа, кад му  је мачак дрско и вешто здипио читав ја-  гнећи бут. Од то доба је још неколико пута  долазио и крао Јову или му придизао ства-  ри од мање вредности, тако да м у јеЈо в а  све опростио, али онај бут никако! Управо  Јова би му можда и смрсио конце, али ни-  како му иије могао да ухвати: одакле је,  из чије је, то јест, куће: јер ту у близиин  јс седео и Господин Гариизопар иаје Јова  као старм војпик имао решпокта, па не бн био рад да се мрази с.том куНом. За  то и вечерас није хтео да прпбегне орт-  жју а могао га је просто пушком убнтп  (јер Јова је добро га!)ао) него се бацп  за њим цепаницом. Примекао је још је-  дно пола паса ако би се маиор још којп  пут јавио (,.јер тој поганој сектп не може  се веровати". говорио је Јова). И заиста  мапор се још три пут јавпо крећукп се  полако обешеној печеницп, коју тешко да  би могао дохватити, п Јова га. сва трп  пута ужасном лармом дочека и бацп се  за њпм мотком жојата §§ало дохватп, тако  да му неће скоро пасти на памет да дође  Јови, — Сад је Јова био без брпге за пече-  ницу. И кад се уверио, да је све као дооаЈ) п  предосторожан домаћдн урадно, вратио се  бацивши још један поглед на своју печени-  цу која је на безбедном месту стајала. — Е, мој мачоре, мој злп комшијо, и ја  бп муФте!  рече у себп Јова. Нема му-  Фталука! Нп гудп нп гудала вадп!  Ту ће  чпча Јова омастити брке!  велп Јовагла-  дећи брке п улазећп у кујну. Ту је још неко време помагао домаћпцп;  надевао сарме с н.ом заједно п заметао  итале које госпоја Каја није нн елушала,  а после посвршаванпх послова легао је н дуго у крев(;ту размишљавао: како је то  с.тавно бити Србин. — А виде ти. Кајо, ону животињу, како  се навадита на нашу печеницу? Оће кр-  кантукаI — Коју? запита Еаја која је уморна  од рада цељога дана већ готово заспата  бита. — П а онога мачора! Ама сам му под-  викнуо сједну цепаницу, а он кидну преко  зпда: неће му скоро цасти напамет, дами  правн Физиту. Не знам само чији је, а ја  би тако с њшг. Да љ ’  ниси ти откуд до-  зна.та ? — Ајде, ћутиту па спавај!  обрецну се  Каја и Това ућута. Г.ТАБА ТРЕЂА пна је управо најннтересантннјн н  најгдавннји део  целе прмповетне, тано главан. да еу оне раннје две  главе управо излишне. јер тен одове Тре-ће  Главе н  почнње права прнповетна. \ Ј свант и давно жељенп благ дан Рож-  дества Хрпстова. Прошло п јттреље п с.ттжба, п побожан  свет пзлазп пз цркве. Шкрппп снег пспод  ногт пооожнпх п г.дадннх Хрпжћана којн  хптајт. пз цркве, где ст се постаралп за  својт дтшт. да се сад код ктКе псто так ■   п за своје грешно тело поетарајт. Међу  њпма је опо п домаћпн Јова са евојпм пола-  женпкоп. Мећт стотнном сн га могао по-  знатп где се здравп п мнрбожа са осталпма  п хвалп својт печенпцт н кладп се да тако  јеФтпне п добре печенпце нпко т вароти  нема. јер он сам је ктппо, еам је штрпо,  сам пекао п на мраз обеепо п не оп је,  велл. данас оетавпо па да га код Крсма-  повпћа позовт на ручак. Xепут свратпше  т Фтрунцпнпцт чнча-Снљана п Јован тзе  чеснпцт п још неко тесто а полаженлкт утрапи тепсију са печеним Кураном и тако  се крену дома: .Јова с тестом а Г. Паја  с ћураном. То је тај исти ћуран о ко.ме  се вредна домаћица последн>их дана втне  старала него о свом законитом мужу. Кљу-  кала га је све орасима по наредби Јови-  ној : почела је са једним орахолг па је до-  терала до тридесет, после му сваки дан  умањавала оброк, док није последљег дана  спао на један орах. На Бадњи дан је исти  слатки покојник само један орах добио,  а одмах истога дана га је задесио и су-  ђени час. Ш та је даље с њим било, до-  знаће читатељ, ако буде добар и стрпљив  па прочита до краја ову причу. С поно-  сом је пролазио наш Јова поред компшја  који, како се њему чињаше, пуцахЈг од  зависти, јер су већ јуче знали да има пе-  ченицу а сада видели и ћурана. И то как-  вог ћурана. Не знаш шта је веће, ћураи  или прасе, а кад вам кажем: да је прасе  било' од седам и по ока (без дгигернце и  дроба, од кога ће Јова сам својом руком  добру једну кавурму наиравити) — онда  рачунајте, какав је био и тај ћуЈЈаи !  ! Код куће их дочека вредна домаћица  жоја се сва зајапурила крај ватре, а они  јој се поклонише. Јова, како га је Бог  дцо ша.љива, поклони се жеии и рече : — Жмам част представлти вае.[ мога ко- .   легу ћурана ! На које се колега поклони п утрашг  домаћици тепспју а ова му отпоздравп.  поклонп се п рукова се с љим тако с.мерио  и стидљиво, } Т 1раво млптаво, како то само  наше домаћице умеју. Пружи сву руку  п Павле осетп отприлике онако, као кад-  бп му неко једну спљоштену папучу утра-  пно у шаке. Домаћица се увек умела по-  нашатн онако како часној жени приличи:  пред мужем се увек држала у пристојној-  даљинп од свакога. па чак и од таког по-г  знаника какав беше господпн Павле. А  била је прнлпчна :  држала се још добраЈ  и ако сс поодмакла мало од пролећа :кп-  вота свога. Алп што је бнло некад .нчп»,  остаје ипак лепо, као што су, што рекао  неко, класичне граћевине и у развалпнама  лепе, тако је п Јовина госпоја Еаја још.  доста дражп задржала п спасла од  разоравајућег зуба времена". А нарочлто  су је дражесиом чннила п .тепо јој стаг  јала опа трд младежа и то два на десиом  образу п један на левој страии. плн об-  ратно, сад ћу вас елагати, јер баш не зиам:   како беху распорећешх, ношто се то м о-  ља.то приликом еваке тоалете, па вам тс  прецизно не би могао казатн нп сам гоћ. сподпн Павле који је за чудо волео жен-  ске с младежпма. —  ТГа шта нам доносите? зашгта дома-  ћпда полаженика. — Зиме, госпоја Кајо! вели полаженпк, — Вн.Гла сам . .  . велп она, хладне вам  руке — — Хладне руке .  . .  ама врела л.убав.  уграбп полаженик док се домаћшг устума-  рао тражећп напуне. —  Чуће се !  додаде домаћица (онако по-  лако) намештајући дуге ншшке и перлама  оптонену белу шамијицу око главе, док је  Јова. испод кревета тражио лапуне, — Сед’те, господин Пајо, што стојите !   рене- гласно домаћица. — •  Ајде, жено, послужи ракијом па да  ее то рУча, да не дангубимо, вели Јова  који се већ извукао испод кревета с ца-  пучама и навукао их, јер данас, наравно,  да, шгје мислио никуда из куће излазити  као дооар Хришћанин. Полаженик седе и стаде правити цигару. — Ама, остав’  се тога, прико. Сад ће  ручак, тек што није !  Ама дрико, што ће  бити уживанције и крканције !  ПГто ћемо  да се провеселимо, за причу !  Лрасетину  стегао укесток мраз, ћуран масан а вигто  ка: гром !  прича Јова задовол>ан. Сто је већ био поетављен п јело ее до-  недо на сто и онн поседаш.е. '— Стој !  викну Јова. Не тако него ова-  ко. Седи тн прико овде ; ти Кајо, ту. а ја  ћу овде. Згоднпје ми је одатпе да устајем  кад затреба да пуцам ! Јова је био, доиста. увек дојнлан ц по-  слушан грађаннн и са.лг не би прекршпо  иред Божић пздату наредбу да се не сме  пуцати. Алп је он п то знао. да ће ту на-  редбу свак па и сам наредбодавац слабо  за]зезиватп. Чекао је само да чује макар  један птцаљ у комшплуку, на да се од-  мах и он прндружи том јуначком торже-  ствоваљу, да п он испали. II доиста, не  потраја дуго па се чу: Дан, дан!  пз ком-  шнлука; одмах за тим се осу пз друге.  треће, нетврте авлије па п пз авлије са-  мога господина-Саве, нпсара наледства. — Е добро је, реле Јова. Жено, лорбу  н а сто а ето мене сад. За ти.м скпде ппш-  тол, с чшшлука н огрне женину бунду  ( Јован је увек волео да се раскомоти, она-  ко у ирслуку, кад руча) н изиђе нанол.е  пред кућу. Левом руком направи пола  „Ферта“ а десну с пшитољем диже у вие  и нспали. ЕГзгледао је у том тренутку као  каква статуа, какав споменик јунака пе-  кога, онако од туча саливен. .Тован окпде. Ј а  страшно лн је запраштио стари кре*  мењак, једина заоставштина од деде по  матери! — Пали комшија !  викну задовол.но Јо-  ван ономе у другу ављију своме комшији  с којим се слабо и познавао. Срећан Бо-  жић, и добар апетит зкелим !  додаде Јова. — Хвала, та-кођер и вама !  ну се из ком-  шилука. Извол’те да ручамо. —  А хвала, постарали смо сеимиГод-  гово]ж Јован и врати се V  собу. Док је Јова на пољу поздрављао Бо-  жнћ, овн су унутра, по Божићној песми  маниФестовали мир међу људима и благо-  вољеније. — Жоре, ти се не шалиш, вели му ЈГаја. — Зове ме овај мој кошпија на-ручак,  вели Јова задовољно чистећи кремењак.  Е, мој комшија, мислим се ја, да ти знаш  какав је де.тшсатес моја печеница, не би  ме звао него би и сам дошао да га чалабрц-  пеш мало. — Ама ти баш палиш, прико !  ? — Нема ту, него гце погледам, ту ио-  годим !  велиЈова пунећи гшштољ. За тн.ч  га остави високо, да га жена не би до-  хватила, јер таким стварима само људи  могу руковати. Стари сам ти ја ешкнја,  прико!  Кад сам служио у војсци, онда беху још ..јегерлг са зеленим иснушкама.  А, прнко. да си ме шешто онда впдео!! А  ја тек само. нскривиммоју јегерску капу  па кроз аоаџијску иаршнју у Београду.  а тесак ми на дугачком лагнраном каишу.  Жестока посла, прлко ; само не смем од  жеие да причам моја ђаволетва јер, ено,  већ се љути !  А тек кад прођем, чујем пз  авлије како неко нева : ...Јоване, прво гле-  даше !“ Хехе, шалнм се жено, шалим !  Не  бој се‘! — Е, већ ја — —  Војник ја, ја како! А старе пензи-  онарке само притискују солуфо  кад про-  ђом а ја ка’  пз кутије. Море, ирико, био  сам тн војник, јунак, прнко, сератлија . . .  Мог’о сам н тамбурмаџор да ностанем,  само да сам за три прста впшн бно. А у  крвп мп је то бнло !  Мојн су старн пз  Арнаутлука, а дед мн је цетнаест годи-  на војевао с књаз-Милоша у Милошевој  бунп — — Ајде не причај ту, прекпде га дома-  ћица, него седи већ једном !  Слушала са.м  већ сто лута те твоје нсторцје — Море,' не знаш ти ни стбту чест и  ако си слушала !  Да има ко да седне на  да. бележп !  А ја да се мајем под старост  исма, прпко, смнела !  наставља Јова ту- марајући- и тражеки нешто по соби. Го-  сподин Чеда. наш министер, пише тамо  неке историје ; море, ја да му седнем иа  испринам, па да спише моја разна житија  и нудествија, па да нзиђе књига за три'  дедоводна протокола или „Аманетника“ у  оеоградској централној поштп ! .  — Ајде, седај век једном! осене се на  н >  домаћица. — Ево, ево !  Тако !  рене Јова и седе. Отпопе рупак. Ј а  нећу описивати ш таје све било. Ко  је год био полаженик, тај ће знати све то.  С ночетка се више радило него говорило,  једо се. Домаћица устаде да транжира пе-  ченицу; Јова не да нипошто, хоће он. Ди-  же се ужасна вшса. Јова вели да је то  домаћииов посао, а Каја опет љему, да он  неће то знати, да је љегов алат перо а не  велики кујнски нож. Јова ее хвали да је  он мајстор у томе ;  двадесет и пет година  хранжира он свакога Божића. Изнеше печеницу на сто-. Румеиа, лепа  печеиица, кора јој мало иснуцала. Дома-  ћин стаде сада, раздраган погледом иа пе-  ченицу, хвалити и јело и домаћицу; том  је нриликом испричао, како се у свој)г   домаћицу унраво заљубио гхре но што је  узео, а узео је без пара, а и сам није тада и.мао впше од шездесет парамбакрм  у џепу када је пспросио ту.тепу садашњу  домаћпцу Кају. ..П Бога. мн тп кажем, прп-  ко, да се не кајем“, рене Јова. „Ама вндн,  внди, прико, какво је само ово ребарце! Жа,  узми га, ево и ово, па ево ти прико и ово у-  во; на, прпко, н овај бубрег, на ево тп. прп-  ко да ти оцечем н ово дртго тво !“ II све то п о т р п а ш е  п р е д  п р и к у  у  т а љ н Ј ) :   н а т р п а ш е  т о л п к о  д а се п р н к а  ј е д в а  в и д е о   ш а н а г о м и л а н е  з а и р е . — И шеФова је печеннца добра, ама  ннје ни шегра овој мојој. Ерпво шсфу  па  велн :  „Е, Јоване, р})аво ћу те кондуптп-  сатн, што ннсп т и дош’о да ми купиш н  шабереш печеннцу кад си мајстор у томе!“ —  То верл*јем, вели Каја, али да коју  доору рекне за тебе, то неће ! — Море, шалн ее, шалн човек. Добар  новек, волп ме што сам шалџија. „Е, Јо-  ване, Јоване, тек ће мн рећн шеФ, много  злаш, много ћеш н патити.“ „Ама н патио  сам н патнм једнако, господнн-шеФе1  ве-  лпм му ја. „11а сам сн крнв, вели он :   тсби што на уму то п на друму, а свет,  Бога мн, неће то да трпи !“ „Е, то му је,  велпм му ја, шта му сад знам кад се ни-  куд из ове кож е; нараФ ми је, велнм,  таква.“ — Ама, оканп се господина!  Ш та сп  му уз’о сад ту ваздан причати о себи?  Ваљ да је он дошао само тебе да слуша !  ?   прекида га госпоја Каја — која је имала  много занимљивија разговора с господи-  ном Пајом, јер је опазила, да је Јови већ  отишла машлија на раме, а то је био поуз-  дан знак, да љен Јова сада ништа нит' види  нит' нује. — Кзволте вина, госпо'н-Пајо. И домаћица зврцну благо по носу г.  Пају и досу му у нашу, а то је ваљада  била већ петнаеста. Паја узе чагпу и куцну се с домаћицом  и домаћином и сви испише чаше. —  Жено, викну озбиљно .Јован, да се  гоепоја Каја трже, па извриу чашуи ста-  де је разгледати према прозору, а каква  си мп ти жалосна домаћица, а што ти  ниси ове чаше опрала ? — Како нисам, опрала сам их !  брани  се госпо.ја Каја. — Ниси кад ти кажем, дрекну Јова,  ето су од зејтина. Гледај,и не познаје се  да је било вина у њима!  Гледај! — Е, теби је све до шале ! —  Хехехе!  смеје сс Јова задовољно.  Шалим се, жено, шалим. Ударило богме винце у лице па .Јова  неће да стане него тера даље и ако је женп досадио. Јова прииа своје подвиге  у касарни и ван ње док је још „јегером"  био, а домаћпца прави куглице од леба па  тек по некад баци н лупи г. Пајт, а - он  само шпљп орк п слуша бајагп пажљпво  домаћина п осмејкује се једнако. А Јова  пада све внше у ватрлу налива п сеои п  полаженику, исппја п своју и полажени-  кову чашу, храорп га осмех подажеников  па прпча даље. — ■  Ј а  сам тп, прико, тај, наставља Јова,  за добро сам дооар ка' овај залогај, рече  и показа прасећу гдаву, да ме олпжеш,  прико !  Ама, ако је за инат, за зло, е, хе,  н ту сам тп ђнда, прпко. Е, недам, прпко,  ја, па то ти је. Ј а  сам тп од арнаутске  сорте . . . мој дед је петнаес — — Ама, оставп се, Јово — —  Ј а  сам пореска глава бре, војнпк.  бре, од јегерског рода п оружја, па кад  у неде.љу зачешљам косу. па умочнм че-  шаљ у шећерну воду па потерам солуфо   преко качкете а качкета накрпво,—па шта  мнслпш ти, какве госпоје п мпнистарске  н пуковнпчке ћерке (ђенерала онда још  не беше) па све трепљу за мном !  Какве  госпоје !  Ш та је ова госпоја Катика Крп-  стпјанова жена! Тн незнаш то, прико, не  пде ти у главу, ниенбио војлпк — — 0  молим, молим, прикоI бранп се  полаженик. Свакп је Србпн војннк !  . . .  И  ја сам војник— разуме се, у неком в.пду.  Ј а  са-м у административном особ.пу ;  истп-  на, то је неборачка јединица, ама све јед-  но, не можемо сви ни војници бити! А  после, држави баш и треба и писмених  људи у рату !  Није ово сад Карађорђево  и Милошево време — —  Море, каква администрација !  Лорац   јеси ли, питам те ја, к’о ја тто сам, и  крв пролив'о и ране добио о бомбади-  ран>у !  — Море, у главу сам рањен ;  у  главу, прико !!  . . .  Ево, да видиш ;  ево  гледај, рече Јова п утрапи му гла.ву у  шаке. — Верујем, вели г. ГГаја. — Јок, ј.ок ;  уверп се на лицу места !   вели Јова. — Ама, верујем, де . . . — Ама, јок, неКу ја да ми посде те  ово те оно кажеш П1та Ке прика, него стаде тражити ту  рану на глави, али је иикако не на])е. — Нема, прико. — Ама ту је. ту је, јеси л’  ћорав ? дере  се Јова. - Нема је пикако !  вели, Паја, можда  је зарасла, извишава га полаженик. — Е, може п то да буде, велп Јова.  Ш та велпш, кад раку може нова нога да  пзрасте, што к'о мени да не може рана  да зарасте. А. болан. колпка је бпла ; вп-  дно се мозак . . .  а сад се не впдп. — За Бога, Јово, молп га домаћпца. ти  како си почео, још ћеш нам и госта о-  тератп. — К а ------ јо !  .Јево круг марш !  про- дра се Јова. —  Сто сп пута већ то прпчао, како сп  „Јегер“ бпо; све то те то !  Остав' се, Бога  тп !  Да забављамо господин-Пају. — —  Кајо !  викну Јова па лупп бесно но-  гом и зашкрипи зубима н опсова нешто  арнаутски (а то је свега и знао) и хтеде  је бесно погледатп али му очи, одоше на  оалату од целера. — Зар ти менп то!  Тво-  ме Јовп !  Вндпш лп, море, онај пшптољ ? !   Сад ћу тп га скрееати у чело !  Тн мене  знаш !  Кад ме на овом степену видпш,  — маниЈме! Ја  сам звер у пићу. И „звер“ се заљуља и умало не паде  са столпце. Настаде с.трашна галама ;  до-  маћин се дерао и галампо за шесторпцу.  Дпгла се V  том пначе мирном дому већа  галама него да сн потерао читаво туце  жена у апс. Јован је пмао неку чудну на-  рав у пићу ; дође му, тако. у том етан.у. па хоке шлиФовану чгашу да гри зеи једе.  а жена му не- да то никако. „Кајо, виче  •Јова па све крешти, ако си ми вјерна и  ако ме војгипг, дај ми чаш у!“ а она му  отима и цичи : ,,Ј о во, ако ме волиш не лу-  пај Флне чаше ; то је презент од кума!“  —  „А, од ,,кума“ велиш, знам ја и т е б е  и  тога твога кума!“ дере се Јова па врти  главом. Тако је то често било па тако и  сад. Жораде се на послетку и полаженик  умешати, да се домаћин остави шлиФОване  чаше. Јова попусти, али сада стаде. окако  седећи, лупати ногом о патос и терати до-  макицу, да одмах иде и да доведе Лату Ци-  ганина са свирачима. — Ама, прико, батали т о !  умирује га  нолаженик. —  Е, па добро, ајде да оставимо то! —   Прико, ајде да певамо. Кад некеш Цигаие,  певај ти сам!  Ти си певач, знам те добро  да си певач. Бадава се прика извињавао- да оп ни-  када не пева :  све то није помогло, он мо-  раде запевати. —  Пека,ј!  ранжира, Јова. Идем ја на-  поље да испалим један туФек, Срби смо, а  ја сам ти, прико, стари ешкија, „јегер“ све померам цпменту чнновнпаким женама  н абаџискнм ћеркама у Београду!  А*ти  отпоннн ..Рождество:;, а ето и мене одмак  да тп помогнем. Снлно лп пуче старн кремењак, као оно  некад Ерљо н Зеленко на Жаољаку. Го-  спођа Еа,ја се трже п запушц ушн а но-  лаженнк рашчешља бркове н отпоче .;Ро-  ждества"' уз прнпомоћ домаћпце а после  п домаћпна Јове. —  Е, сад, прнко, ајде једно „Многаја  љета"‘. Да мп помажеш а ја ћ у  започети. Запеваше. Најпре домаћин. за љим до-  маћица да спасе певање, а за њом пола-  женик да изведе певаче на прави пут. Али  баш тнме унропастише песму. Ту се пз-  мешаше п свако дераше на своју страну  тако днсхармонично како само може бптп  кад се то наше „Многаја .љета!" пева. По-  навл.алп су једнако само да бп бар једном  лепо завршплн, алн све бадава: бпло је  све горе п горе. Уморнп поттадају свн на  столнце, лсуцпувшп се чашама. Таман седоше, а домаћнну паде на ла-  мет, да још ннје било здравице, а ред је  наздравитн полаженику. Устаде понова,  днже чашу н накашља се мало. — Чујмо!  рече полаженик. — Чујмо! прпхватн госпоја Еаја. А домакин устаде и отпоче здравиду. С  почетка је ишло и које-како; разумело се  бар шта хоке да каже. „ЋеФ мж је,прико,_  рекао је Јова, што баш теби наздрављам.  Ти војник, ја војник, стари „јегер“, па ое  то слаже као стикови у песми, и лнчи  прико, да ја теби наздрављам као д])угу,  војнику и врсном поштару који си тн по-  штаиску струку наједан, рећи, висок сте-  пен уздигао у отенеству нашем, да се сада  ноштари могу сматрати међу прве синове  ове зем.ље, а то што си ти мој прнјатељ,  то је једна радост моја велика, прико.”   А полаженик се само клања и вели : да  ће оп п у будуКе такав остати и трудити  се, да још више оправда тај леи глас о   себи, и да још више доказа о пријате.љ-  ству свом ирема Јовиној кући. За тим је  Јова јопг дуто говорио, али нит’  је он знао  шта говори, нит’  га је полаженик слушао.  Г <  Паја и госпоја Еаја уграбише ирилику  док је Јоваговорио, завараше му укочене  очи, и поиише пајзад тако звани „брудер-  шаФт“, а домаћин не види ни беле мачке  него евршава евоју подужу здравицу с  речма: „И у то име дижем ову чашу и  велим ти и кличем: Здрав си, прико! Ки-  љадили ми се такви нријатељи!“ — Да Бог да! одговарају П ајаиК аја, Куцају се и седају. ■  Кајо, пспецп нам по једву каФу тат-  лп-кафу. Кајо дере се домаћпн и враћа  је, донеси Јиру,  песваршду онт ! Кад му донесоше Јиру  на којој није  било прва трн листа, домаћин узе да пева  ирву песму која је бпла на првом очу-  ваном лпсту, п испевао је тако сам неких  седам страна сваковрсних песама, све на  један глас. Г Г  сад, или је то била моћ песме пли  последнца дсраља, тек се Јова посде пе-  ван>а разведри мало по мало. Али сад  онет полаженнк падаше све већма у сев-  далук ;  сад он стаде домаћнна тератп да  пију. — Побратнме. впче полаженик, побра-  тдме, немаш бре бољег прнјатеља од мене!  А знаш ли, бре, жнвотиљо, да сам зват  данас код Господина Начелнпка, па ниоам  хтео да идем, извинио сам се лепо. Унраво  сам одбио, пма велпм пречега, па ндем тамо. —  И јесте, вала, н ја бп ти псто учшшо. — Па н мн мислимо, госпо’ н Пајо, рече  домаћица п примаче се ближе госту. — А, са свим !  вели полаженик, — Е, »ала, прико, »ала! вели задо-  вољно домаћнн. Кајо, нппиревко моја, одн бпиже, оди до мене ... ту, видиш, до мене  седп. .. „Седи, душо, до мене, Еј, да ми ерде не вене !“ ггева домаћин и загрли своју Понелопу.  Деде, овде, овде пољуби твога ђиду, твога  Јована !  Ех, да мн је сад она моја стара  поднаредничка „јегерска" персона, не би  те ни молио ;  не би ти нн дошла на ред.  Деде, Кајо, твога ,.јегера“ у образ. Госпоја Каја се најпре и као наљути,  и напрћи уста тако јако да јој сва три  младежа чисто одоше на једну страну.  Али на послетку, кад Јова рече, да је то  свс само шала, учини му по вољи и по-  љуби га гледајући у лрику. — Е, дед ми сад отпевај једну, ал’  онако  што год. Да виЈш, прико, како пева !  Ти  ваљада ииси то ни знао !  Уме она жестоко  да пева!  Отпевај ми баш оиу, знаш, због  које сам те и заво.Уо. После малог устезања и одбијаља до-  маћица пристаде и отпоче : „На те мислим када аора свиКе“,  а све гледа преда се и једнако чисти ру-  ком мрвице на столу и скупља их на го-  милицу. Само кад је дошла па онај стпх:  „Јер без тебе шта је живот мој ? \ “  ту је на прику пао један болио - умилни поглед којп се нешто зјјло успут и за Јов)т   захсачио. • — Е, тако те 'оћу !  вели Јова раздра-  ган, па је загрли. Ето впдиш, прико, тако  се зш волемо. А гоха, Бога ми, п за што  да ме воли!  Јер ја, Бога мн. нисам к ’о  другп мужеви — — Ћутп, ћути! напада га госпоја Каја.  Знам те !  Сви сте ви мушкп једнаки. .  .   ја, госпош-Пајо, _је л' тако ? п ллшн га кри-  шом по руци. А ти Ј ово особито !  „Пспод  мпре, три ђавола вире:‘.  . .  Ео те не зна, ј°°ј — — Није, Бога мн, ја сам један миран  човек. Што је било, бпло !  Док сам оио  јегер... али сад, сад све чесно п поштено !   ораии се Јова. а мило му што га Еаја су-  мхвпчи. И сада опет поче да прича како  су се он и пста Еаја упозналп, заволелп  п узелп. „Чнм се вндесмо, заволесмо се,  Ја одмах рекох: ,.Ил’  ал* ил' ни једну!“  а она: „Ја-л’  Јову. ја -л п  црну земљу!“  Толпко му оеше. „Сакаш лп ме Истко?  Сакам те Петкано“. Нн он нп она нису имали ништа; он,  велп имао у џспу само шесет пара крај-  цара кад је пспроспо. А.л' се, вели, сад  не каје. П два месеца после венчања чи-  тало се у повпнама: „Јављамо пријате- љима и познаницима да смо се венчали с  Кајом Н :;:. и по томе је-'сад она мојавен-  чана п законита жена.“ Од то доба јед-  нако лено живе. Билоје, истина. у љихо-  вом иначе ведром животу и мутних и обла-  чних дана; по некп пут је пала суснежица  на њихов љубавни жар, али је то све стари  жар најзад отопио, Једаред га је и оста-  вила била ц одбегла некој сво.јој тетки за  коју је тад први пут и чуо Јова да је у  опште има на свету. Оставила га је кри-  већи га да је тирјанин и лола а он опет  њој пребацивао за неког пешадијског на-  редника, писара из дивизије, неког малог  вицкастог штиглица са грдним шишкама  нспод Француске качкете. са лакованим ка-  игаем и ужасно шиљастим ципелама тсоје  еу се једва виделе испод панталона назва-  ннх „трумбетен-хобен и. Био је то један од  оних канцеларијских иацова, који су имали  ::еп рукопис и страсно волели да шпар-  тају разне рубрике. Био је пешадијски на-  редник а да се звао ,.Деии Мика:: држим  да је ,излишно било и спомињати. Неко-  лико недеља после бегства Кајпна наред-  ника Мику задеси несрећа. Нађу кодљега  иеке мало крупније иеиснравностп тако  да га ни његов леп рукопис није могао  сдасти, и он оде у једно ново друштво, И ту је био писар али је сада бележио ко-  лпко је четкп, песконпца, фрула и солнра  продато суботом у корист дрлхаве п осу-  ђеника Казненога Завода. 3 том се п Јова  одмекшао п нашао да је данашљп свет тако  пакостан, да бн, што рекли, п два ока у  главп завадио. Сетп се Каје и свпх удоб-  ности брачнога живота, а утешп се п тпме  што је, ако ћемо право, и он бно лола,  „над лоле лола“ па дао женп повода да  иоклпзне мало. „Хоћу, рече Јова, да нз-  вадим „дпјамант:; пз блата, п једнога дана  могао се у званичним новпнама. читатп  овакав оглас : „Моја жена Катарина, названа Каја,  оставлла ме је пре неког времена, слу-  шајућп совјете нашпх заједничкпх непрп-  јатеља, завндљпваца којекаквих, којимаје  цјељ оила да помути нашу брачну срећу  н Ф а м и л п ја р а н  жпвот. Овпм ја сада позн-  вам речену моју супругу Катарпну. т. ј.  Кају, да мп се у року од данас па за пе-  тнаест дана вратп своме законитом супругу  да п даље практицнрамо орачнп живот н  супружанске дужности. А у случају да ми  се у реченом року не врати. по истеку  тога рока бићу принуђен повестп пјјо ти в   н,е орачну парницу, п онда до вићеља го-  споја Кајо, „Фантазијо" иазвана, у конзи- сторији, а питаКемо се онда и за наред-  ника, „лепога Мику“ назватог, а такођер  и за твоју „тетку“ које да ми се каже од  нега она живи?“ Потписан: Јован Мак-  Сић указни поштар. И нетсако, ђаво би га знао како, али  код тога света све може да буде. Једнога  дана куд и камо пре постављенога рока,  ето ти му н> е. Дошла је пред вече, у не-  мачким хаљинама. По сахата се онако у  шеширу разговарала с Јовом, а за тим су  испод руке у љубазном разговору отишли  у ка#ану на вечеру за инат душманима. После су лепо живели. Никад свађе. —  А, шта, рече му један, а ти се по-  мири са твојом домаћицом. — А што ? запита Јова. Па и ако сам.  Што кажу, извадио самдијаманат из блата. Јова је задовољан био с њом и увек је  хвалио. Па тако и данас на Божић, пуна  му уста љене хвале, па наставља : — Добра кућаница, то ти, прико, више  вреди него ова пуна соба дуката. Жена  ти је, што кажу, стуб куће ;  бадава што  човек колима доноси у кућу, кад то рђава  домаћица може с један напрстак да раз-  несе. А моја Кајка уме да шпорује, мај-  стор је у томе !  Лапе сам ти, побратиме,  напг о шест наполона у сламњачи.' Поми- сли само, а ми све у банкама аконтпрамо,  „А откуд то ?и питам је ја. .П а ја ску-  цала. пару по пару, велп ми она, грош по  грош, да ти и не лрппјетпш." Па како ?   пптам је ја. „Ето тако, велп она: док тп  спаваш а . ја тн чисттг панталоне, па он-  да извадпм по неки грош ајлука. Оћу,  велп она, да се подновтгћ „Ако ако, велим  ја, „и Бог је најпре себи браду оставпог'  — „Кад се тако накупило мало повипте,  велп ми Каја, а ја променем у наполон.  „Зрно по зрно ето погача"', грош по грош  ето наполон. Тако један, тако дјзтгп  —   док се није накупило до шест напрлонаг*  А ја реко: Е, овсг је, Кајо, за чпчпну браду!  Те тп ја то лепо узмем — ту Јова задо-  вољно погладп п скупи браду у десну шаку  на онако обешењачки затресе главом п  настави — па тп ја, прико, купим за те  паре себп један зпмскп капут, па кад га.  донесо’  кући а ја, пољубим Кају па јој ка-  жем : Ово теби а ово менн. Лоре, зверка  сам ти, побратиме, па ме нема !  Ено га  впдпш тамо онај. Носпм га већ пет година:  п још, ће пет да ме носп. Бринскп ш то ф ,  све сама чпста вуна. Пшчупај, прико,  мало вуне, па запалп, да впдпш да нема  варанције. — Е. па таку ми жену дај, прико! Она  све то зашпоровала, пару по пару, да одене  свога сокола. Она ми скува, на.мести,  опере, ушије, упегла. Ено онај други ка-  пут већ тео да оацим, искрзали с е ~  рукавн  а она неда, него наставила рукаве сомо-  том, па сад к'о и нов да је. Чарале ми  оплете и подштрикава. Да видиш само!  Овако што само овај ђида носи. И ту сад Лова показа чарапе што, је у  осталом било и излишно, јер је и прика  имао бар пола таких истих са ранФтлама,  онако жутим и плавим перлама ишаранилг. — Ал!  нису лепше од мојих !  рене Паја и не осврћући се на узнемиреност госпоја  Каје. И сад опет њему наспело да се по-  хвали својим чарапама. — Ачвидиш ли,  прико, ово ? 11ије коме је рсчено, већ коме је суђено. Исте к’о и твоје ! Не знам баш поуздано, је ли Јови све  јасно било, али тек некако после овога  разговора постаде нешто озбилшији. Поче  се као кроз маглу присећати свега онога  што се десило о ручку ; многе слике му  изиђоше пред очи. И шему дође нешто  тепгко, паде му неки терет на душу. Обузе  га као нека меланхолија која тако често,  некако увек упоредо с вином, обузима сва-  ког смртног. П Јова се сада даде у туговање и за-  ћута. Г.теда по столу п впди изобигве на  њему, али се сетп да се каже да „нпје  сваки дан Божић”, и да има много мун -  них дана преко године. А како је код дру-  гих, који нису ништа оољп од њега :  код  њих свакога дана као код њега на Божпћ!  Дало му се на жао. ради многога чега; ц  овога данас п свега онога што га је у жи-  воту задеспло. Кад помпсли : шта је, а  шта јс све могао бити. Да ј-е свршио шко-  ле, па како му је књига ишла у главу —  куд би његов крај данас бпо !  ? Сети се  долиса које је некада пнсао п оних лас-  кавих одговора уредништва п просто осети  да је вредео нешто. Можда би био н чу-  вен списатељ !  паде Јовп на памет данас  на Божић. Седео бп тако па бп само пи-  сао књцге продавао бн пх и текао паре.  Обогатно бп се, лепо бп жнвео п какве  би тек тада прнјатеље пмао !  II Ј ова ударп  у тугованку, како нема прпјатеља на овом  свету. — Ншдта од мене, прико, отпоче Јова  п прекпде врдо занпмљив разговор пзмећу  Каје н Паје. Сад ја вндим. Немаш данае  искрена пријатеља да с љнм дружескл  прожнвпш. Немаш нн једног, па тотије! — Н—ју !  зачудн се Каја. — Е. прико; немој тако !  вели Паја.  Вређаш ме, Бога ми, тн кажем. А да шта  сам ти ја ? ! — Ех, махну Јова руком. — Но, то је оаш лепо од тебе !  А да  шта сам ти ја ? протествује Каја мало:као  болно. Ј — - Видим ја !  Види Јова и кроз даску ! — Јест. прихваћа Паја. а шта смо ти  ми обоје: госпоја Кајаи ја!?  Море, да ти  наточим од срца кашику крви, ако ти је  само поможено ! — Море. каква крв !  вели Јова. Друга  је мука овде !  Плата мала а скупоћа ве-  лика а поштен човек не може да аванзу је,  Кредитора као косе на глави, а у мене  иара к’о на жаби длака !  Да узајмнга и  не вреди ; јер што ове лоле кредиторске  служи памћење, то је једно чудо !  !  Нај-  лепше ми године, прико, пропале плаћа-  јући те проклете мјенице ! — Море, а зар је, опет код мене и код  другога цвеће !  теши га Паја. — Не знам већ више, Бога ми ти каж.ем,  паставља Јова, ни којим сокаком да уда-  рим. Дође ми, лрико, па . . .  да се луФтба-  лоном шетам по вароши .  .. А.да  је бар  нека велика сума !  — — ИГто не" пијете госпо'н - Пајо ? рече  госпоја Каја, па му насу нашу п наже се  на полаженнка. — У моје здравже још  ннсте пп.тп, госпо:н-Пајо. Да се ктдамо. А г. Пајп дође нешто мило, као мачку  кад легне испод. врућег шпаркерта, па се  брзо маши чаше -п куца с домаћицом а  вели до.маћину : — Жоре, прико, ти сало накрнвп капу  на уживај !  Колај работа за то !  Па ако  мп један другом нећемо да помогвемо а  да ко ће ? ! — Ех, за то Моша Калдерон не да нп  пребијене паре !  веди Јова. — Е, баш ми је крпво, прико, што не  могу сад да ти докажем. прангпјо једна,  колико сам тп прнјатељ !  А да имам, ја  би .тп показао, шта је све у стању један  добар прнјатељ за свога пријатеља да  учинп ! — Не, без’ све шале, велп Јова, имао  оп за нешто да те замолим. Мала је ствар.  тебе ништа не би коштало а менп би било  епоможено. Нпје много . . . лако ће тн бптп  да ми учпнпш — — .Господин Пајо, вели Каја и дцже  чашу, ово у ваше здравље. — Баш се ономад нешто мислим и раз-  говарам, кога да узмем још. Па се Каја добро присети па рече за тебе : „Па ето  господин Паја, вели Каја, он нам ваљада  неће•одбитп". А није ве.тика сума .... три  стотине. Имам векједан, треба ми још је-  дан потппс, па мислим кад ои ти, прико,  хтео ? ! — А, ја ? !  0 молим .  . .  молим .  . . на-  равно, здраге воље, што не? рене г. Паја  мало тањим и тишим гласом, па узе пре-  турати ,.пуслтш,е" с једнога на други крај  тањироа. А после мале понивке запптаће:  Ааа, овај .  .  . колика је сума ? — Па нетири стотине динара, драгн  прико. Треба ми, па не могу да чекам.  А кроз три четири нодеље имам, истина,  да примим повећу суму, е, ал' муке, прико,  што мени сад треба, па ми дуго да чека.ч.  Кад примим ту суму, одмах ћу исплатити  целл' мјеницу. И ја ти, прико — ти знаш  мене !  — не марим за то трчкараље и про-  лонгирање. Жорзе, жебрачка посла !  — А  нисам ти, прико, ни од оних што само  траже потпис, а после пм ни бриге, него  испадне на оно што се пева у песмарици:  „Бригомоја, пре1;и на другога, на другога  на жиранта мога.“ Е, то код мене нема,  прико !  .Ја сам увек био човек  спрама жи-  раита! А примићу много више. Имам —  не знам, је л’  ти познато — неку парницу која тек што се нпје окончала, па ће-ми  жена нримити неку одштету за претрп-  љени страх и болове, а и за повреду ча-  сти, шест стотина динара. — Дед, Кајо,  дај мп оданде ону мјенпцу из оног Пољо-  привредног Календара. Можда ће сад ко, зачуђен, запитати: От-  куда сад Јовн Пољопривреднп Календар  п шта ће баш тај календар љему кад Јова  нити је кад био нитп ће бптп пољопривред-  ник, (јер оспм неколшсо саксија госпоја-  Кајпна цвећа Јова никаква зеленила није  имао)?! П са свнм је тако. Алп је инак  Јова морао баш тај и нп један други ка-  лендар пмати. Не само да га је он куппо,  него се још сам добровољно понл-дпо да  га растура п растурпо је равно четрде-  сет п осам комада, један је п оном Швабп  Крпстијану утрагшо. Господпн окружнн  начелннк којн је почаснп члан Пољопрп-  вредног Друштва, и ако нп једне сакспје  с . цвећем нема у кући, добио јепедесетко-  мада н Јова је као човек, коме кљпжев-  ност наша, (а нарочпто пољопрпвредна која  је још у пов.оју) лежи на срцу, нонудио  се сам да пх растурп. Каја поскочп и донесе меннцу заједно  с пером п мастилом. Јова нпје много пн-  сао код куће; код куће ј е више чптао илн помагао Каји у кујнп кад је ова била до-  бре воље, п з.ат.о му писаћп прибор пнпје  био БоЦ зна какав. Жастило .је држао )т   једном дугачком а узаном стакоцету (у коме  се обично-продаје Паљанов сируп),. тако  } т заном а дугачко.м, да се држаљица у твему  скоро изгубпда, стајала је као шпада у  канији војно-судског аудитора Саве којега  је госпоја Ка.јасамо из вп|ења познавала. А г. Па.ја седи и чека а све једнако  виче као да храбри и теши. себе: „Хоћу,  хоћу, како не би .  .  . наравно." — Изгледао  је у тај пар онако отприлике као онај бе-  дник коме донесе какав песник какву своју  драму у пет чинова на шездесет писаних  табака у цели да му ,је прочита. Гђа Еаја донесе и мету све преда њ.  П Пољоњривредни Календар и меницу на  њему. .Јова му нримаче мастило које држи  у левој руци а десном му предаје у руке  перо, а гђа Каја се наслонила иза ле])а на  полаженика, па му једном руком меће „пу-  слицу" у уста а другом га благо помилова  по коси, Е, па поштовани читатељи, а нарочито  ви, што ником нити дајете, нити од кога  тражите потгшс, ви што онако хоћете над  сваким да изрекнете суд, е, реците ми сад  сами, али онако по дупш реците: који је тај счртнп кроз чпје жшге струји крв а не  сурутка. ко бп овои спренском гласу одо-  летп иогао!'? Ставпте се, молпм вас. еамп  у господпн - Пајин положај и помшзлите  само на онај нежан символ пуслнце, па  каж’ те, али по дулш: да л' биете ви имали  срзца п душе да поједете пуслицу, адаод-  бпјете молбу!? Не ои сте. је л’ те! Не бп  нп ја, ни вп, не би ни један смртнп. И ја  вам онда не велим нпшта друго него оно  старо : Ко је без греха, тај, само тај нека  узме камен п нека се бацп за. господпн  Пајом. Тако је стајала та група неколпко тре-  ну.така. Јћва пачинно што равноду'шнпје  лпце а госпођа Каја у толпко беше умп-  љатија и дражеснија. Најчудноватпји б.еше  пзрзаз Пајиног лпца. На уснама му се крунн  п топи госпоја -Вајина пуслица. на. челу  иекп умор а у очима потпуна резнгнацпја.  Пзгледао је, отпршшке, као какав од оних  јадннка у шпптаљу, кад му сипају у шо.љу  какву смандрљану медецину. А он опустпо  руке међу колена, ћутп н гледа бесвесно.  Нс зна још каква је, ннје је још окусно.  адп с л у т и . да ннје ништа добро а зна п з-  весно, да се све то љегове коже тиче; да  он све то мора нрогутатн. па гата му Бог да! Е. тако је некако п наш полаженпк  пзгледао. — Ево. прпко и побратимс, храбрп га  •Јова, само торме ради, да се испуни та  њихова Форзгалност!  Моја ће жена на леђа  а тп унутра. Тако, прико, Фала !  Ти овде  аК аја ће на леЈа менице да се потпише.  Распнтао сам, па ми казали, да има права  да се потпише. ТЈаја је, знаш, деловоткиља  то јест деловођа, у овдашњој Женској ГГо-  дружини и има тридесет динара месечно,  за то и н>ен потпис вреди, известно ме  Спаса Књиговођа. Она је главни јемац,  а ти си, прико, само једна гола Формал-  ност, да нас има три потписника. — Е,  баш ти Фала! — Фала, госпо'н-Пајо, а ми ћемо већ,  што кажу, умети бити благодарни за то,  рече-Каја наливајући полаженику чашу. А прика Паја само ћути. ТЈути као да  се осрамотио нред кумом: ћути па цушта  густе димовс и једнако гледа преда сс у  ону прасећу главу која му лицем окре-  пута беше и којој је Јова углавио био  ме!)У вилице једпу грдну дгуњу. Дгуња  је испала била и прасећа глава, онако са  разјапл.епнм вилидама, као да је зачуђено  блеиула у Пају, који је таакоће бленуо у њу. Тако се гледају њпх двоје, пеиеница  п опечени Паја. Ш та јш је, Боже, мислпо и премпшљао  г. 1Гаја гледајућн у ту божиину пече-  нпцу ?! Ако је она праеећа глава што мислила  у тај пар, то је и он. Али он је нешто подуго тако ћутао. — Ш та је, прико, прекиде Јова па.узу.  Шта сп се замислио ? Жао тп ваљда што  нпје овако свакн дан Божпћ? А ? Шта  мислиш ? — Па .  . .  мислпм тако — И, доиста, пошто је мало прошло, г.  Паја је морао нешто мпслити п размпшља-  вати. П онда, кад сте мп до сад, драги чп-  татељи, веровали, допустите ми да и на  крају ове прпповетчице оудем тумач го-  сподпн-Пајпних мпслп. Било је већ четири и по часа по подне.  н нема сумње, да јсуто  доба и умор мо-  гао осећати, јер нн сама гђа Каја, која  му је точила, не сећа се колпко је чаша  пспразнпо. Алп.п поред свега, он је морао  у тај пар нешто премпшљати. Можда му  је пала на памет та Фатална околност, што  је он донео баш ћурана са фуруне; а то  је већ могао, и да нпје човек оаш много  сујеверан, рђав предзнак бити, и он га је требао разумети. А можда му се учинила  љегова судба врло слична са судбом ове  печенице, која је зинула од чуда па га  зачуђено гледа и као да га 'чисто нита : ,;Е. мој брате, и сопатниче мој. зар итебе   закла и ошури!!" А Јова. Ватрица није био само човек  шалџија. Што је он умео да ошури не-  ченицу — мани се! — КРАЈ —