Фламарион И саме звезде што их о лепим ведрим вечерима гледамо, како су се по небу осуле као златне трепераве кокице, имају доба свога детињства, своје бујне младости, своје зрелости, своје дубоке старости, па најпосле и њима куцне последњи час, те се и оне за навек угасе. Неизмерно крило васељенино то је, у једно исто доба, и колевка и гроб безбројним световима, што се непрестано рађају и мру..... Кад човек о ведрим ноћима стане да посматра ово наше плаво и звездама осуто небо, њега обузме неко необично осећање. Његови погледи хтели би да продру у дубине небесне; да виде шта је тамо и има ли живих и умних створова на којој год другој звезди... Али хај!... Његов је поглед још нејак, а вид несавршен, те нису кадри да се унесу у тако неизмерне дубине васељенине. Па ипак за човекову душу нема већега ни узвишенијег задовољства, него кад се на крилима својих мисли вине у те тајанствене покрајине небеске... На први поглед нама се чини да су звезде, што на небу вечно трепере, непомичне; оне нам изгледају као да су приковане за ону плаву куполу небеску, а није, оне се непрестано крећу од истока ка западу. Па и то није: нас наше  рођене очи варају!.. Наша је земља то што се за 24 часа око своје осе окрене и што за годину дана обиђе око свога центра — нашега сунца.... Отуд долазе сва привидна кретања и нашег сунца и целога звезданог неба нашег; због тога у разна доба године нису једне исте звезде па нашем небу. Тако, првога јануара у 9 часова увече наш зенит — она тачка на небу што је над нашим теменом — пада између две главне звезде у Возару и Перзеју, између Капеле и Алгола. У то доба, тога вечера, видимо на нашем небу ова звездана јата и главније звезде њихове: Поларну звезду у репу Малог Медведа као центар око кога се сва звездана јата севернога пола и све њихове звезде окрећу и које никад не залазе; а то су: Велики и Мали Медвед, Северна Аждаја, Кефеус, Касиопеја, Лабуд, Лира и Херкулес. Те вечери и тога сата на самом истоку видимо лепу сјајну звезду прве величине и то је Регулус у Великом Лаву. На североистоку Велики Медвед готово додирује сам хоризонат, док се на северозападу једва може видети Вега, звезда прве величине у Лири што је у самој магли севернога хоризонта; а даље ка западу видимо другу сјајну звезду, то је Денеб, звезда прве величине у Лабуду, који је нешто мало више одскочио од северног хоризонта,  него што је Вега. На самом зениту видимо звездана јата: Перзеја с Медузином главом и у њеној коси сјајнога Алгола; видимо Возара са његовом лепом звездом Капелом — Козом; западно од Перзеја видимо лепо и сјајно звездано јато Андромеду са великим квадратом Пегазовим, који умало што пе додирује западни Хоризонат. Јужно од Перзеја и Андромеде видимо Бика са Алдебараном и Плеадама — Влашићима — а мало даље и Овна. Југозападно од Овна видимо велико звездано јато Китово са његовом чудноватом звездом Миром. Северозападно од Перзеја, у самој Кумовој Слами, видимо лепо звездано јато са пет сјајних звезда друге величине и то је Касиопеја, што веома личи на отворено латинско W.... Јужно испод Бика необично блиста најдивније звездано јато на целом нашем небу, то је Орион са својим златним појасом од три небесна сунца и са својом сјајном звездом Ригером. Испод Ориона виде се два малена сазвежђа: Зец и Голуб, а источно од Зеца и Голуба видимо Великог Пса са његовом сјајном звездом, најлепшом па нашем небу — Сиријусом. Источно од Бика лепо сија велико звездано јато Близанаца са своје две лепе звезде прве величине — Кастором и Полуксом; а јужно испод Близанаца видимо малено сазвежђе  Малог Пса са својом црвенкастом звездом прве величине — Проционом. Готово на средокраћи између Великог Лафа и Близанаца једва се виде две мајушне звездице четврте величине. И то је Рак... Још нам ваља поменути знамениту небесну реку Еридан. То је један извијуган низ сићушних звездица четврте и пете величине, који потиче од самог Ориона и то право западу, а после, од једном, окреће свој ток југу, па онда истоку и најпосле се губи у магли самога јужног хоризонта.... Млечни Пут — наша Кумова Слама — овога вечера сече на две поле целу ову небесну куполу и то у правцу од југоистока па на северозапад. Овај Млечни Пут пролази између Великога и Малога Пса, између Близанаца и Ориона, између Возара и Бика, а сече звездана јата: Перзеја, Касиопеју и Лабуда. Изађемо ли на отворено место првога априла у 9 часова увече и погледамо ово исто наше небо, видећемо, да се оно са свим изменило. Ниједно сазвежђе и ниједна звезда није више на ономе месту, на коме смо их гледали првог јануара у 9 сати увече. И сам се зенит са онога места помакао у правцу ка североистоку  и ено га под самим ногама Великог Медведа, који се са северног хоризонта попео готово на сам зенит. Тако исто сва поларна сазвежђа променила су своје положаје, на којима су били првог јануара у 9 часова увече. То је исто и с осталим звезданим јатима, што се налазе ван севернога круга небесног. Нека су са свим ишчезла, а то су она што су 9 јануара била близу западног хоризонта, као Пегаз, Ован, Кит и река Еридан, док су се опет на истоку јавила са свим друга сазвежђа, као: Каигџија са својом сјајном звездом Арктуром, Херкулес, Змија и Змијар, Дјева са својим златним класом—Спиком. Велики лав се попео на највишу небесну тачку: а то је јужно испод зенита. Пред Дјевом видимо Гаврана, а готово цео јужни хоризонат прекрилило је велико звездано јато Хидре — водене Хале. И млечни се пут померио, а са њим и сва она звездана јата, што су се по њему и око њега поређала, као: Мали и Велики Пас, Орион и Близанци, Бик и Возар, Перзеј и Касиопеја. Плеаде се губе у магли западног хоризонта... А посмотримо ли свод небесни пад нама првога јула у 9 часова увече, онда ћемо видети  са свим другу звездану панораму на целој небеској куполи. Зенит нам је тога вечера на самој средокраћи између Великог Медведа и Лире, између Херкула, Кочијаша и Аждаје. Јужно од Херкула видимо Змију и Змијара. Велики Медвед се примакао северозападу, а Велики Лав се спрема да зађе. Кастор и Полук се једва виде у магли на самом западном хоризонту: све остале звезде из Близанаца већ су давно зашле; Возар са Капелом, Перзеј и Андромеда са Пегазом се једва виде на северном и североисточном хоризонту. Делфина видимо где је већ високо одскочио на источном небу. Тога вечера видимо како се други полукруг Млечнога Пута оцртао преко целога источног неба, а по њему се поређала звездана јата: на самом северном крају Перзеј, па Касиопеја, па Лабуд, па златнокрили Орао са својом звездом прве величине — Алтаиром; а на самом јужном хоризонту видимо Стрелца и дивно лепезасто сазвежђе — Скорпију, са њеном сјајном звездом прве величине — Антаресом. Сличну промену звезданих јата видимо тако исто и на дан првога октобра у 9 часова увече. Млечни је пут целу небеску куполу предвојио  скоро на две поле. Зенит нам нада на средокраћу између Лабуда и Касиопеје, Перзеја и Кефеуса. Велики и Мали Медвед са својом Аждајом налазе се на источној половини небеске куполе, а ниже према југу на истој страни небеснога свода видимо Змију и Змијара. Северну Круну и Каигџију видимо на југоисточном хоризонту. По самој Кумовој Слами, пошав од северног хоризонта, па преко целог неба све до јужног хоризонта, поређала су се ова звездана јата: Бик, Возар, Перзеј, Касиопеја, Кефеус, Лабуд, Лира, Делфин, Орао и Стрелац. Западно од Перзеја видимо Овна, а пред њим велико Китово сазвежђе. Јужно од њих блиста се Андромеда и велики звездани квадрат у Пегазу, а пред овим звезданим јатима, видимо Водолију, а пред њим Јарца. На самом западном хоризонту видимо .једну веома сјајну звезду: то је Фомалхаут у Јужној Риби... И то су само звездана јата, која ми северци видимо на северној небеској хемисфери. Доле на јужном небеском полу имају са свим друга сазвежђа, која ми никад видели нисмо. И да ли су само то једина звездана јата у бесконачној пучини небеској?.. Не; сва та небесна  сазвежђа, све те небројене звезде, што их људи гледају, посматрају, проучавају за читавих четрдесет векова, нису ништа друго, до један виши неимарски створ великог оца небеског, до један већи звездани комплекс, до један цигли, у већем небеском стилу, сунчани систем!.. А колико ли таквих звезданих комплекса још има, што их очи наше не виде и што их никад ниједан умни створ са наше земље, па ни са које друге планете нашега сунца, неће видети?!.. Фламарион. Једнога вечера и мене позову у Грађанску Касину на позната предавања г. Д. С. о бесконачности васељениној. Ово је било његово шесто предавање. Ја не знам што је он говорио на првих пет предавања, али по ономе шта причају они који су га слушали изгледа да је којешта говорио. „Е баш оно крупно одвали, кад рече, да наша земља, шестарећи око сунца, у једној секунди, а то је док шеталица на сату учини „цак,“ прође простора 29 километара, а то је, колико одавде до иза Раље!“ повикао је један који је био на његовом трећем предавању. „Вала то му је и којекако — да човек и верује и не верује — али кад оно рече да се из нашег сунца може истесати један милиун и две стотине осамдесет хиљада ових наших земаља, — то му ни луд не би веровао,“ додао је неко други. „А овамо је одмах за тим навео да је сунце теже од наше земље три стотине двадесет четири хиљаде пута.... Он сам себе побија: онамо каже да се из сунца може истесати 1,280.000 наших земаља, а овамо да је оно од наше земље теже само 324.000 пута!“.... „Море, пројте се, људи!.. Зар не видите да је у ове наше научнике ушао некакав ук, те немају о чему паметнијем да говоре, већ о ономе у што ни луд не би веровао. Ја од кад знам за се наша земља стоји како стоји, а они сад пронашли и да иде и како иде, па чак и колико у њој има ока!..“ рећи ће на то неки Драго опанчар.... На предавање беше дошло пуно света. Лепша половина је необично била заступљена. У великој дворници Грађанске Касине била су сва места заузета. Мушкиње је било у побочним собама. Пушило се и разговарало. Говорило се о последњим великим указима, што су их донеле службене новине, а за тим се прешло на предстојеће изборе и на то, која ће странка однети победу. Глас Весе Ћука највише се чуо. Он је доказивао да ова садашња организација наше војске ништа не ваља; а да се он пита, сместа би замолио Русију, да нам она уреди војску. Стеван Зоља, Савамалац, на другој страни љутио се нешто на одбор, што се ништа не стара за њихов крај, већ сваки одборник вуче на своју страну, а овамо кад се пореза и општински прирези  наплаћују, онда од Сављана прво траже. Из побочне собе се опет чу неки глас, да је свему томе крива наша интелигенција и Бог свети зна, о чему се ту још не би говорило и препирало, да неко не повика: „Почиње!.“ И ми нагрнусмо на врата. Наста један свечан тајац. Г. Д. С. беше се већ попео па катедру. Смешкао се: мило му, што се његова предавања овако лепо посећују. И онда поче, од прилике, овако: „Госпође и Господо, „Овога вечера имамо једну врло неблагодарну тему. О њој су лупали главу толики светски умови па је опет нису довољно расветлили. И ја сам се сад, пигмеј један, нашао да је пред вама расправљам! То је од мене одиста дрско; али шта ће се, да није те дрскости и у других људи, људски би се род просто упарложио, те не би био ово што је... Дакле ја ћу данас говорити о бесконачности васељениној....“ И онда мало заћута. Његови се погледи зауставише иа „плафону“ — као да је кроза њ хтео да погледа у ону бескрајну пучину небеску, што је баш овога вечера треперила миријадама небеских светила.. . „Прво да се упитамо,“ започе он, „шта је то управо васељена? — Васељена је све, све што она у себи садржи: то је наша земља и наш месец; то је наше сунце и сва његова  огромна породица — Нептун, Уран, Сатурно са својих осам пратилаца и оним тајанственим појасима својим; то је горостасни Јупитер, из кога може изићи хиљаду и две стотине ових наших земаља; то је онај блистави рој астероида, што кружи око нашег сунца између Марса и Јупитера; то је сам Марс; то је Венера и Меркур; то су оне загонетне луталице — репате звезде — што се с времена на време на небу појаве, облете око нашег сунца па их опет нестане, — то је ово наше лепо небо са својим безбројним звездама што на њему вечито трепере; — то је оно и што видимо и што не видимо — то је оно што нема ни почетка ни свршетка!... Васељена је, дакле, сама бесконачност: бесконачност је под нама, бесконачност над нама, бесконачност пред нама, бесконачност за нама!.. И како то да се још боље нашем уму представи?.. Замислимо једну безграничну сферу, у којој је свако њено место њен апсолутни центар... Летели ми брзином сунчане светлости, — што у једној секунди прође три стотине хиљада километара простора, — летели ми, велим вам, том страшном брзином лево или десно, доле или горе — сто, двеста, хиљаду, сто хиљада, не, већ сто милиуна, не година, већ векова, — ми бисмо били увек у центру те безграничне сфере!... „И бесконачност времена аналог је бесконачности васељениној : оно нема свога почетка, оно неће имати ни свога свршетка. Само име: време, — то је илузија; јер у животу васељенину нема времена — нема ни прошлости, ни садашњости, ни будућности: живот васељенин — то је једно апсолутно трајање..... „Па и сама бесконачност броја аналог је бесконачности васељенине; јер је у васељени све безбројно — светови као и атоми, из којих су ти светови састављени. „Па и сам прогрес живота — било биљног или животињског — нема својих граница. И он је вечит и бескрајан. Ко би могао повући границе између интелигенције једног црвића и интелигенције ловачког кера, а ко ли између једног Патагонца  и философа Канта, великог астронома Коперника и песника Молијера?!. О, ти узвишени Уму, ти вечита и непојамна сило васељенина — што одржаваш на карару и вечитој хармонији миријаде миријада светова, те чине да је овај свет и тако леп и тако величанствен и тако недостижан, — ми се теби дивимо; ми пред престо твој на колена падамо и са дна душе своје прошапћемо: „Велија дела твоја јесу Господи !..." После мале паузе он опет настави: „Господо и Госпође, „Бесконачност васељене то је бесконачност и вечитост материје, која испуњава цео простор; а бесконачност простора и вечитост материје, то је бесконачност светова, то је вечитост живота њихова; а бесконачност и вечитост живота њихова то је бесконачно и вечито кретање материје; а бесконачно и вечито кретање материје, то је бесконачно и вечито обнављање — вечито постојање, рађање и умирање светова!... „Вама то, Господо и Госпође, може изгледати мало и чудновато и невероватно, али је то ипак така овејана истина, као што ја гледам вас и ви мене. „Ево вам једног примера: „Колико сте пута о лепим ведрим вечерима гледали ово наше лепо плаво небо осуто безбројним треперавим звездама. И на северној и на јужној хемисфери небесној једва их се могло голим оком видети око 4—5 хиљада, али кад се небо погледа на мало веће телескопе, онда их се покаже на милиуне. И не само да их се покаже на милиуне, већ нам телескоп открије безброј небесних маглина и магличастих звезданих гомила. Небо нам се онда учини као да је све с краја накрај посуто ситним блиставим песком. Из ових се небесних маглина стварају нови светови, нове сунчане системе. Од безброја тих небесних маглина и звезданих гомила да поменемо једну из маленог сазвежђа које се зове: Ловачки Пси. И она се голим оком не види, а кад се телескоп потражи, онда нам се у том маленом сазвежђу оцрта један мајушни блистав венчић, начичкан једва приметним прашинастим звездицама. Њих је знаменити астроном сер Хершел старији чак и пребројио: има их, вели се, преко десет хиљада, а то ће рећи, да у оној маленој магличастој гомилици има преко десет хиљада сунаца, или, боље рећи, сунчаних система, и већих и мањих него што је систем нашега сунца, овога колоса небесног, из кога се, као што сам вам недавно напоменуо, може истесати милиун и две стотине и осамдесет хиљада ових наших земаља, која је опет за себе један колос!.. Па и опет, кад би се ово наше сунце гледало из даљине онога мајушног прстенчића звезданог, оно се не би голим оком видело, и једва ако би се на највећи телескоп могло наћи и то као једна светла треперава тачкица — колико убод мале шиваће игле!... А шта би се тек могло рећи о осталим, безбројним небесним маглинама и звезданим гомилама — у Перзеу, у Тукану, у Центауру, у Ждребету, у Ориону, у Штиту Собјевскога, у Великом Медведу, у Андромеди,  у Змају, у Лафу, у Водолији, а шта опет о оном горостасном и светлуцавом небесном појасу, што се зове Млечни Пут — наша „Кумова Слама“ — што је цело небо опасала, а која ништа друго није, до баснословно од нас удаљена сунца и сунчане системе, којима нема броја ни есапа — ни по даљини ни по величини њиховој?!.. „Ето, Господо и Госпође, то су тек овлашни оцртаји нама непојамне бесконачности васељенине!.. „Пре милиуна и милиуна, не година, већ векова, и наше сунце и цела његова огромна породица били су овака небесна маглина, чије су се границе тада простирале далеко иза граница Нептунових. Пречник ове горостасне маглине нашега сунца износио је преко 8800 милиуна километара!... Најпре се од те маглине оделио Нептун, а за њим Уран, па Сатурно, па Јупитер, па астероиди — има их око 400 што су до сад пронађени; а, по свој прилици, има их још који нису пронађени; — па Марс, па наша Земља, па Венера и на послетку Меркур, овај мезимац нашега сунца. Па и ова деца сунчева имају свој пород. Земља наша има једно дете — а то је наш Месец; Марс има двоје, Јупитер четворо, Сатурно осморо, Уран четворо. За Нептун се зна да има самог једног пратиоца,  али неки астрономи тврде, да их мора бити више... „И та огромна породица нашега Сунца смештена је у једну перифирију небесног простора, која има, као што горе рекох, у пречнику на, скоро, девет милијарада километара. И она опет у целој васељени није ништа друго до, као што вам мало пре рекох, један убод иглин!... То је један цигли атом међу атомима из којих се састоје сви небесни светови, који испуњавају ову, нашем уму недостижну, васељенску просторију, просторију без краја и почетка, просторију што има једно једито име: васељена..... „Господо и Госпође, „Бесконачност је васељенина што и вечитост њена. Има светова који су сад у повоју, а има их, који су у пуној младићској бујности, а има их који су достигли врхунац зрелости своје, а има их који су нагли вечеру живота свог.... Ето и ова наша земља била је негда небесна маглина — и она је негда сјала најпре љубичастом бојом, па бљештећи белом, на златнобелом, па црвеном, док се најпосле није охладила. Милиунима и милиунима година прошло је док је она постала ово што је; и милиуни и милиуни проћи ће, док се и наше сунце охлади и постане један грдосни небесни леш. С њим ће изумрети и сва његова породица. И то ће  бити једно васељенско гробље.... Шта се мрштите?.. Не бојте се. Ми то доживети нећемо!.. „И цео овај живот и нашега сунца и целе његове породице, то је само један трен у животу васељенину!.. Ето шта је бесконачност васељенина!“... Овим је г. Д. С. завршио своје шесто предавање. После је настала игранка. О васељени и њеној бесконачности ама нико више ни речи да прозбори. Па и сам г. Д. С. о томе није више мислио: и он се ухватио у коло и играо је, да га је свега зној пробио. Што се мене тиче морам признати да ме је предавање овога г. Д. С. прилично узбудило, те нисам могао ни да вечерам, а то ли да се у коло ухватим. Оно ми није силазило с ума, да је васељенина безграничност, слична оној бесконачној сфери, у којој је свако њено место њен апсолутни центар: летело се ма у ком правцу, десно или лево, доле или горе, — сто хиљада, не, већ милиун милиуна, не година, већ векова, брзином сунчане светлости, — увек би се било у центру те бескрајне сфере.... Та ово је, да човеку свест мркне!... После оно „да ће се у току времена и наше сунце и цела његова породица скочањити и постати једно васељенско гробље;“ па оно, да се и светови рађају и умиру, — ето, то ми троје није ишло у главу: зар ова наша лепа земља,  пуна сваке природне лепоте, пуна зеленила. пуна цвећа и мириса, пупа миријада Божјих створова — пуна песме и цвркута, пуна љубави и доброте; пуна мрзости и зависти, — па да свега тога од једном нестане и да постане један васељенски леш?!... Не, не, то само бити не може: све верујем, али у то не верујем. Зар је Бог за то створио овај лепи бели свет и у њему чудо од чудеса — човека, па да га једног дана збрише као сунђер кредом исписане цифре на табли?!. Не, то би била права, па макар, Боже опрости, и Божја бесмислица!... У тим и таквим мислима отишао сам кући и легао у кревет. Дуго и дуго нисам могао заспати. Испред мојих очију пролазили су читави светови, црни као авети, а покривени вечитом тмином. У два сам маха скакао из кревета и опет легао, али пусти сан никако да ми дође. И, најпосле, не знам кад сам и како сам заспао... C-te de Maistre. Како је то било ја и сад не знам, тек мени се учини као да ме неко по имену зовну. И ја се пробудим. Погледам. Баш до самог кревета стајао је један младић. Био је провидан; јер сам кроза њ лепо видео свој орман с књигама, како га је кроз прозор обасјала месечина.... „Устани!“ рече ми он. Ја устанем. Био сам лак као перо. Погледам на свој кревет, кад, о чуда, а ја се испрућио на кревету па спавам као — заклан: једва сам могао опазити да ми под котлацем бије дамар. И таман да заустим да упитам шта је ово са мном, а онај ће ми младић рећи: „Видиш, оно је твоје тело, а ти си душа његова: оно је оно, што се вечито на теби мењало и обнављало, а ти си оно што је у ономе материјалном телу твоме било непроменљиво и што ће вечито остати непроменљиво. „Ама зар ја умро?!“ умало што не писнух. „Не бој се; ниси. Имаш ти још дуго да живиш на овоме свету и да лупаш ону твоју веселу главу!“ рече он смешећи се. И ја опет погледам на моје тело: јест, оно је. Ја, баш истоветни ја. Чело ми се беше нешто намрштило — Бог једини зна, шта се у тај мах по оној мојој глави мело?... И да ли је она знала шта се ово са мном збива?!... „Не брини, ништа не брини: оно се сад налази у стању мртвог сна. И оно заиста мртвим сном спава и спаваће, док се год ти у њ не вратиш; а сад де, да идемо!.. Далеки су наши пути, куд ја мислим да те одведем!... Хоћу да те разуверим о твојој неверици — о бесконачности васељениној и да ти докажем да је она у једно исто време и колевка и гроб безбројних светова.... Хоћу да те проведем кроз безброј сунаца и сунчаних система; хоћу да те одведем на један давно и давно изумрли свет, који је био у највећој бујности и развићу онда кад се ова ваша земља није ни мислила родити. Свет је тај баснословно далеко од вашег сунца, или, боље рећи, од ваше земље. Зато ћемо ићи много већом брзином, него што је брзина светлости; јер кад би ишли брзином светлости, требало би нам десет хиљада година даноноћног путовања, па да се до тога света дође, а толико исто па да се вратимо; а ми то морамо све обићи, и уз пут прегледати и друге небеске знаменитости, па се до зоре вратити. Теби то може изгледати мало невероватно, али тако је у ствари. Духовни свет не зна за даљину. Он је у трену тамо, где замисли... У први мах морамо ићи лакше, наравно, релативно лакше. Ићи ћемо у правцу сенке земљине, па ћемо после скренути у лево — од прилике на средокраћи између земље и месеца, — одакле ћемо посматрати и ваше сунце и ваш месец и ову лепу постојбину твоју, овај малени чунић васељенски, у коме се вози преко океана вечности читава милијарда и по људи!... Одатле ћемо видети да и ова ваша земља није ништа друго до једна небесна звезда, онака иста као што је и ваша Вечерњача, ваш Марс, вага Јупитер и Сатурно... А сад, де, кренимо се у име Божје!...“ И ми се кретосмо. Ја управо ни сад не знам како ми изађосмо из мог стана, да ли на прозор или на врата. Само сам видео како се испод наших ногу измиче земља. У један мах небо над нама поцрни. То више не беше оно лепо и плавкасто небо посуто треперавим звездама, већ једна црна, црна као поноћ, небеска пучина, посута небројеним светлим већим и мањим звездама. „Сад смо изван атмосфере земљине, зато нам је небо тако црно. Звезде, као што видиш, више не трепере, јер им се зраци не ломе кроз вечно таласасте слојеве земљине атмосфере,“ објашњавао  ми је ове, за ме непознате, појаве, овај загонетни вођ мој. „А погледај сад!“ повика мој вођ. „Сад смо таман на средокраћи између Земље и Месеца. Одавде до ваше земље има 162 хиљаде километара, а толико исто до Месеца.... Погледај Месец, шта ти се чини?... Опажаш ли какву год разлику?“... „Опажам, како не опажам: много је већи него што је кад га са земље гледамо. После није ни онако сјајан.“ „Наравно, јер смо му се за половину одстојања приближили.... Али погледај-дер и вашу земљу, како она сад изгледа!“ рече ми он и пружи руку на једно место на нашем небу. Ја погледам. Нисам могао својим очима веровати. То беше један грдан, таман, једва видан колут, оцртан на црној пучини небеској. Никад и никад не бих веровао да је то наша земља, да су ту оних пет „части“ света — Азија, Африка, Америка, Аустралија и Европа; да су ту она сиња мора и по њему просута она безбројна острва и архипелази; — да на том тамном колуту има тако силних, тако пространих и тако моћних држава и народа; да су ту на тој, једва видној, плочи земљиној — Париз, Лондон, Беч, Берлин, Петроград, Пекинг, Чикаго, Њу-Јорк, Сиднеј, Калкута и многи други богати и велелепни градови, што су посејани по непрегледном шару земаљском; да на оном мрком лопару живи једна милијарда и по људи;  да су ту оне силне и боју вичне војске; да су ту читави паркови Крупових, Дебанжових и Астронгових топова; да су ту грдни и многобројни магацини, пуни пунцати пушака свију могућих система и други пуни барута, динамита и триста других чуда и сијасета, што их је људски род изумео, да њима сам себе сатире и уништава!... „Е, сад пази!.. Сад ћемо изићи из земљине сенке. Ићи ћемо лагано, да би боље посматрали помаљање вашег Сунца,“ рече ми вођ мој. И одиста, не постоја мало, а иза онога мрког колута, и то с једне стране, поче да игра чудновата, сад црвенкаста, сад љубичаста, а сад блештеће-бела светлост. С те стране перваз земљин преливао се у стотину разних боја, док од једанпут иза њега стадоше избијати некакви, сад мањи, сад већи, светли букови. Неки од њих су допирали до половине неба. На овој страни обод земљин као да беше оперважен неком, као крв црвеном, траком, иза које су на све стране избијали фосфорасто-светли млазеви, чији су се врхови повијали час на једну, час на другу страну. Каквих ту није било слика и облика!.. Неки су личили на горостасне расцветане лале, други опет па цвергасте жалосне врбе, трећи на повијен шевар и ситу, а неки на растресита пламена повесма.... „Ето, то су,“ рече ми вођ мој, „тако зване сунчане протуберанце, његове ерупције, огњени вали вечито узбурканога пламеног океана  на вашем Сунцу. То су они исти појави, што су их ваши астрономи толико пута посматрали   приликом тоталнога сунчевог помрачења.... О, да ти је знати како су страховити ти сунчеви огњени вали, ти његови пламени букови и ерупције!.  Они често достижу висину на преко 300.000 километара, а то је скоро за четвртину сунчевога пречника, или на 26 пречника ваше Земље. Него ми ћемо имати прилику да све то изближе посматрамо. На путу нам је једно сунце веома слично вашем Сунцу, слично и по својој величини и по броју својих планета... А сад пази!“ повика он. И, док би човек оком тренуо, оних ватрених млазева и оне црне Земљине плоче неста а на небу се нађе једно сунце и два огромна месеца. Боже, ја величанствен ли је то био призор!.. Око нас се свела једна као угљен црна небесна планисфера, посута безбројним звездама које само светлуцају а не трепере; а међу њима светле, неком мртвачком светлошћу, три велика небесна светила!.. „А, како ти се чини?.. Ни налик на оно небо, што га ви, било дању, било ноћу са своје Земље гледате!.. А то је оно исто небо, то су оне исте звезде и звездана јата, то је оно исто ваше Сунце и ваш Месец — само што им се сад придружила и ваша Земља!.. Ено погледај је, погледај !.. Види како су се на њој лепо оцртала њена мора и њени континенти !“ повика мој вођ гласом, као да је и сам ганут овим величанственим призором небесним. Мени није никако у главу ишло да је ово оно исто небо, што сам га целога свога века гледао са наше Земље. После, и то ми је било чудно што на небу светле три велика небесна светила — једно сунце и два огромна месеца — па ми се опет чинило да није дан већ ноћ... И таман ја у тој мисли а мој ће вођ рећи: „То је са свим проста ствар. Овде нема ни ваше Земље, ни њене атмосфере, те да од себе одбијају сунчану светлост. Овде се сунчани зраци, као и зраци оба месеца, губе у овој неизмерној празнини васељениној. Рефлекса њихова ни с које стране, с тога се теби и чини, да смо код сва три небесна светила окружени неком, теби досле непознатом, ноћном тмином.“ Даље, ја се још никако нисам могао разабрати: где је север, а где југ; где је исток, а где запад?. После бејах са свим изгубио рачун: шта је горе, а шта доле?.. На то се мој вођ осмехну, па ће ми рећи: „У васељени нема ни шта је горе, ни шта је доле; у васељени се не зна ни за исток, ни за запад, ни за север, ни за југ. Те сте појмове ви створили ради вашег оријентисања иа Земљи вашој, али тога, као што рекох, у васељени нема. Ми бисмо овде могли стајати хиљаду година, па не  бисмо приметили да се и једна звезда помакла са свога места: једва ако би се у 25 хиљада година опазило, да су поједина сазвежђа у неколико изменила свој садашњи облик. Па и само ваше Сунце не би се за хиљаду и више година ни помакло с онога места, на коме се сад налази, док се вама, на вашој Земљи, чини, да се оно свако јутро на истоку рађа, а увече на западу залази!.. Све је то привидно. Девет десетина је од онога, што ви видите, друкчије него како се то вама чини. Али о томе за сад доста!.. Него деде да ми нађеш Зодијак, или боље рећи да ми нађеш оних дванаест небесних знакова — звезданих јата — што представљају привидну путању вашега Сунца око Земље, или путању којом шестаре ваше планете: Меркур, Венера, ваша Земља, Марс, Астероиди, Јупитер, Сатурно, Уран и Нептун око свога центра Сунца!.. Путања се та с овога места, где смо ми, цела види, јер ваша Земља не заклања њену другу — јужну — половину. Али пре тога ваља ти наћи Поларну Звезду. Она је, знаш, у репу Малога Медведа, а после ћеш без пола муке наћи и сва остала звездана јата, што су на северној хемисфери небесној, а тако исто и она што су на јужној страни.“ И ја станем разгледати целу небесну планисферу и по њој растурена звездана јата. Њу беше на две поле предвојио онај блистави појас, што се зове Млечни Пут или Кумова Слама. И брзо сам се оријентисао. Прво сам нашао Великог  Медведа, а за тим и Малог. Нађем и Поларну Звезду. Морам признати да ми се учинило као да ова сазвежђа нису на истом месту као што сам их са Земље гледао: учинило ми се да се овај северни небесни капак померио са свога места и отишао некуд на другу страну неба. „То ти се зато чини што ти није Земља под ногама да заклони јужну половину неба, па те то збуњује. Тако је то: ништа човека тако не вара, као његове рођене очи,“ рећи ће ми мој чудновати вођ, ама као да ми је мисли читао... После малога посматрања нађем и лепо сазвежђе Касиопеју. Оно је на противној страни према Великом Медведу, с оне стране Поларне Звезде. Мало у десно, а нешто ближе Поларној Звезди, светлуца малено звездано јато Кефеус. Између Великога и Малог Медведа испресавијао се дугорепи Змај — Аждаја. — То је, по свој прилици, она страховита морска неман што ју је послао бог мора — Посеидон, да опусти Етиопску Краљевину и да тако казни лепу краљицу Касиопеју, што се похвалила да је лепша чак и од самих Нереида!. Даље од Андромеде, у самој Кумовој Слами, раширио је своја блистава крила Лабуд, а у његовом репу дивно одсијава Денеб, звезда прве величине; а још даље, ка западу, видимо лепо звездано јато Лиру и у њему Вегу, ову вечиту супарницу, и по сјају и по лепоти — Сиријусову. Јужно од Лабуда и Лире блистају се два звездана јата: Делфин и небесни Орао са својом светлом звездом прве величине — Алтаиром. Десно од Лире, на истом небесном кругу, види се велико звездано јато — Херкулес, а пред њим лепо сазвежђе — Северна Круна, у којој блиста најлепши алем њен — звезда Гема; а јужно доле, под овим звезданим јатима, видимо Змијара — Офиукуса — и његову грдну Змијурину, што крајем репа свога дохвата Млечни Пут, док  је својим чељустима обзинула чак Северну Круну, а својим трбухом додирује сам небесни екватор. Пред самом Северном Круном блиста се лепо звездано јато Каигџија, или, како га неки зову, Волујар, са својом лепом звездом прве величине — Арктуром. Пред овим сазвежђем — у истом небесном кругу — једва сири звездано јато — златна Коса Вереничина, а више њега, одмах испод репа Великог Медведа, једва се види по која звездица из малена сазвежђа Ловачких Паса, док на противној страни — између Перзеја и Великог Медведа — необично блиста лепо звездано јато Возара, са својом златнорогом Козом — Капелом; а десно од Возара види се звездано јато Перзеј, што држи у руци Медузину Главу, у чијој се змијастој коси блиста загонетна звезда Алгол. Јужно од Косе Вереничине, и то одмах испод небесног екватора, необично блиста златан Клас у руци Дјевичиној. Ово звездано јато — Дјеву — сече небесни екватор. Ту на самом томе месту налази се и тачка јесење равнодневнице, а на противној страни, у сазвежђу Риба, налази се тачка пролетње равнодневнице. Те су тачке, у исто време, и прелази сунчане путање преко небесног екватора — из северне хемисфере неба у јужну и обратно; а та путања пролази кроз дванаест небесних знакова, или, како се обично каже, кроз животињски круг — Зодијак. И тако полазећи од звезданог јата Риба, привидна сунчана путања — еклиптика — улази у звездано јато Овна. Ован је знаменит по томе, што је ту негда била, тачка пролетње равнодневнице, али се она у низу столећа преместила у Рибе. Из Овна Сунце привидно улази у сазвежђе Бика, чије је десно око вечито закрвављено. У гриви Биковој видимо малено сазвежђе, Плеаде — наше Влашиће, са својом знаменитом звездом Алкионом. Јужно испод Близанаца и Бика, на самом небесном екватору, блиста се најсјајније и најлепше звездано јато Орион, са својим златним појасом  од три небесна сунца и са својом сјајном звездом Ригером, којој се, ни до данас, није могла наћи паралакса — те да се по њој ухвати рачун њене баснословне удаљености од наше Земље... Какав то тек мора бити небесни огњени колос, кад нам његова светлост засењава очи, док је он од нас тако баснословно удаљен, да тој удаљености есапа нема.... Из бика сунчана путања  улази у лепо јато Близанаца, у коме дивно блистају — Кастор и Полукс ; из Близанаца сунчана путања улази у малено сазвежђе Рака, из Рака у сазвежђе Великог Лафа, у коме блиста његово срце — Регулус, звезда прве величине; из Лафа сунчана путања улази у звездано јато Дјеве, која ту прелази небесни екватор и улази у јужну половину неба.... Из Дјеве сунчана путања прелази у сазвежђе Теразија, из Теразија улази у лепо звездано јато Скорпије, што у њему необично блиста звезда прве величине, по имену Антарес; из Скорпије сунчана путања улази у Стрелца, из Стрелца у сазвежђе Козорога, из Козорога у Водолију, а из Водолије опет у Рибе... „Ето, то је тако звани Зодијак, кроз који ваше Сунце како се вама чини, прелази, правећи вашу годину. Али тако није у самој ствари. Ваше Сунце, као члан оних безбројних звезда у Млечном Путу, стоји на једном месту, а око њега кружи цела његова породица — Меркур, Венера — ваша Даница, или Вечерњача, — ваша Земља,  Марс, Астероиди, Јупитер, Сатурно, Уран и Нептун са свима својим пратиоцима, и то они круже оном путањом, што су је ваши астрономи назвали еклиптиком, а која опет пролази кроз оних дванаест небесних знакова, што се зове Зодијак. Па чак ни ваше Сунце не стоји на једном месту, већ и оно лети, вашем уму, непојамном брзином кроз овај бескрајни звездани свет, водећи са собом целу своју породицу. Оно јури тамо у правцу великога звезданог јата Херкулесова; те тако и оно кружи око свога центра и прави своју годину, коју оно заврши за 25 хиљада ваших година," рећи ће мој вођ. Небесни екватор или, боље рећи, она замишљена линија, што наше небо дели на две половине — на северну и јужну хемисферу — пролази опет кроз ова звездана јата: Рибе, Водолију, између Орла и Атинуса, за тим сече Змију  и Змијара, Дјеву, Сектанта, Хидру, Ориона — пролазећи посред његова појаса — Штапаца; — од Ориона екватор улази у велико сазвежђе Китово, а одатле опет у Рибе.... Одмах испод екватора, на јужној хемисфери неба, налазе се многа звездана јата, која и ми северци видимо. Тако испод Ориона види се Зец а још јужније Голуб, лево од Голуба видимо Великога Пса: у његовој њушци блиста најлепша и најсјајнија звезда на целом нашем небу, по имену Сиријус. Десно од Ориона види се вијугава река Еридан, а за њом велики део звезданог јата Китова, са својом чудноватом звездом Миром. Лево од Великога Пса, у истој небесној равнини, види се један део лађе Арга, а даље: Бусола, Хидра, Пехар, Гавран, а нешто јужније од Гаврана видимо главу Центаурову, Курјака а још даље, у истој равнини, Скорпијин реп, Јужну Крину и Јужну Рибу са њеном блиставом звездом прве величине — Фомалхаутом. И сад ја погледам и сам јужни небесни пол. И лепо сам осетио да ме поче подузимати неко особито душевно осећање. Овај крај нашег неба сад први пут у животу гледам!.. Сам јужни пол мрачан је и пуст — готово без и једне звезде. То беше као неки црн понор небесни!.. Некаква мрачна дубина, од које ме језа поче хватати.  „Не бој се!.. То је место некад блистало најдивнијим звездама на овом крају небесном; али су се оне давно и давно све угасиле. Ми ћемо имати прилику да једно тако пусто место посетимо, а то управо и јесте права сврха нашега садашњег путовања кроз небеса,“ рече ми мој вођ. Око овога црнога понора небесног на јужном небу има пуно лепих звезданих јата, али је међу њима и најлепше и најсветлије јато Јужнога Крста. Оно што је нашим северним мрнарима наша Поларна Звезда, то је Јужни Крст онима на јужној половини наше Земље. Њега ено између Центаура и лађе Арга, који се такође одликују лепим и сјајним звездама прве и друге величине. Лепа су звездана јата на јужној хемисфери и Олтар, Паун и Ждрали. Али ми је једна звезда пала у очи са својом веома живом светлошћу, што је преливала из љубичасте и у зеленкасту светлост. „Знаш ли која је то звезда?“ упитаће ме одједном мој вођ. „А откуд бих ја знао која је, кад је сад први пут у животу своме видим,“ одговорим му. „То је Алфа у Центауру: то је управо двогубо сунце. Оно је најближе вашем Сунцу: оно је његов, тако рећи, капи-комшија. Па ипак да ти је нешто знати, како је оно баснословно удаљено од ваше Земље и од вашег Сунца!... Оно је две стотине седамдесет и пет хиљада пута даље од вашег Сунца него ваша Земља, а то је на округло десет трилиуна миља или четрдесет трилиуна километара, док је ваша Земља, као што знаш, удаљена од вашег Сунца само 37 милиуна миља или 148 милиуна километара. Светлост, као што ти је познато, пређе у једној секунди 300.000 километара простора: и њој би требало да путује, и дању и ноћу, четири године и четири месеца, па да са ове лепе звезде стигне до вас. — Него ти ипак не можеш појмити каква је то баснословна удаљеност: да ти то представим у мало разумљивијем примеру. Један ваш брзи железнички воз, који прелази 60 километара у сату, требао би да путује, и дању и ноћу, седамдесет и пет милиуна година, па да стигне на ваше Сунце!.. А кад би се каква страховита експлозија догодила на тој, вама најближој, звезди, онда би тај глас требао три милиуна година путовања, док стигне до ваше Земље... А то је, као што рекох, капи-комшија вашем Сунцу... А шта би рекао за она сунца, за оне звезде, с којих би сунчана светлост требала хиљаду, десет хиљада година даноноћног путовања да до ваше Земље стигне?!.. Па и те даљине, према бесконачности васељениној, нису никакве даљине!“.. рећи ће мој вођ с неком узвишеном збиљом, па онда настави даље: „Од атара вашега Сунца, а то је од орбите — путање — Нептунове, крајње планете вашега Сунца, па до атара звезде Алфе у Центауру, — нема ни једне једите звезде, ни једнога једитог магличка небесног, — већ је тај огромни, вашем уму недостижни, простор небесни једна мрачна, једна тужна, једна вечита, једна нема, једна језовита ноћ — ноћ без сумрака и без расвитка!.. Али баталимо те мисли!.. Имаћемо кад и о томе размишљати, него погледај ти ово, што је, тако рећи, пред нама!“.. И он пружи руку и показа ми, на северној хемисФери неба, наше Сунце, Земљу нашу и наш Месец. Сунце се овога пута налазило у Теразијама, а наша Земља с Месецом у Овну. Меркура познам у самом Скорпијином репу. Венера је дивно блистала у Дјеви. Крвавог Марса нађем у Козорогу, а Јупитера у Раку. Сатурна сам тражио и тражио, али га не могох наћи, на што ће ми мој вођ смешећи се, рећи: „Није ти га вајде ни тражити, јер је њега заклонило ваше Сунце и кад бисмо ми овде остали три месеца, два дана и 16 минута, он би се тек тад, иза левога руба Сунчевог, помолио.“ И наше Сунце и наша Земља са својим Месецом и осталих пет планета Сунчевих лепо су обележавали животињски круг на небу.... „Хе, брајане мој, да ти је знати како би тај круг тек онда био окићен звездама, да се одавде може голим оком видети и рој Астероида, што кружи око Сунца између Марса и  Јупитера,    па да ти је видети и Урана и Нептуна и све планетске пратиоце, онда би ваш Зодијак одиста изгледао као какав огроман звездани прстен, само што би у томе прстену било и само ваше Сунце, док се оно, у самој ствари, налази у центру тога прстена, а то је у центру своје обитељи!... : И, одиста, с онога места, на коме смо ми били, видела се цела Сунчева породица. И ја сам тек тад потпуно појмио и, управо, уверио се, да је и наша Земља једна небесна звезда, онака иста као и наша Даница и њене остале на небу друге. Нама је била окренута она Земљина страна, на којој су Атлански Океан, цело источно прибрежје и северне и јужне Америке, Гренланд, Европа, цела Африка, већи део Азије, западни део Индијског Океана и готово цела Предња Индија... Лепо се виде сва њена мора на тој страни и сви њени континенти: цела Енглеска са Скотском и Ирском изгледали су као неке мајушне мрљице, а таква сила на Земљи нашој!.. Лепо сам видео, и то први пут у животу, оба Земљина пола — и северни и јужни... Они су се оба беласали, као да су посребрени. Познао сам и острво Мадагаскар, што су га Французи пре неког времена освојили; али сам се најдуже задржао, посматрајући јужни део Африке — тамо баш, где овога часа силна Енглеска пролива потоком људске крви, у циљу, да и тамо изврши једну велику „хуману замисао“ — да и тамо  пронесе своју познату културу и цивилизацију!.. Али ме је највише ганула, негда класична, Предња Индија, где овога часа у њој, од глади, мру милиунима оних добрих и питомих Индијанаца!... „Да и ово није плод европске цивилизације и културе, што их је у ове, негда рајске, земље унела велика и образована нација — поноснога Албиона ?!“ помислим... „Немој корити Албиона; сви сте ви једнаки: ни хвали Ерака ни куди Петака!.. А зар је на твоме Балканском Полуострву боље?. Зар то није јагње међу гладним вуцима?!. А сирота Кина?!.. То је безазлено стадо оваца међу тигровима!“ учини мој чудновати вођ с неком особитом тугом И горчином. Ја сам овом приликом још нешто на нашој Земљи опазио. То је некакав светао ореол, или, боље рећи, некакав провидан обруч, који је целу нашу Земљу опасивао. Да нисам видео и познао наша мора и наше континенте, ја не бих веровао да је ово наша Земља.... „Да није  ово каква магнетска. светлост, што наша Земља из себе пушта, а коју наши астрономи нису могли до сад опазити?“ помислим. „Не, није. То је атмосфера ваше Земље, обасјана сунчаним зрацима“ одговори ми вођ мој. Овај чудесни младић просто ми је сваку мисао читао.... „Ама ко си ти, добар човече?“ упитам га већ једном. Он се само осмехну, па ће ми рећи: „Хе, ко сам, питаш ме? Па да ти кажем. Ја сам она виша интелигенција, о којој је толико сањао ваш научник Лаплас. Његов ум назирао је оно, што ће човечанство да појми и потпуно разуме тек после десет милиуна година. Оно што се данас људима чини да је недостижно, то ће онима, после десет милиуна година, бити једна обична и малој деци разумљива ствар. Они ће тада свима природним појавама знати њихове пра-праузроке и ништа им на овоме белом свету неће бити ни скривено ни непојмљиво.... Још јасније: ја сам дакле Лапласов дух,“ одговори ми мој вођ, а онај му се осмех опет залепрша на његовим као кармин руменим уснама..... „А, сад да пођемо, у име Бога, даље,“ започе он, после мале паузе. „Ја мислим, да би најпре требало, да мало свратимо и на Месец. Има се шта и тамо видети!... Та он је прва станица на нашем големом путу кроз небеса. После, он то и заслужује: иако је он мајушан и незнатан међу осталим звездама, он опет има огромних заслуга за развитак ума људског. Његова је то блага и мека светлост, у коју је око човеково смело први пут погледати; она је то, која је ум човеков почела, мало по мало, озаравати; он је то, који је човека отргао од земље и покренуо га да мисли о небу, о звездама и о — читавој васељени: та он је прво слово у огромном буквару Астрономије!... После, он је вечити пратилац Земљин; он је, најпосле, њено чедо, пород срца њена, јединче њено: он је праизвор љубави њене, која се после пренела у читав род људски; — он је украс њен, понос њен...  Како би бедно изгледала ваша Земља, а како ноћи њене, да јој није меке и благе месечине његове?!... Зато хајдемо да њега прво посетимо!“... И ми се кретосмо..... Ја и сад не знам како то би; тек мени се чинило да Месец иде к нама, а не ми њему. Што се више приближавао, све је постајао већи и већи. Контуре његових брда и долина, равница и мора постајале су све разговетније и разговетније, док се најпосле, он сам — Месец — пе поче кострешити као каква демонска утвар. Оне његове блиставости неста; и мени се лепо учини, као да к нама јури једна накострешена грдосија небесна. Он се просто надимао, и мало по мало стао запремати читаву половину оне црне, а звездама осуте, небесне сфере, док се најзад не нађе под нашим ногама једна са свим нова, мени досле непозната, земља, покривена голим, сивим, једно до другога начичканим, као стреле шиљатим, брдима, страховитим урвинама, мрачним безданима, каквих нигда у своме веку видео нисам. Па онда, какве се још конфигурације, брда, долина, висоравана, клисура — не виде на овом чудноватом глобу небесном! Виде се некакви, готово непрегледни, кратери, образовани од самих, несрећно испреламаних, од дна до врха испрсканих, брда и окосина. И то је све сиво мрко - тужно!... И ми се спустисмо на једно од тих исполинских брда?... Боже, какав величанствен поглед! Мени се учинило као да сам на врху нашега Ртња, па као да с њега гледам оно суро, овде онде испреламано омољско стење и оне мрке клисуре и провалије, што су их ту оставили последњи таласи давно усахнулог Панонскога мора!... Али је ово све друкчије — друкчије и по конфигурацији брда и по облику клисура. Над нама онако исто небо; али без онога заносног плавила, већ је над нама пукла, као ноћ црна, бездна небесна, посута небројеним звездама, и то оним истим звездама, што их ми, о лепим ведрим вечерима на небу са Земље гледамо.... Велики и Мали Медвед, Касиопеја, Перзеј, Кефеус, Жирафа и остали њихови другови, онако су исто на небу поразмештани, као што се са наше Земље виде.... Сунце сија, али са свим друкчије; зраци његови не трепере онако као на Земљи нашој. Па и саме сенке на Месецу са свим су друкчије: црње су и мрачније.... Свако брдо на Месецу кад је сједне стране обасјано Сунцем, онда с те стране има дан, а с оне друге ноћ. Кад ми на нашој Земљи седимо у сенци каквога лиснатог дрвета, ми ту лепо видимо и најмање тварчице око себе. На Месецу није тако. Сенка је тамо што и густ мрак: Сиђете ли у сенку ви сте већ у густој тмини, у правој тамној ноћи..... „Наравно,“ рећи ће ми мој вођ, „Месец нема оне и онакве атмосфере, као што је има ваша  Земља,  која, обасјана Сунцем, баца рефлексе на све околне предмете, па и на оне, што су у каквој сенци. Овде на Месецу нема тога. Атмосфера Месечева је неопазна, а ако је нешто и има, она је тако проређена, да се, у неку руку, може равнати етеру, и једва ако је што гушћа доле у низијама и у дубоким долинама Месечевим..... С тога па Месецу нема ни сутона ни прозорја: на њему се на једанпут смркне и наједанпут сване. Док Сунчеви зраци, било при рађању, било при заласку његову, обасјавају највише врхове Месечевих брда, дотле је доле по његовим низијама и провалијама права црна ноћ. Тако је исто и кад га ваша Земља својом „месечином“ обасја“...... И он погледа нашу Земљу. Погледам и ја. И ако је био дан на Месецу, она је, на оној црној пучини небесној необично лепо сијала — баш као да је помагала Сунцу, да у ова суморна брда, да у ове усамљене и вечито пусте пределе Месечеве, унесе што више светлости и видела... Али и светлост Сунчева и светлост наше Земље и светлост оних безбројних звезда на небу, — све је то на Месецу нека хладна, нека укочена светлост — светлост без треперења и без живота!... „Па има ли каква год живота на овој суморној кугли Месечевој“? упитам вођа мог. „Има, како да нема; али је живот на Месецу са свим друкчији, но онај на Земљи вашој. Сваки се живот прилагођава средини, у којој се и јавио; а кад се с том средином сроди, онда     се у њој почне чак и да развија — наравно, догод постоје услови за то развиће: северна плетика и маховина бујају и напредују под дебелим снегом севернога пола ваше Земље, онако исто као што буја тропско биље на жарком, док би ово угинуло на северу а оно усахло на екватору. На Земљи има сезона — годишњих времена, — а на Месецу их нема; на Земљи је дан и ноћ 24 сата, а овде на Месецу 28 дана — 14 дана дан а 14 ноћ. — И биљни и животињски свет ваше Земље овде би за 28 дана свршио своје: или би се за Месечев дан — спржио, или би се за Месечеву ноћ скочањио од страховите студени.... Даље, ваша Земља има, као што рекох, једно непроцењиво благо, које овај Месец нема. То је њена атмосфера, то је онај полупрозрачни ореол, у који је ваша Земља тако рећи учаурена, онако  исто, као што је учаурена свилена преља у своју кокону — свилени меурак свој, који је чува и од претеране Сунчеве жеге и од претеране зимске студени. О, ви још не знате шта свега има ваша Земља, и све оно што на њој живи, да благодаре тој добродетељици својој— атмосфери!.. Атмосфера је то, што чини да ваша Земља живи животом, којим живи сад, којим је живела у најтамнијој прошлости и којим ће живети у далекој будућности. Океани, мора, реке, потоци; шуме, зелена поља, цветне ливаде; небројене специје биља и животиња, па и сам човек — све то живи, све то дише у атмосфери и атмосфером. Ваздушно море преплавило  је целу куглу Земљину; у његовим се валима купају брда и планине њене, а ви опет живите на дну дна тога пространога океана, — живите у њему и храните се њим Атмосфера је то што облива веселим зеленилом ваше шуме и дубраве, зелена поља ваша и цветне ливаде; атмосфера је то што онако идилски злати румено-светлом пеном врхове брда и планина и при изласку и при заласку Сунца; то је она што на ову црну и суморну пучину небесну навлачи онај светао, онај зелено-плавкасти азурни застор, чијој се лепоти још нису сити надивили велики песници ваши и обожаваоци лепоте неба Земљиног!... Атмосфера је оживела органска тела, али је она оживела и најузвишенију човекову мисао, која се винула на крилима великог ђенија небесног, горе у неизмерне просторије васељенине!“... И мој пратилац мало застаде. Замисли се па опет настави: „А, као што видиш, Месец нема атмосфере, нема је ни изблиза онаке какву има ваша Земља. Па и оно што је још има на најнижим својим низијама, то је тако бедно и тако проређено да и најосетљивија чула ваша нису кадра осетити никакво таласање њено.... Зато на Месецу нема ни бура, ни ветрова, ни магле, ни облака, ни муња, ни громова, ни кише, ни снега; ни мора, ни језера, ни река, ни потока; ни најмањег шума ни жубора; а свега је тога у далекој прошлости његовој било у изобиљу..... Живот Месечев био је негда бујан, — то сведочи ово страховито  испреламано земљиште његово; ова брда, чији врхови штрче до на 7600 метара у вис; ове језовите и тако рећи бездане провалије; овај на све стране испрскани терен; ове гранитске литице, што су као какви исполински зидови; ово до фантастичности нагомилано стење на подножју ових џиновских брда и кратера, — све нам то казује да су и овде некад беснеле буре и ветрови, да су ова брда плакале кише и покривали зелени застори шума; да су и овде некад текле реке и шуморили потоци; да су већи део ових непрегледних равница Месечевих покривала сиња мора и језера!... А сад?... Погледај само како је на овом љубимцу ваше лепе постојбине утрнуо сваки покрет, умукао сваки глас и сваки шум!.... Ама нигде трага од живота!... Па ипак, ипак — на њему још има знакова од живота — бар биљног ако не и животињског, али живота, који се прилагодио стању, условима и свеколиким климатским приликама, које данас владају на Месецу. На најнижим низијама „Мора Плодности“ расте нека врста цвећа, чији цветни листићи изгледају да су коштани, те им не може наудити ни зима ни врућина. Два су агента, који и данас јако дејствују на мењање облика Месечеве површине, њених брда и њених провалија. То су — хладноћа и топлота; а оне су  овде и једна и друга страховите, јер је на Месецу, као што сам рекао, дан дуг за 14 ваших дана и ноћи, а толика му је исто и ноћ...." „После, ту недавно чак су и ваши астрономи опазили, да на Месецу још нису са свим угашени вулкани. Опажено је на више вулканских поља неких промена: ишчезли су неки, астрономима добро познати, вулкански кратери, а појавили су се нови. Од свију доста је да поменем познати нови вулкански отвор — кратер — у близини Хигинуса, а Хигинус се налази на самим окомцима негда грднога вулканског огњишта, чиј је највећи кратер Агрипа на северним обалама „Магловитога Мора“ на Месецу.“ „А како се зове ово брдо на коме смо ми?“ упитам га. Он ме оштро погледа. Може бити да му је било криво, што сам му упао у реч; али ми ипак одговори: „Ово брдо има два имена: Харива и — Коперник. Харивом су га назвали, још пре два и по милиуна година, астрономи на Марсу; а то је опет име једнога њиховог „Коперника,“ који је изнашао неку чудну методу, како се општи са осталим световима, на којима има умних створења. И они одиста дају и вама знакова, да им се јавите, али ви још нисте ни изблиза дошли на ону висину астрономског разумевања, на којој данас стоје становници Марса. И тако ће они још дуго и дуго чекати, да им се јавите  и да им на њихове знаке одговорите. С тога је у њих почело да преовлађује мишљење, да на Земљи и нема умних створења. А Коперником су га назвали ваши астрономи...“ „Ја сам нарочито хтео, да сиђемо на ово брдо,“ настави мој вођ даље, „јер се с њега има диван поглед на најлепше пределе Месечеве. Одавде се виде најзнаменитије равнице Месечеве као и најживописнији планински ланци, висови, брда, кратери, планинске окосине и провалије. Ето, ова брда пред нама, то су — Карпати, а онај огромни полукруг планина тамо у десно од Карпата, то су — Апенини, а тамо иза тих планинских ланаца — она непрегледна равница, што је окружена брдима као каквом горостасном оградом, то је — Море Киша, а Марсовци га зову — Поље Мртвих; она друга раван, што сири иза Апенина и што изгледа као какав џиновски лопар, то је — Море Ведрине. А ова непрегледна раван, што је лево од нас, то ти је — Океан Бура; а Марсовци га зову — Поље Богова. А јужно+ од Месечевог екватора простире се таласасто поље, што је испреламано вулканским брдима и кратерима, — и то ти је Море Облака, а Марсовци га зову Ђавоља Раван; а преко ових огромних брда, нама с десна, налазе се непрегледне равнице, овде онде испреламане вулканским гротлима, — и то су вам мора: — Мирно Море, Море Плодности, Море Нектара и Ћудљиво Море.... После има ту ваздан мора : — Море Паре, Море Магловито, Хладно Море, Море  Мочара, и пуно других морских залива, рукава и — језера. Наравно да у свима тим морима данас нема ни капи воде,“ рећи ће мој вођ и осмехну се. „Па, Боже мој, где се дела толика вода?“ упитах га. „Она се вековима уткивала у разне слојеве Месечеве коре, у неизмерно ткиво бујних шума и свеколикога царства биљног; кад-и-кад продирала је чак до огњишта лаве, ту се претварала у пару, а пара је пара: и ви на Земљи већ знате огромну снагу њену. Она је, дакле, потискивала лаву, а ова је, где је год нашла одушку, какав вулкански отвор, пробијала себи пут па је излетала па Месечеву површину, док се није најпосле, највећи део утробе Месечеве од лаве очистио. И у те огромне Месечеве шупљине сручила се сва вода из ових њених старих планинских котлина.... Та иста судбина чека и вашу Земљу и сва њена мора и језера, све њене реке и потоке, — а та је судбина снашла давно и давно и многе друге угашене звезде....“ „Него чудна је ово зверка, овај Месец,“ окренуће као у неку шалу мој вођ. „Он ти је слика лишајива јежа, који је вечито најежен... Они лишаји, то су места где су негда, била његова мора и језера; а сва остала површина тела његова, то вам је она многобројна бодља његова.... Погледај, погледај, је л’ да се сав најежио?.. Он је 49 пута мањи од ваше Земље, а има брда и висова, кланаца и дубодолина без  трага више, него што их има ваша Земља. На целој кугли његовој има преко 60.000 које брда, које вулканских отвора!.. Ето и ово брдо на коме ми стојимо, један је од најлепших типова вулканскога неимарства па Месецу. За њим долази знаменити кратер Тихо. Он је далеко доле на југу, где је цео терен несрећно испреламан, или, боље рећи, издробљен те више личи на какве џиновске рушевине, него на брда и планине, клисуре и провалије... Па да ти је знати какви су распони ових Месечевих кратера. Највеће огњиште једнога вулканског брда на Земљи вашој износи 70.000 метара у пречнику, а то је оно на острву Цејлону. Међу тим вулканско огњиште брда Клавиуса на Месецу има у пречнику 210.000 метара; а има их још пуно који прелазе 160.000 и 150.000 метара. И ти се сад чудиш како је то могућно, да су вулкански кратери на Месецу тако многобројни и да заузимају тако огромне димензије?.. То није никакво чудо, јер у природи и нема чуда. Снага водене паре свуда је једна иста, како на Земљи тако и на Сунцу, па тако и на Месецу. Сва ствар и сва тајна лежи у томе: какав је отпор на који она наиђе. Зато што је Месец од Земље мањи 49 пута, по тој сразмери и сва су тела на њему лакша. Тако, један ваш килограм воде или какве било друге материје, овде иа Месецу, не тежи више од 164 грама; човек који је тежак 70 килограма, овде на Месецу не би тежио ни пуних једанаест килограма. Кад би било  људи на Месецу и то великих као што су на Земљи, они би се по овим горостасним и овако стрмим брдима пели и силазили као мухе по дувару; а с оном снагом, што са Земље скоче на столицу, могли би скочити на какав Месечев Копаоник!.. И тако најдебљи слојеви Месечеве коре, па били они од кварца или од гранита, просто су били једна играчка за снагу водене паре: читаве стене од неколико хиљада, не килограма већ ваших тона, бацане су чак под облаке као какво иверје, а особито што је и атмосфера Месечева била једва приметна, па ни она није давала никаква отпора.... Ето сад ти је држим јасно, зашто је површина Месечева овако узбуркана, овако несрећно испретурана, зашто су сва његова брда и кратери шупљи као какви џиновски сулундари, зашто су ова његова планинска ждрела и провалије овако дубоки и од дна до врха овако испрскани. Него збиља, ми се овде и сувише забависмо!“ И мој вођ трже часовник из шпага. Био је сав у брилијантима. „Ха, рече, сад је већ поноћи превалило на вашој Земљи!.. Ваља нам се пожурити те да се ово мало изгубљена времена накнади!!.. И ми се кретосмо — брзином моме уму несхватљивом: док би човек ударио длан о длан ми смо већ били, Бог те пита у којим просторијама небесним.... Arago. А, ја оно нигда заборавити нећу!... Ми усред једне мрачне ноћи. Небо црно као гагат. Не, то управо и не беше небо, то беше једна језовита, једна бездана пучина, пучина без краја и конца; а из тих мрачних понора светлуцале су поједине звездице; али је међу њима била једна необично лепа, много лепша и много сјајнија него и сам наш Сиријус. Њена светлост чисто се преливала из љубичасте у зеленкасту боју. До ње је жмиркала једна друга, као крв црвена, звезда. Десно од нас видела се једна мала, али веома, блистава група звезда. Било их је од свију боја: рујевих, златкасто-румених; некоје су имале смарагд-боју, а некоје се преливале у свих седам дугиних боја.... Освртао сам се на све стране, да видим где је наше Сунце, наш Месец и Земља наша; тражио сам свуд по тој небесној пучини не бих ли познао ма које звездано јато неба нашега, па ми  све би узаман. Друге звезде, друга сазвежђа, друго небо, друго све!... На то ће Лапласов дух рећи: „Наравно, теби се чини да је ово све друго, све друкчије; али то није. Ми смо се нешто мало помакли из оних небесних просторија у којима су смештени ваше Сунце и његова породица, и, ето, како се све изменило; а то се само изменио размештај звезда. Ми овде имамо исте звезде и иста сазвежђа, али са свим у другој перспективи.... Видиш ли ону сјајну љубичасту звезду што је пред нама?“ „Видим, како не видим,“ одговорим му. „А познајеш ли је?“ . „Откуд бих је познавао кад је сад први пут видим.“ „А, не; вараш се ти... Ти си њу небројено • пута видео. То је главом његово величанство Мизар, друга звезда у репу Великога Медведа.“ „То је Мизар!... Не може бити“! повичем.... „А где су оне остале звезде што представљају с њим труп и реп Великог Медведа, или точкове и руду Великих Кола?“ упитам га. „Па ено их свију; али оне одавде гледане имају са свим други облик, другу перспективу: Бенетнаш светлуца у оној маленој групи звезда нама с десна; Алиота ено далеко тамо у оној дубини небесној где жмирка сам самцит. Ове две звезде нису се ни за длаку у сјају промениле, јер су тако далеко од нас, да онај простор што смо га од ваше Земље прошли просто ишчезава  према њиховој неизмерној удаљености; а онај огромни квадрат, што је налик па Пегаза и што је покрио четвртину неба тамо нама с десна, то су ти: Дубе, Мекар, Фегда и Мекрец. „А која је она црвена звезда што је до самога Мизара?" упитам га. „Она с Мизаром представља двогубо сунце, кад се с ваше Земље гледа на телескопе; а кад се голим оком гледа, онда су оне једна звезда и то звезда друге величине, а погледај их сад!... Мизар је дванаест и по пута сјајнији од Сиријуса; а она црвена и лепша је и сјајнија од вашег Марса,“ објашњавао ми је Лапласов дух. „Ама, па шта би с нашим Сунцем, куд се оно деде, а куд Месец и Земља наша?“ упитам га. „Видиш ли оне две мајушне звездице што светлуцају таман доле под нашим ногама,“ упитаће ме мој вођ. Ја погледам. Одмах сам их смотрио. То су биле две звездице једва четврте величине, и са свим једна уз другу: да су мало једна другој ближе, изгледале би да су једна звезда. „Видиш ли их?“ упита ме он опет. „Видим, како не видим.“ „А познајеш ли их?“ „Откуд ћу их познати. То мора да су неке звездице што су на јужној хемисфери нашега неба.“ Лапласов се дух благо осмехну па ће ми рећи: „То су две најлепше и најсветлије звезде на вашем небу. Једна је Сиријус, а друга Вега." Шта?... То Сиријус и Вега!... Не може бити!... Та оне су тако једна од друге далеко, да је једна на једном а друга на другом крају нашега неба тако, да кад се једна рађа, онда она друга залази, кад је једна на нашем зениту, онда је она друга на зениту наших антипода!“ приметим му ја. „Тако је. Ти имаш право; али смо се ми од ваше Земље толико удаљили, и то идући мало у косо — да је онај простор, што раставља ове две лепе звезде вашега неба, са свим ишчезао, а и ваше Сунце и његова цела породица отишли су у ништа. Ето, цела обитељ вашега Сунца смештена је између оне две звездице. И да су нам овде телескопи са Марсових звездарница, ми бисмо тек помоћу њиховом нашли ваше Сунце, и то као звездицу пете величине.... Него доста о томе!... Хајдемо право у букове његовога величанства Мизара; али ипак да узгред свратимо на коју од његових планета. И ту се има шта и видети и научити,“ додаде мој свезнајући и свевидећи вођ.... Право да кажем, мени никако није у главу ишло, да је цела система нашега Сунца, која је у пречнику широка две милијарде и две стотине  милиуна миља, или на осам милијарада и осам стотина милиуна километара, — стала у онај мајушни простор што је између оне две звездице; па, готово чак ни то нисам могао веровати, да су оне две звездице — Сиријус и Вега.... И таман ја у тим мислима, а мој ће ми вођ рећи: „А, ти као да сумњаш у моје казивање?!... О веселниче мој!... А знаш ли, болан не био, да би се у Сиријусу могло рахат сместити и ваше Сунце и цела његова рођа, изузимајући јединог Нептуна, који би за два и по милиуна миља био над површином Сиријусовом.... А погледај ону мајушну звездицу, колицнита је — колико једна варница. И то је главом Сиријус, онај небесни колос, у коме би се, као што ти рекох, окретала готово цела система вашега Сунца!... И још нешто. Теби су врло добро познати ваши Влашићи, ова најдивнија гомилица звезда на небу вашем. Обично голо око у тој звезданој гомилици види само шест  звездица, а то је тек 6 сунаца, а то је шест сунчаних система; а знаш ли, болан не био, да је на томе мајушном простору, помоћу телескопа, нађено преко шест стотина звезда, а то је — преко шест стотина сунаца, а то је — преко шест стотина сунчаних система и већих и мањих, него што је ваше Сунце  и његова система. И ти још сумњаш да се ваше Сунце и његова система, његова цела породица, налазе између оне две звездице — између Сиријуса и Веге!... Ви не знате, да су и ваше Сунце и ваша Земља и сви остали чланови његови, почињући од Нептуна па до Меркура, само сићушни прапорци Сиријусови!... А ви сте негда држали, да је ваша Земља све и сва на овоме свету, и да су све звезде па и ваше Сунце створени да њој, као каква слушчад, и ноћу и дању, светле!... И ви бисте још и данас у тој надувеној заблуди били, да вам нису очи отворили Коперник, Галилеј, Кеплер, Њутн и други,“ готово се на ме обрецну Лапласов дух. „Немој се човече љутити; ја нисам имао намеру да те вређам!... А, најпосле, ја томе нисам крив него моје непоимање о бесконачно великоме и бесконачно маломе. За ме је некад био велики наш дуд пред кућом, а мали чича Милошев Перица, што није могао ни преко кућног прага да пређе.... И ти сада тражиш да ја верујем да је међу оним мајушним звездицама смештена сва система нашега Сунца!...“ „Имаш право. Са свим је тако. Нисам имао места да се љутим. Нико не може дати оно што нема, ни знати оно што не зна,“ рећи ће ми вођ мој, а онај му се благ осмех опет залепрша на његовим руменим уснама.... После ове мале препирке ми опет настависмо свој пут право оној сјајној љубичастој звезди.... „Е сад пази; сад ћемо ући у саму област царства Мизаровог. То је једна сунчана система, као што сам ти и раније напоменуо, доста слична системи вашега Сунца. Мизар је глава једне велике васељенске задруге. Он је по волумену 15 пута већи од вашег Сунца, а по тежини мало ако је што тежи; он има две планете више него ваше Сунце. Његова цела област износи у пречнику 2862 милиуна миља. Дакле, за неколико стотина милиуна миља њен је пречник већи, него што је пречник орбите Нептунове, или боље рећи, пречник целокупне обитељи вашега Сунца. Система Мизарова образовала се из оне исте небесне маглине, из које је постала и сунчана система звезде Алиота што је такође у репу Великога Медведа. Од то доба прошло је преко 1500 милиуна година, и по томе су ваше Сунце и његова породица старији за неколико десетина милиуна година — од породице Мизарове. С ваше Земље гледан Мизар, то је лепа и сјајна звезда, звезда друге величине, али је она у самој ствари двогуба звезда. А ко би с Мизара гледао ваше Сунце, он га с голим оком не би ни видео; а само се онда могло видети кад је и ваша Земља с вашим Сунцем била двогубо сунце. Мизар је, као што видиш, Сунце љубичасте боје, а оно друго, далеко мање, црвене. Ово друго сунце у области Мизаровог царства — већ је погурен старац. Њему су, као Сунцу, дани избројани. Који милиун година  па је ту! И оно ће онда постати Мизарова планета, као што у самој ствари и јесте. Она је по величини шести а по даљини четврти члан његове породице. Ово друго сунце по тежини је нешто лакше од ваше Земље, али је по волумену, запремини — педесет пута од ње веће, а кад се и оно охлади и стврдне у току милиуна година, онда ће се и оно смањити и бити нешто мање него што је сад ваша Земља; али сад пази добро и посматрај Мизара и његову околину!“ рече ми Лапласов дух. И одиста, не прође много и она сјајна звезда постајала је све сјајнија и сјајнија, док најпосле не поче добијати колутаст облик налик на какво мајушно сунце што сија тамо негде у далеким небесним дубинама.... „Ено, онолико и онако изгледа ваше Сунце, гледано с вашег Урана, ма да је Мизар одавде двапут даљи него што је Уран од вашег Сунца; а да је Мизар по волумену своме колико ваше Сунце, он би нам одавде изгледао једва колико Сиријус, гледан с ваше Земље.... Него пази, сад ћемо лепо видети целу Мизарову породицу — све његове планете па чак и по кога пратиоца њиховог,“ учини мој вођ. И он то рече и не рече, а она се небесна хемисфера предвоји на две половине, предвоји је један светлуцав појас, налик на нашу Кумову Сламу. По томе појасу блистало је пуно већих и мањих звезданих група, а у једној од њих сијао је Мизар лепом љубичастом светлошћу.  У том истом појасу, у једној групи звезда, јако је падала у очи једна необично сјајна али као крв црвена звезда, куд и камо црвенија него што је наш Марс. И, о чуда, и она, тако рећи пред нашим очима, поче добијати колачаст облик... „Ето, то је друго сунце у Мизаровој системи. А погледај опет ону сјајну звездицу, што је до самог руба онога црвеног сунца! То је његов пратилац. Што је ваш Месец вашој Земљи то је она звездица ономе закрвављеном Сунцу; а сад пази, ми ћемо се право њој упутити!“... И у једном трену ока ми се нађосмо над једном чаробном Земљом. Небо се беше чисто преобразило. Ми се обресмо у једном дану, али каквом дану? Каког ми на нашој Земљи никад имали нисмо. Оне суморне небесне црнине више није било, нити се на небу видела и једна звезда. И небо и Земља беху обливени неким пурпурним сутоном. На небу одскочило као оно у нас на ручанице некакво сунце, али какво сунце? То беше једна огромна кугла, црвена као усијано гвожђе, а овде онде попрскана црнкастим мрљама, као да је по њему просуто мастило. На једној страни овога чудноватог члана из Мизарове породице беше избила некаква љубичаста светлост у облику једне џиновске трепераве лепезе, чији су зракасти млазеви допирали скоро до половине неба. Светлост се ова на истоку  преливала у безброј боја, док се западни хоризонат ове вилинске земље губио у пурпурном сутону. И она брда и планине, и оне испреламане окосине; и оне реке и језерца, све је то пламтило неком црвенкастом ватром, док су њихови највиши овршци треперили у неком фосфорастом сјају. „А, баш је ово лепо! Диван смо моменат изабрали!... Ретко је на којој планети наћи овако поднебље. Погледај оно црвено сунце, како је по својој површини избраздано борама своје дубоке старости! Оно је већ на умору. Њега су астрономи с једне суседне планете, његове старије сестре, назвали Амаре-Маре, што ће рећи крвави, а његова пратиоца: Гамидо, што ће рећи пламени. И он је, гледан на телескопе, какве имају астрономи Мизарова царства, одиста прави пламен,“ рећи ће Лапласов дух. „Ама, па куд се деде оно љубичасто сунце, шта би с њим?“ упитам га. „Па то сам баш и хтео да ти објасним. Док смо се ми овој лепој Земљи, овоме пратиоцу Амаре-Марином, приближавали, он је у лету свом око своје матере Амаре-Мара — сам собом заклонио свога ђеда Мизара, своје друго сунце. Њега ено сад где се на Гамидову истоку рађа. Они ватрени млазеви, што допиру до половине неба Гамидова, то су весници његовога величанства Мизара... Пази, пази, ено како се његов ватрени руб помаља!... Ох, то је одиста величанствено!“ повика мој загонетни вођ. И одиста та се величанственост, величанственост и по своме разноликом сјају боја што се у часу једна у другу слију, и опет као на какву чаролијску призму, једна од друге одвоје, па се расплину по ономе чудесном перивоју, што га представља овај мајушни заселак у огромној општини Мизаровој, — та се величанственост, велим, не да ни речима представити ни пером описати. Тако цео Гамидов исток беше се претворио у један чудесни пламен. Изгледало је да су се сама небеса отворила и да се на томе отвору указао сам Господ Бог.... И небо и Земља — све се то у часу преобразило. Она се малопређашња сутонаста румен убриса, а цело се Гамидово поднебље испуни једним божанственим сјајем, што се, у трену ока, у миријаде боја слива и прелива.... Замислите једно светло смарагд-небо, а на њему два сунца — једно као крв црвено што прелива у стотину жуто-руменкастих боја; и друго љубичасто, што прелази у небројено друге — из зеленкасто-светлих у љубичасто-блиставе пламенове; и то се опет све стапа у оне златно-пурпурне боје, што их просипа оно слабо и жмиркаво Сунце. И сад може се мислити, како су чаролијски одсијавала она живописна брда и планине, из којих су овде онде штрчали камени гољаци, као какви џиновски шкрби зуби; оне непроходне шуме, па они безбројни огумасти брежуљци, она сива мора, па оне сребрнасте реке и отоке Гамидове... Шта Евин и Адамов рај  према овоме чаробном перивоју небесном?!.. Ми смо стојали над овим чудом од лепоте, стојали и посматрали га озго као с каквог ваздушног балона.... Али се одједном поче небо над Гамидом мутити. Поједини врхови планина почеше се пушити као какви исполински димњаци. Из далека се чула потмула тутњава; а мало мало па нам испред очију  сину муње.... „Ене, баш смо батли!“ повикаће мој вођ. „Гамидо хоће да добије кишу; а то се њему ретко дешава. У десет његових година ја буде на њему кише ја не буде, па опет да ти је знати како је бујна његова вегетација: хе, али се она поји изобилном росом, што пада од првог сутона па до изласка ма кога од она два његова сунца. Међу тим ваља ти знати, да Гамидо има две различне године: прва му траје 24 дана, 4 сата, 8 минута и 36 секунада, а то је време за које он обиђе око онога црвеног сунца. Друга му година траје 8 месеци, 10 дана, 4 сата, 3 минута и 9 секунада, а то је време за које обиђе оно црвено сунце око онога љубичастог — око Мизара, — наравно водећи са собом и свога пратиоца,“ објашњавао ми је Лапласов дух. Не прође много а ону дивну панораму од непрегледних Гамидових планина, брда и долина, мора и језера, река и речица, што тамо амо вијугају кроз непрегледна зелена, негде рујева, негде златно-плава, а негде опет румено-љубичаста поља, покрише густи облаци. И већ се  доле под нашим ногама чула страховита грмљавина, проламана још страховитијим тресцима громова. Чинило се да ће она лепа Земља сва отићи у стромором. Оба сунца златила су оне чудесне облачне слике и прилике, што су једна преко друге гоњене неком невидљивом силом, а њихова површина преламала се и одсијавала у небројно боја — боја зелено-жућкастих, руменкасто-плавкастих, љубичасто-блиставих, а после се одједном све то стапало у једну чудесну призму из које сипа као какав вулкан миријаде миријада других, до сад на нашој Земљи неопажених боја... То беше некакав чудесни букет од боја и њиховога блиставог преливања!.. Све је то давало величанствену слику непрегледнога, страховито узбурканог океана од растопљеног злата, посутог блиставим песком од смарагда, рубина и брилијаната!... „Ето, видиш,“ рече ми пратилац мој, „то су они исти елементи који су и у системи вашега Сунца који су и у вас на Земљи вашој. И опет како је ово све друкчије, живописније и велелепније!“ „Па у чему леже узроци овој различности, кад су елементи једни исти?“ упитам га. „Боже мој, па зар и то још не видиш? На вашем небу сија само једно Сунце и то светлошћу белом што прелива на жуто блиставу, а то зато, што се ваше Сунце налази у добу своје потпуне мушке снаге; а овде на овоме  небу сијају два сунца — једно што баца црвено-жуту боју што је већ на умору; а друго,  што је у добу своје младићске бујности, што просипа зраке љубичасто-блиставе... И све оно што видиш: овај сјај, ово заносно преливање боја — то је просто једна игра светлости Сунца што умире, и Сунца што је тек настало да живи!... Него ни ова лепота Гамидова неће дуго трајати. Његов отац ускоро ће завршити своју каријеру као Сунце, па ће ући у друго стање свога живота: рад ватре биће у главном завршен, а преовладаће рад водене паре. Амаре-Маре има да прође кроз све фазе живота, кроз које је прошла и кроз које пролази и Земља ваша. На њему има да се изврши процес хлађења и процес згушњавања водене паре; на његовој површини или боље рећи, на непрегледном океану лаве његове треба да се образују први гранитски слојеви; а за тим да настану они хиљадугодишњи пљусци, па оне непрекидне провале облака; она страховита борба природних елемената, борба између ватре и воде, борба хладноће и топлоте, борба ширења материје и згушњавање материје... Па оно непрекидно севање муња, они језовити тресци громова што ни за један трен не партишу и, најпосле, треба да се изврши у поднебљу Амаре-Марину пречишћавање и образовање његове атмосфере, оне чудесне средине воде и ваздуха у којој ће се као у топлом материном крилу, јавити прва клица и биљног и животињског  света, а на хоризонту се указати први пут његово величанство Мизар; а после, мало по мало, из те једине клице, из тога примитивног ембриона образовати се безбројне специје и родови биља и животиња... И ту ће се на врху те животињске пирамиде јавити људи, готово онакви исти, као и они на вашој Земљи... И на Амаре-Мару хиљадама година беснеће силне ерупције и страховити земљотреси, онако исто као што су беснели и као што и дан-данас бесне на вашој Земљи; беснеће и уништавати читава поколења људска, а сву њихову хиљадугодишњу културу и образованост претварати у прах и пепео. И онда ће се почињати изнова!... Та ви и не знате шта је све ваша весела постојбина претурила преко своје главе; какве је она преврате имала; колико је нараштаја њене деце прождирано и уништавано, тако, да им се никад више није знало ни места где су вековима живели, напредовали, радили и збирали своја умна и материјална богатства и не слутећи, да ће их једнога кобног дана или ноћи за неколико секунада прогутати страховито огњено ждрело... Али на жалост, у то доба овај лепи младић, ово живо чедо Амаре-Марино, биће један небесни леш. Он ће тада бити тужна слика Месеца ваше Земље... И то ће се све извршити, док ова бесконачна васељена пукне прстом. Неће проћи ни пуна десетина милиуна година, а овај ће се чаробни пратилац Амаре-Марин  тако преобразити да га просто не би могао познати!.. „Ама зар ти десет милиуна година називаш колико „пукни прстом“!... Та то је, болан, једна читава вечност!... Десет милиуна година!... И то је пукни прстом!!. Не, не; то је мало претерано“ — рекнем му. Мој ме пратилац благо погледа. Осмехну се, па ће ми рећи: „Хе, брајане мој, један, два—десет, па и двадесет милиуна година, то је у животу једне звезде колико један дан у животу једнога стогодишњег старца.. Ето, шта мислиш, колико је стара ваша Земља?“ упита ме он одједном. Морам признати да ме је тим изненадним питањем довео мало у забуну. „А ко би то могао на длаку знати? Ја. мислим да ће јој бити више од 20 хиљада година. Оно што у књизи постања пише, да је овај свет створен пре 7 хиљада година и то за циглих шест дана — ја држим да је то просто штампарска погрешка: ту мора да је пред оно седам била једна јединица.... Седамнаест хиљада година, то је већ нешто...“ одговорим му. Лапласов се дух опет осмехну па ми одговори: „Хе, драгане мој, друкчије то пише у књизи постања светова. Било је времена кад је и ваша Земља, као што сам мало пре напоменуо, била једно овако васељенско сунце, па је и она прошла  кроз све мене свога хлађења, овако исто, као што пролази и ово Гамидово сунце, овај   погурени старац, што је једном ногом већ у гробу — док се није најпосле и она охладила... А, шта мислиш, колико јој је времена требало да се њена температура спусти од две хиљаде Целзијевих на 200?... Требало јој је, брајане мој, равно 350 милиуна година, а да колико јој је требало времена док јој се топлота мора спусти па 20—30 Целзијевих, те да се у крилу њихову могла јавити прва клица живота?!“ Док је мој пратилац ово говорио они се облаци над Гамидом разбише, ама као да их ни било није, и она дивотна слика његових брда, планина, поља и долина, мора и језера, река и потока, опет сину својом првом чаробношћу. И мени се учини, као да из оног мора од некога црвенкасто-светлуцавог зеленила, из онога чисто треперавога ткива од цвећа, џбуња и шипрага, допире до нас мирисна свежина, какву ја у своме животу нигда осетио нисам. И онда се окренем своме пратиоцу: „Боже благи, ја чаробан ли је овај свет!... Да ово није онај небесни рај, о коме људи доле на земљи кроз толике хиљаде година сањају?... И да ти у овом вилинском перивоју има и људи?...“ „Нема, нити ће их икад бити. Овај мајушни члан велике породице Мизарове и сувише је кратког века, те да се у његову крилу подигну и одгаје све животињске специје, феле и родови, почињући од пиктијасте инфузорије у води и мекушаца на копну, па до првог кичмењака,  од овога, па до препотопног човека, а од препотопног човека па до каквог Коперника и Кеплера, Шекспира и Волтера!.... „Гамидо је тек сад у добу најбујније вегетације и оних животињских фела и родова, што су слични оним грдосним животињама из доба угљене периоде ваше Земље. Оне густе и непробојне шуме што их сад доле гледамо, а које око човеково никад ни видело није нити је ухо његово икад слушало заносне шуморе њихове, одговарају оним горостасним шумама из јурског доба ваше Земље; а животиње, што сад у тим шумама живе, стоје на оној средокраћи свога развића одакле се гранају на животиње што се легу из јаја и на животиње што се из утробе рађају.... на оне, што још немају кичме и оне, што су им кичме у велико развијене! А одавде до — човека има поћи! Овај мали заселак у царству Мизарову биће и проћи, а у њему се неће јавити ни чукундед чукундеда човекова... Него истина, како је то тужно. Погледајмо ове дивоте над дивотама, погледајмо ове живописне пеизаже Гамидове; погледајмо овај вилински перивој у царству Мизарову; погледајмо она брда и оне планине што им врхови до облака допиру; погледајмо она језера и језерца, што се у њима огледа ово смарагд - небо Гамидово, погледајмо оне многобројне отоке њихове што су уоквирене читавим сплетом светло-зеленог шибља и павити; погледајмо како се то све прелива у хиљаду блиставих боја — као златно-румено    пшенично класје, кад тек почне да руди!... Погледајмо све те чари, што их је издашна природа излила на овога љубимца свога, па се упитајмо: а на што то све, кад ту нема мезимца Божјега, кад ту нема човека, да то све види, да то све осети, да се тој лепоти надиви и да творцу небесноме са дна душе отпева божанску химну: „Тебе Боже хвалим!“ И онда се Лапласов дух замисли. Дуго је мислио и ћутао, док ће се чисто тргнути па ће ми рећи: „А ха, ми се овде много забависмо! До сад смо већ требали бити пред вратима сјајнога двора Мизарова, цара ове чаробне провинције небесне.... хајдемо!“ И ми се кретосмо. Ми се за час опет нађосмо у оној мрачној небесној пучини, онако исто посутој звездама и сазвежђима као и мало пре. Онај исти блистави појас предвајао је целу небесну планисферу на две поле; али су сад у томе појасу сјала четири небесна светила. Прво и највеће беше оно љубичасто сунце, и са свим према њему, на другој страни онога блиставог појаса, чкиљило је оно пегаво црвено сунце; а недалеко од њега у истој равнини небесној необично је блистао некакав двострук месец. Јест, он је одиста био двострук, јер му је десна страна била осветљена тако, да је изгледао као да је од ливеног сребра, а имао је облик нашега младог Месеца, док му је лева страна имала облик опет младог месеца, али је овај други срп имао некакву сиво-жућкасту боју, што је по мало преливала у тамно-црвену, док је његова средина била са свим засенчена....  Треће светило имало је облик нашега пуног Месеца кад високо одскочи и кад нам је над главом; а у непосредној близини његовој блистале су неколике једва видне звездице. „Ето, одавде се лепо види цела система Мизарова.... Погледај га погледај како је величанствен. Ено онолико изгледа ваше Сунце гледано са Меркура, мезимца вашега Сунца.... После, види, како је лепо оцртана путања, којом планете Мизарове круже око свога центра, око његовога величанства Мизара.... Ето, то је верна слика системе вашега Сунца“ објашњавао ми је вођ мој. „Ама, молим те, какав је оно двострук месец: два млада месеца с рогљевима један према другом окренута?“ упитам га. Он се осмехну па ће ми рећи: „То није двострук месец, то је један месец.... Зар га не познајеш. То је Гамидо, то је она лепа земља, то је онај дивотни перивој небесни, што смо га мало пре посматрали. Онај сребрнасти срп, то је она страна његова, коју је Мизар обасјао; а онај црвенкасто-жућкасти срп, што је више тамно-црвенкасте боје, — то је његова лева страна, коју је опет обасјало његово друго Сунце, Сунце Амаре-Маре; а како се овај пратилац његов налази према ова два своја сунца, у таком положају, да му је она тамна, али опет лепо видна његова површина, што је између она два српа, дошла у своју сенку. И ту је сад на њему ноћ, али не ноћ  као што су ваше ноћи, већ као што су ваши сутони или ваша прозорја.“ „А какво је оно светило што личи на наш пун Месец?“ упитам га. И он ми одговори: „Ово је Мизарова пета планета, а по величини прва. Њу су суседни астрономи назвали Амаре-Лиме, што ће рећи владајућа. И она је заиста, после Мизара, оца свога, најмоћнија по сили и утицају своме, јер је она од свију својих сестара највећа, а налази се у средини системе Мизарове. Она је у овој системи оно што је ваш Јупитер у системи вашега Сунца: његов утицај на све остале планете у царству Мизарову пресудан је: он је тај што сву своју браћу и сестре држи као на неким уздама, час им узде попушта, а час их затеже, те им не да да оду у страну!.... И ми смо му се веома приближили, те нам изгледа као ваш пун Месец.... А погледај како је сјајан!.:.. Он се сад налази у течном стању — од прилике онако као растопљено гвожђе, сребро или злато, док се све оне његове стихије, што ће се од њих после сто педесет милиуна година створити његова мора, сад налазе у густим слојевима облака тако, да зраци сунца Мизара још нису никад продрли до самога његовог језгра, онога силног океана његове лаве, чија врелина не да да и једна кап воде допре до њене површине, на којој се овде онде почела хватати гранитска кора, али коју сила лавине ватре зачас здроби у милијарде комада,  па их опет претвара у облик течне материје.... И још нешто : ваше Сунце има преко 400 чланова у својој задрузи, а Мизар их има око 600. И он има неку врсту астероида, али су ови и много ситнији и много лакши но они вашег Сунца; а путања им се находи између Амаре-Лима и Амаре-Веје.... После још нешто: ваше је Сунце теже од свију својих планета и њихових пратилаца на седам стотина пута, а Мизар је опет тежи од своје чељади на 804 пута, — па и по томе је Мизарова породица слична породици вашега Сунца, само што је ова много млађа, јер се, наравно, на неколико стотина милиуна година образовала доцније него система вашега Сунца. Температура је његова много већа него она на вашем Сунцу и његове су стихије куд и камо ређе, те је с тога он по волумену 15 пута већи од вашег Сунца, док је по тежини готово колико и ваше Сунце. И тако кад Мизар уђе у године вашег Сунца, и он ће се смањити, покоравајући се вечитим законима гравитације, хлађења и — згушњавања; али ће опет до тога времена и ваше Сунце постарити и у своме младићком жару попустити па се још више смањити, а по његову ће се лицу набрати боре старости и изнемоглости, исто онако као што то сад гледамо на лицу овога изнемоглога старца у породици Мизаровој,“ рећи ће  ми Лапласов дух показавши ми руком оно црвено и пегаво Сунце.... „А треба још и то да знаш, да је и ваше Сунце, кад је било исте температуре, коју сад има Мизар, запремало толико исто простора, колико га сад запрема Мизар. Његова периферија допирала је чак до орбите Венерине; али, душа ваља, у то доба још се од њега не беху оделила његова последња деца — ваша Даница Меркур!.... Него доста о томе. Нас већ ево готово на самом прагу пламеног двора Мизаровог. Још цигло пола милиуна миља, па ћемо бити у самим буковима његовим; а ти ћеш бити једини са ваше Земље, чиј је дух, још за живота свога тела, био тако срећан да изблиза посматра величанствене вале једнога Сунца!.... Пази, пази!... Погледај-дер, погледај!“ повика Лапласов дух. И ја погледам.... О Боже, Створитељу, велија дела твоја јесу, Господе!... Мени се просто учини, као да из онога колоса огњеног на све стране плину један страховит пламени океан, па поче плавити целу ону црну небесну пучину; његов се руб узнемири; из њега сташе шибати горостасни пламенови, а његова се цела површина страховито узбурка. Мени се чинило као да све небесне звезде неописаном брзином полетеше овоме пламеном океану да се у њ утопе. И овај грдосни голијат небесни, чинило ми се, испуни читаву пучину васељенину. Само се још над нама црнило нешто неба и у оној су црнини жмиркале још неколике звезде; а све  се остало претворило у један ватрени океан, чије крајеве нису могле догледати очи наше, онако исто као што се не виде крајеви пространога Тихог Океана.... Ово управо није ни по чему личило на Сунце. То беше један неизмеран васељенски хаос, састављен из вечитог огња и пламена и оних помамних стихија што једна другу не трпе, што једна другу потискују, прогоне, — што једна другу прождиру!... Површина овога небесног џина не да се ни одредити ни описати. То управо и није била површина, већ некаква ватрена помама. Она се није само таласала, већ су њени вали запљускивали сам небесни зенит; она је врила, пенушила, кипела; а њени пламени кључеви достизали су до самога свода небесног.... Најпре се разјапе некака страховита огњена ждрела, па онда из њих, муњевитом брзином, бљуну пламени букови који својим прскавим врховима покрију и оно мало неба над нама... Шта Давалагири, шта Кордиљери, — то су према џиновским валима овога помамљеног пламеног океана — мајушне борице, што их вечерњи зефир набира на огледалу каквога тихог језерца!... Па онда, она писка, оно фијукање, она демонска помама небеских стихија, што хоће из темеља да покрену и небеса и целу васељену; па оно језовито урликање помамног оркана: као да је испуњавало читаву бесконачност васељенину!... „Ето видиш,“ почеће мој вођ, „овај небесни исполин, ово силно, ово пламено срце, чије  моћне откуцаје осећа сваки дамар у огромном организму једнога пространог царства звезданог; — овај огњени океан, чији вали запљускују чак горе у недогледне просторије небесне, то је она бледуњава звезда, што је друга по реду у репу Великог Медведа. И не само да тај силни откуцај срца његова осећају сви чланови ове огромне породице Мизарове, већ га осећају и свеколики остали светови, што испуњавају ову бесконачну пучину васељенску....“ „После, с овог грандиозног огњишта, из ове божанствене лабораторије, из овога неисцрпнога врела топлоте и светлости, потиче живот за миријаде миријада органских створова у пространој обитељи Мизаровој. И кад би ово срце престало да куца; кад би се огањ на овом чудотворном огњишту којом несрећом угасио, онда би цела породица овога џина-Сунца у томе истом трену престала да живи.“ — — — — И Лапласов дух мало застаде, па онда настави опет даље: „Ох, да ти је знати, какве би страховите промене настале у читавој области вашега Сунца кад би се оно угасило: нестало би дана, нестало сутона, нестало прозорја; утрнуле би све нијансе боја; нестало би пролећа, лета, јесени; Земља би се претворила у једну вечиту санту леда; пресекао би се за вечна времена онај конац на који се нижу дани, недеље, месеци, године, векови што обележавају живот људски, напредак и развиће читавога човечанства; а све би  се то стопило у једну страховиту црну, у једну вечиту ноћ!...“ И онда Лапласов дух опет заћута. Дуго је тако стојао и посматрао ону страховиту борбу пламених валова, оне грандиозне ватромете, што их некака незнана сила пали и баца чак горе под сама небеса, па ће се одједном окренути мени и рећи ми: „Па ипак та судба чека не само ваше Сунце и целу његову породицу, него и сва она небројена светила што су расута по овој бесконачној пучини васељениној.... Људи се рађају и — мру; то исто бива и са звездама.... Шта, ти сумњаш? О, ви, неверне Томе!... Ви верујете у ствари које не постоје, а не верујете у оно што постоји, што је вечито, што је непроменљиво. Ви бисте хтели најпре све да видите, све да опипате, па да верујете, а не знате да има миријада ствари, појава и њихових пра-праузрока, који се не дају ни видети ни опипати ни осетити; а најпосле шта сте ви у стању видети, осетити, опипати, чути с тим вашим несавршеним чулима? Да ли сте ви икад ослушкивали како се у пролеће пењу сокови у дрва и биља кроз онај непрегледни сплет њихових вена и артерија, што откивају оно чудесно ткиво листа у какога стогодишњег раста, или оне нежне блиставе и бојали-листиће у мирисаве мајске руже и шареног шебоја?!... Ви само осетите оне земаљске трусове, кад се већ и сама њена кора, од 43 километра дебела, под  вашим ногама заљуља и заталаса и то тек онда, кад се и сама „бесловесна“ стока од тога потреса усплахири, а не знате да нема ниједног секунда кад се кора земљина под вашим ногама не потреса, не дрхће, не трепери — од непрестанога врења и таласања онога силног океана лаве у утроби Земљиној. И ви код свију тих ваших „фино изоштрених“ чула, код све ваше и „дубоке и високе“ научности — нити што позитивно знате, нити што од свега тога назирете. Ви сте за миријаде појава, што се фактички пред вама догађају, врше, појављују, код својих очију — слепи, а код својих ушију глуви!. Ово што сте до сад открили, пронашли и науком утврдили, то је тек кокошије чепркање на подножју горостасних Давалагира. Та ви сте једва у почетку почетка строгога рада научног и проналазака вечитих природних истина!..“ И Лапласов дух опет нешто застаде, па ће готово јетко наставити: „Па ипак у вас има пуно „научника,“ који уображавају да њиховој дубокој научности нема граница и да оно, што њихова глава не може да схвати, да појми, и не постоји... Они су то што су први дрзнули да кажу, да је Бог поповска измишљотина и то само зато, што га они нису кадри видети ни својим рукама опипати, нити га подврћи својој „научној“ анализи!... Стрпали људи целу васељену и све законе њене у своје научне апарате, па све то пропустили кроз фина и осетљива цедила великога  мозга свога и ни у једном трунку њену не нашли трага Божјега!... Они смећу с ума, да би такву теорију могао поставити и какав „научни“ мрав, јер је он, према релативно нижим животињама, много даље у интелигенцији измакао, него што се човек узнео над осталим, њему најближим, животињама; они нису кадри да увиде, да су Термити релативно већи инжињери, него они ваши, што пробијају брда и планине, те кроз њих проводе железничке пруге, па им се врло често дешава, да се читави тунели сруше над главама путника, и то само зато, што нису били у стању да узму у обрачун све елементарне силе, које дан и ноћ раде да тај њихов рад сруше и пониште, док се то термитима врло ретко дешава: њихови чудесни насипи, њихова живописна села и засеоци ретко кад поплаве реке. Јесте ли кадгод мислили о томе, где ови вредни неимари учише овај чудновати занат свој; на којој ли политехници свршиваше они своје инжињерске курсове?...“ „Та они то раде по природном инстинкту, онако исто, као што граде пчеле своје саће у које прибирају мед,“ одговорим му. „А, природни инстинкт!... је ли Бога ти? Ништа није лакше казати него — природни инстинкт. На тај се начин могу решити најзаплетеније проблеме... А не питате, ко тај природни  инстинкт усади у ону малу главицу мравију, пчелину и термитову. А, знате ли ви штогод о оним птицама што своја гнезда праве на вешаљкама од танке и меке павити, те да свој подмладак сачувају од опаких својих непријатеља што се хране њиховим јајима и младим тићима ? Сад се оне више не муче да праве вешаљке од павити или другога еластичног пузавог биља, него ти оне нашле готовину: оду на како фабрично буњиште па ту нађу парчади каква канапа, или пантљичица, те од њих начине вешаљке за своја гнезда: и лакше и згодније и практичније!... Ко ове тице томе лакшем и практичнијем послу научи? Да и то неће бити природни инстинкт?.. Зар не видите у овоме послу једно зрнце великога божанственог ума?! Та се божанствена искра налази и у мозгу мравијем као год и у мозгу Коперникову. Па и у самоме томе природном инстинкту, по коме мала пчелица гради своје саће и спрема свој богати зимовник; по коме се птице селице, о јесени и пролећу, крећу на далеки свој пут — одсијава божанствени дах Бога Створитеља. Јесте ли кадгод размишљали о томе, како у сваком стварачком раду природину има плана, има мисли, има тежње за све лепшим и савршенијим облицима и биљним и животињским?.. Примитивна је биљка била груба, несавршена: она је била без лишћа и без цвета; први је цвет био без ових данашњих дивних боја и мириса, а први становници Земљини без гласа, без слуха, без вида и без    љубави према своме нејаком и слабачком породу; а погледајте данас, с каквом љубављу и преданошћу матере гаје и подижу свој подмладак и често и саме гину, бранећи свој пород од прождрљивих и силних непријатеља својих... „Зар се у свему томе не види божанствена искра Бога Створитеља?! А то је у вас све један прост, један го инстинкт и — ништа више. И ви у то слепо верујете, и то само зато, што још нисте кадри да видите оно што ваше несавршене очи нису кадре да виде и ваша чула да осете; ви у то верујете и зато, што сте уобразили да су ваша чула тако оштра, тако осетљива, тако моћна и тако савршена, да на свету нема ништа, што ви не можете видети, чути, омирисати, опипати, осетити, измерити и проценити!....“ И Лапласов дух опет заћута. Он ме је посматрао — од главе до пете, али неким благим, меким и милостивим погледом, па ће ме одједном упитати: „Јеси ли кадгод слушао ону причу о једном високо-наученом мраву и његовом јавном предавању?" „Нисам.“ „Е онда чуј!.. То је овако било: Тај велики мравји научник једнога дана објави преко својих домаћих — и јутрењих и вечерњих — листова, да ће држати у великој општинској сали јавно предавање о неким својим чудноватим „откровењима." Одреди се дан и час. И свет навали  — као на причешће. Сала је била дупке пупа. Ниједно седиште није било празно, а многи су морали стајати — до саме катедре говорникове. И млади научник поче причати, како је он у дугом проучавању природе и свега онога што се у њој збива наишао на некакве светске дивове, дивови по телу и по уму. И ако на свету има богова онда су то они. Њима је све могућно. Они на некаким ђавољим справама броде сиња пространа мора, а по највећим рекама плове не само низ воду, већ и уз воду: воде разговоре, договарају се и склапају читаве планове путем неких чудила што се зову телеграфи и телефони, које је опет измислио некакав њихов чудак — Едисон; па још нису ни с тим задовољни, већ раде и на томе, да се разговарају и преко мора и преко гора без телеграфских жица и дирека!... „И још то сиромах мрав није ни изговорио, а у сали се зачу жестоко звиждање, лупање ногама о патос и кревељење; неки стадоше чак и језике да плазе, а у оној силној светини зачу се и неко мумлање и претња: неко викну чак и: доле, доле!... У тај исти мах зачу се нека пишталица што у сам мозак задире, и на то се као киша осу на научникову катедру, бацање покварених јаја и то у толикој мери, да је бедни научник морао прекинути своје предавање и из сале побећи на нека тајна вратоца, иначе  би био просто растргнут, а можда чак и жив спаљен на ломачи, као оно што су хтела твоја браћа спалити веселог Галилеја кад је доказивао да се Земља око Сунца окреће а не Сунце око Земље.“ „После овога настало је тек право ругање и исмевање свега онога о чему је научни мрав говорио....“ — „Е, оно је било баш минхаузенски... он пронашао да на свету има створења савршенијих и умнијих од нас, а особито чак и од наше браће термита, за које се зна да су највећи инжињери, уметници и грађевинари на читавом шару земаљском!... Па, онда, оно, да се неко с неким може разговарати чак преко мора!... А шта ми нисмо радили да створимо какве било „комуникације" преко једног потока, па пишта!“ повикао је онај што је почео први да звижди. — „Учило нешто, па подигло нос: хоће њим небеса да запара!... Прича нам о ономе у што не би ни луд веровао! Као да ми нисмо били по свету и видели шта све може бити, а шта не може!... повикао је један дебељко - мрав, за кога се причало, да је на једном сувом листу двапут прелазио преко неког потока — и тамо и амо... „Ти ме, мислим, сад разумеш?“ „Разумем те, потпуно те разумем! Ја већ и сам увиђам да је наш род мало измакао од  мрава — према ономе шта још свега има да се у васељени, у животу њену, у неизмерним тајнама њеним, испита, проучи, открије, да се потпуно сазна, види, чује, осети, измери, процени и свакој појави нађе пра-праузрок њен“ — одговорим му. На тај мој одговор Лапласов се дух благо осмехну и заусти да ми још нешто каже; али у тај мах, као да нека надземаљска сила целу васељену из темеља заљуља... Најпре као да се милиун громова у један душак проломи, а за тим нам се учини, као да се цео онај пламени океан у једном трену ока на двоје расцепи, или боље рећи, као да некаква паклена неман из њега разјапи своје џиновске чељусти, у намери, да цела небеса прождре, али у исти мах, рекао бих, из тога живог ждрела покуља цела ватрена утроба овога небесног чудовишта од огња и пламена, па се онда стаде цепати у хиљаде хиљада пламених стубова; џилитнуше се као неке страховите алусије право горе небесном зениту и ту се о њ разбише у милиуне блештећих праменова, те њима покрише цело небо над нама.... Боже, ја страховит ли је то призор био!... То беше одиста неки чаролијски, не, него божанствени ватромет са миријадама ватрених стубова, обојених миријадама разноврсних боја, о којима ми смртни доле на Земљи ни појма немамо... „Дивно!“ повика и сам Лапласов дух..... „Ово је једна од већих ерупција Мизарових!“ „А ми се ето и овде задржасмо више него што сам мислио!“ рече ми мој вођ пошто од онога језовитог препада мало себи дођосмо. „Требали смо већ до сад бити дубоко у сазвежђу Ловачких Паса. Туда нам је најпречи пут у онај тајанствени али давно и давно изумрли звездани свет“... И ми се кретосмо... Ми се само још једном обазресмо да видимо како сад изгледа онај голијат небесни... Боже, то беше само једна мајушна треперава звездица!.. Ја је никад ни познао не бих, да ми је не показа мој вођ... Својим очима нисам могао веровати, да је то онај малопређашњи пламени океан, који као да беше сву васељену прекрилио... А, сад, гледај, од све те његове грандиозности остала једна мајушна светлуцава звездица!... Не знам колико је трајало ово наше путовање; само знам то, да се није путовало већ  летело много брже, него што лети сунчана светлост.... Звезде су се по оној црнини небесној необичном брзином на све стране разилазиле; а на небу је у трену ока нестајало појединих звезданих група, док се најпосле не нађосмо у једном тамном небесном простору, у коме се ретко која звезда могла видети. И тај мрачни простор, с часа на час, бивао је све већи и већи, док се на небу не образова једна непрегледна, као угљен црна, сферична периферија. „Видиш ли?“ упита ме мој пратилац. „Видим, како да не видим. Ми као да улећемо у једну мрачну бездану провалију, у којој не сија ни једна једита звезда!...“ „Не питам те то; видиш ли ти што друго у тој мрачној небесној пучини?“ „Ништа баш.“ „Погледај, погледај мало боље! Узми на око саму средину тога црног понора небесног!...“ Ја га послушам. И одиста, нисам много тражио, и од прилике, насред тога мрачног простора небесног, опазим једну малу беличасту, једва нешто светлуцаву мрљицу, налик на мало већи терзијски напрстак. „Видиш ли?“ упита ме Лапласов дух опет. „Е сад видим.“ „Једну белу, малу, светлуцаву мрљицу, је ли?“ „Налик на напрстак.“ „Са свим тако; а знаш ли шта је то?“ — „Бог с тобом био, откуд бих ја сад могао знати шта је ово; без сумње опет некаква небесна маглина?“ „Не маглина, већ гомилица сићушних звездица, о којој вам је синоћ говорио г. Д. С. у Грађанској Касини, да у њој има десет хиљада Сунаца. И одиста ви сте ипак доле на Земљи у астрономији доста напредовали; ви имате већ прилично велике телескопе, да на њих можете видети и ову без трага удаљену небесну гомилицу звезда, и не само видети је, већ је и у звезде растворити, и не само у звезде је растворити, већ те звезде и пребројати!... А погледај је! Мрљица и ништа више; а ми смо јој се приближили за читаве три четвртине пута, и једва је тек сада голим оком можемо видети! Одавде сунчана светлост требала би 1106 година па да до ње дође. Помисли 10 хиљада сунаца, па се све збило у ону мајушну мрљицу, у онај, како ти рече, терзијски напрстак!...“ И док смо ми посматрали ову светлуцаву, готово једва видну звездану гомилу, дотле је онај црни понор захватио половину неба, онако исто, као кад се на небо навуку црни градоносни облаци... „Ама шта је ово ?“ повичем: „још мало па ће на читавом небу са свим нестати звезда!“ „А, не бој се, неће! Та црна небесна/пучина што се пред нама шири, то је само једно мајушно пусто острвце на овоме крају неба. Њих је пуно, пуно у овој бесконачној васељенској просторији... Видео си само у неколико ону на јужном полу вашега неба, али да ти је нешто видети ону око реке Еридана, па ону у околини Кита, па ону што се простире иза Лађе Арга, па ону на самим сапима Једнорога и пуно, пуно других, куд се год окренеш по овој неизмерној просторији небесној. Има тих небесних пустиња на којима има по неколико хиљада угашених сунаца. Тако једно место, ето, и ово је пред нама. По угашеним звездама у њему оно долази у најзнаменитије васељенске пустиње. Тако усред те небесне црнине има хиљаду осам угашених сунаца, а међу њима има једна, давно и давно изумрла сунчана породица, која је по броју својих чланова, двапут већа од породице вашег Сунца, а по тежини масе своје десет хиљада пута тежа, док опет заузима простора деведесет и осам хиљада пута више него што га заузима система вашега Сунца. Отац ове изумрле сунчане породице зове се Амадурама. Амадурама има 106 планета, од којих је највећа тако звана Калиџе-Раџе, што му значи: ватрени океан. Ова је планета девет пута већа од вашег Јупитера; а она што су је суседни астрономи назвали Клева, исти је ваш Јупитер и по запремини и по тежини. Осим ових великих Амадураминих планета, има још средњих  68, а мањих 22; дакле 16 великих, 68 средњих и 22 мале планете; а све ове планете имају опет своје пратиоце и то неке по два, неке но пет, шест, а има их које имају и по десет и дванаест, тако, да цела ова огромна сунчана породица има на 969 чланова, међу којима се налази око 429 од којих ниједна није мања од вашег Месеца. Отац ове многобројне сунчане задруге, по својој тежини, тежи је од целе своје породице на 1800 пута. Ова небесна провинција једна је од најстаријих неимарских творевина у читавој овој небесној покрајини; сад ће се ускоро навршити петнаест милијарада векова, од како се она образовала из једне од највећих маглина у свемиру, из које је до сад образовано на 124.000 већих и мањих сунчаних система; а последњи сунчани светови што су из ове пра-праматерије образовани, то је она светлуцава мрљица, коју си мало пре видео у овој мрачној пустињи небесној; то је она голим оком једва видна група звезда од десет хиљада сунаца! И ово су све сами младићи тек настали да живе; а међу њима има само једна мало старија задружица сунчана, у којој су се већ јавили разумни створови; али су и они тек, штоно кажу, у повоју: сад баш воде борбу са неком врстом медведа и мамута... Они сад један другоме отимљу пећине, згодне заклоне од зла времена и поплава, које су тамо  сад у највећем јеку и које чине чудеса од пустоши. У њих од културе и каквих индустријских зачетака још нема ни трага; у њих још није започета ни тако звана „Камена“ а толи „Бронзана“ периода. Они се још са својим непријатељем бију дрвљем и камењем; један је од највећих јунака њихових, пре кратког времена, нашао негде у прастарим шумама неку замашну буџу и то са свим природну буџу; горе на дебљем крају грдна ћула — колико човечја глава, а тањи крај права држалица... Само пак дрво тврдо је као гвожђе!... И њему сине у главу некака женијална мисао, те ти дочепа то изврсно оружје, и завргне се њиме.... Први медвед који је на њ насрнуо, платио је главом, После је чинио права чудеса, а дао га Бог, те је и иначе био снажан — прави див!... Његово га је племе почело обожавати — као Бога; али и то стоји, да су двапут више имали већег „решпекта“ према оној његовој чудотворној буџи, него и према њему самом....“ „И ти то баш тврдиш да и у овим забаченим крајевима небесним има људи?“ приметим му ја. Лапласов се дух намршти. Не би му право, што у овоме моме питању беше као и неке сумње у оно његово причање. „Ви људи остајете вечито једни и исти! Од себе и онога вашега ја не можете да се одвојите; ви још не можете да избијете из своје главе ону своју стару предрасуду, да сте  ви једина чеда Божја „створена по образу и подобију Његову“; да је ваша Земља једина у читавој васељени, обдарена разумним створењима- — људима; а Сунце, Месец, и све небесне звезде да су створене да вама светле и да вама и вашим угодностима служе... Ви се, истина је, већ почињете отресати од тих сујетних предрасуда, али на дну ваше душе опет остаје нешто од оне старе жице!... Ето, на пример, само тебе да узмем. Ти си се прилично ослободио од тих, управо сулудих предрасуда, па ипак мало пре рече: ,,и ти то баш тврдиш, да и у овим забаченим небесним крајевима има људи?“ Ја сам ти до сад неколико пута помињао Марсове становнике, њихову високу интелигенцију и научност, а особито на пољу астрономије и инжињерије; а ја сам ти, чини ми се, једном поменуо њихову славну горгонску звездарницу, у којој има звездани каталог од неколико милиуна сунаца, сунчаних система, сунчаних планета и планетских пратилаца, а да и не помињем оне астрономе и њихова открића у царству Мизарову, а ти опет — ба ну!...“ „Опрости пријатељу! Ја нисам имао намеру да те вређам. Мени се оно питање тек онако склизло преко језика — можда мало и непромишљено, али никако у каквој злој намери, а још мање да дам ма каква знака да твоме говору не верујем,“ почнем му се извињавати, на што ће ми он опет рећи: „Знам ја то боље него ти: ја видим сваки покрет мисли твојих, али ми је опет криво — што сте таки!... Та Бог вас видео, пустите памет испред мисли ваших, нека она осветли и путе којима идете и речи које изговарате!... А, сад, доста о томе!... Ту и није питање, да ли си ти у стању да ме увредиш или ниси, него је у питању она ваша вечито напућена сујета да ни у што не верујете што ваш ум и ваша памет нису кадри да схвате и да појме. Што ви људи мало не мућнете главом, па да питате?! Ево ти једнога циглог примера из кога ћеш сам увидети, како си оно мало пре непромишљено — бубнуо!... „Тако, ти си већ добио нешто појма о страховитој бесконачности васељениној, добио си га био са мном путујући кроз неизмерне просторије небесне. Видео си својим рођеним очима толике безбројне звезде, што су поред нас пролетале као густи ројеви блиставих пчела. Њих има у бесконачној васељени милиуни милиуна! Светови су, опет ти велим, у васељени безбројни, онако исто као што су и атоми безбројни из којих су ти светови образовани. И сви ти светови, сва та безбројна васељенска сунца, све њихове безбројне планете и планетски пратиоци — сви су они образовани из једних и истих васељенских стихија, из једне и исте пра-праматерије, из једних и истих по васељенској пучини растурених небесних маглина, а по једним и истим вечитим законима природним,  по којима се цео небесни космос креће, живи и управља... Разумеш ли ти ово што ти ја говорим?“ „Разумем.“ „Дај Боже!...“ „Па да је то лако разумети, не бих те ја ни морио с којекаквим питањима... Моја глава просто бучи од ових силних појава и призора, што их за кратко ово време видех путујући с тобом по овим баснословним просторијама небесним! После, нама људима не треба ни замерити, што нам и у памети и на језику вечито лебди питање: да ли има људи и на другим звездама?“ — рекнем му. „Е, ту ти у неколико имаш право; али зато ти ваља мало дубље ући у то питање; ваља ти га мало боље са свију страна разгледати, па да у њему самом нађеш одговора. Ето, хајде пођи за мном са твојим мислима, па ћеш се и сам о томе уверити.... Теби је већ познато да у овој бесконачној васељени има на милиуне милиуна сунаца, а пет пута толико сунчаних планета, а још двапут толико, ако не и више, планетских пратилаца.... Је ли тако?“ „Тако је.“ „Е, сад слушај даље! Из тога безброја сунаца и сунчаних планета хајде да издвојимо једно цигло Сунце и његове планете. И то нека буде ваше Сунце, са оних његових осам планета. На једној страни, дакле, нека буду они остали милиуни милиуна сунчаних система, а на  другој само једна једита, и то је система вашега Сунца. И сад пођимо даље. Између тих циглих осам планета вашега Сунца има једна по величини пета а по даљини трећа, на којој без сваке сумње има људи, а то сте ви. Је ли тако?“ „Тако је.“ „Е, кад је тако и кад то не подлежи никакој сумњи вашој, онда де ти одговори, да ли се да разумно претпоставити да је између толиких милиуна сунаца и њихових планета једина ваша Земља Божји избраник, да се само па њој јаве умна створења, а сви остали милиуни светова да буду лишени тога божанственог дара? Де, де размисли мало боље о овоме питању!... А немој ни то сметати с ума, да су сви светови, сва сунца и све њихове планете образовани по једним и истим вечитим законима, па онда де сам одговори на постављено питање! Је ли, дакле, разумно претпоставити, да само на вашој Земљи има разумних створења, а на свима осталим да нема? — — — — — „Заиста није.“ „Наравно да није,“ прихвати Лапласов дух.... „У овој божанственој радионици васељениној владале су од искони, владају данас и владаће вечито умне силе које непрестано теже за поступним прогресом, за вечитим усавршавањем облика: оне теже нечему лепом, хармоничном, узвишеном. Силе те саме уништавају све што је наказно, слабо и болешљиво.  О да ти је знати како је био нагрдан примитивни човек; он је био куд и камо ближи Горили него данашњем човеку; тако исто ни будући човек неће у многоме личити па данашњег човека. Лепша и снажнија раса осваја ружнију, нагрднију, слабију, жољавију. У одабирању лепшега, снажнијега, лежи прогрес живота и у животињском и у биљном свету. У наказном телу нигда се не може јавити узвишена и племенита душа. Блесани се познају чак по цртама на лицу, по грубом откању коже, по згебавости самога тела њиховог. Истина има изузетака, али су они врло ретки... Ето, на прилику, Марсови становници куд и камо су савршенији, телом гипкији, умно моћнији него становници ваше Земље. Они су према вама што и ви према вашим Патагонцима. Збиља, јеси ли кад имао прилику, да на мало веће дурбине посматраш вашег Марса?“ упита ме он одједном. „Нисам“ одговорих му. „Штета. Ти би онда на целом шару Марсовом видео грандиозне радове Марсових становника, и по томе би добио појам о високој интелигенцији њиховој, као и о огромној умној моћи и великом знању њихову на пољу више технике. Они су цео тај глоб опасали читавом мрежом џиновских канала — џиновских: и по ширини и по дужини и по множини. Они су  ове канале провели кроз све своје континенте, и ове везали са свима њиховим морима, морским заливима и језерима: и то су све правилне, чисто геометријске, вештачки изведене фигуре; а у целокупном том раду њихову види се дивно изведен план, изведен у очевидном циљу, да се тим каналима плови и одржава жив и брз трговински саобраћај и на суву и на води, да се водом из тих канала свуда по континентима натапају потеси, њиве и ливаде, баште и пашњаци; јер на Марсу врло ретко кише падају, а и мора су тамо куд и камо плића него на вашој Земљи. И све то очевидно казује да и на тој планети вашега Сунца има људи, далеко напреднијих него што су на вашој Земљи. У осталом Марс је врло сличан Земљи вашој. Његове климатске прилике далеко су угодније за живот, него што су у вас. Тамо не може бити ни врло оштре хладноће ни врло велике врућине. После, Марс је готово за половину мањи од ваше Земље и зато су његови становници и лакши и чилији и интелигентнији. Они могу устрчати уз врло стрме нагибе, без замора и тешкоће; а то све јако утиче на развијање телесно, а, по томе, и на развијање душевно... „И сад, кад између осам планета вашега Сунца имају не једна, већ две планете, на којима има разумних створења, онда је, опет велим, права лудост уобразити, да је само ваша Земља обдарена божанском моћи, да у свом крилу произведе, подигне и однегује људе,  а милиуни милиуна других сунчаних планета и већих и мањих од ваше Земље, образованих из истих стихија васељенских и по истим вечитим законима њеним, па да буду лишене тога дара, те моћи, те способности,“ додаде Лапласов дух. И док се овај разговор између нас водио, ми и не опазисмо, да је она црнина небесна прекрилила готово цело небо. Само су сена једној страни неба виделе још по неке групе звезда, док се цела остала небесна просторија претворила у једну непровидну, у једну страховиту ноћ, и само је на једном једитом месту, далеко тамо негде у некој забачености небесној, светлуцала она малена група звезда — група од десет хиљада Сунаца!.... „А ево нас већ усред средине мрачнога царства Амадураминог; ево нас на једном васељенском гробљу, чији су покојници у историји свемира негда играли тако велику и тако сјајну улогу!... Овоме вечитом боравишту мртвих треба приступити тихо и с пуно побожности,“ рећи ће мој вођ гласом који је чисто треперио неком узвишеном благошћу и страхопоштовањем... Ја сам лепо осетио, да ме свега подузима нека необична страва. Чинило ми се да тонемо полако и нечујно у некаки бездани понор, пун језе, и мрака, у понор вечите црне ноћи! О, је ли ко озбиљније размишљао, шта је то управо ноћ? И каква је суштина њена? То су просторије вечито суморне, вечито мрачне, у које никад не допиру сунчани зраци, и које нигда не загрева топлота сунчева. Ноћ није само мрачна; она је и ледена; ноћ је оличена простирка смрти. Она је символ мрачнога гроба..... „А сад пази! Ми се већ приближујемо угашеној звезди,“ рече ми мој вођ... И ја упрем поглед у ону мрачну бездану небесну. Ништа нисам могао видети; а шта је ко још могао видети у једној пустој и непровидној тмини?!... „Не видиш ништа?“ „Не видим ништа, сем овога црног понора небесног.“ „Па твој умни вид још стоји под импресијом твојих материјалних очију; али за то треба да прегнеш свом својом духовном вољом, те да прогледаш очима душе своје, очима ума свога; јер умне очи виде и у мраку као год и на белу дану: њима не смета ни блештећа сунчана светлост ни густа поноћна тмина — да све виде, да све умотре, да једно од другог разликују и распознају,“ рече ми Лапласов дух. И у тај исти мах мени се учини, као да ми чисто свану, и пред мојим очима све се преобрази. Небесна црнина истина је остала иста, ако не још и гушћа и црња, али сам ја и њу и оно што је у њој све разговетније видео. Чак тамо у недогледним дубинама небесним видео сам сијасет сићаних звездица како заносно светлуцају, а које мало пре нисам могао видети. И шта сам још видео? У оној као гагат црној небесној тмини, у некој неодређеној даљини лепо се оцртавао један грдосан глоб. И чинило ми се као да нас је он опазио, па се на нас устремио!... Просто се видело како се надима и како заузима све већи и већи простор на небу; лепо се видело како оне малене звездице, једна по једна, замичу за његов мрачни руб. „То је она иста појава,“ рећи ће ми вођ мој, „што смо је посматрали кад смо се приближавали вашем Месецу. Теби се чини да Аруџа-Дара  лети нама, а није, ми летимо њој. И у колико јој се више приближујемо, у толико више она заузима небесног свода. Још који трен, па смо већ на њој.... И онда ће ти се учинити као да си негде иа вашој Земљи....“ И, одиста, не прође трен, два, а ми се нађосмо над једним мрачним светом. То беше ноћ у тмини. И лепо сам видео како се оцртавају црни хоризонти — једнога мени незнана света, света што вечним сном спава.... И тај је мрачни колос јурио право к нама, док нам се толико не приближи, да сам му могао већ распознати његове неразговетне контуре. То беше једна недогледна раван без и једнога једитог брежуљка ја какве било узвишице.... Под самим нашим ногама, далеко доле у некој неодређеној даљини сирио је некакав непрегледан град. То је био град мртвих. И ми се тамо спустисмо на једну кулу, што се као какав исполин подизала из једнога непрегледног мора од кућа, палата, вила, храмова, споменика и по грандиозности и по стилу и по облику, какве ја у животу своме никад видео нисам. У непосредној близини нашој, свуд око нас, оцртавао се неки венац од самих црних палата... То управо и не беху куће и палате, већ неке чудновате сенке, сенке у тмини.... „Ама где смо ми ово?“ упитам мога чудесног вођу, јер ми се одиста учинило, да смо сишли у некако мрачно подземно царство!.... „Ми смо сада на једној астрономској кули, једне давно и давно опустеле вароши, престонице једне од најпространијих, најмоћнијих и најнапреднијих царевина на читавој кугли Аруџа-Дариној, ми смо у граду Гомору“ — одговори ми Лапласов дух. „Да би потпуно разумео све што ћеш на овој кугли видети треба да знаш, да је ова планета била у давно минулим временима једна-од најлепших и најодаренијих кћери Сунца Амадураме. Она је по даљини 8-ма а по величини 84-та планета у пространој обитељи Амадураминој; она је по волумену нешто мања од ваше Земље, али је по тежини нешто већа. Она је због многих и многих повољних услова и других климатских прилика за живот — и биљни и животињски — била далеко прилагоднија, плоднија, бујнија, издашнија него ваша Земља. Она има два своја пратиоца. Један је нешто мало већи од вашег Месеца, а други, ближи, није ни за половину његову. После, ова лепа кћи Амадурамина добијала је светлост и топлоту и од свога оца Амадураме и од свога светлог брата Клеве, који је опет са својим сјајем и топлотом и надмашио и преживео сву своју браћу и сестре у огромној породици свога великог оца Амадураме. Па ипак, према своме положају и даљини од ова два своја Сунца, на Аруџа-Дари нити је било одвећ велике зиме, ни одвећ велике врућине;  а, опет што јој је била атмосфера!... Ретка је то планета у читавој васељени, која је била одарена онако Богом благословеном атмосфером, као што је била ова на којој смо ми сад: она је то што је била овој планети прави заштитник и од сувише велике студени и од сувише велике сунчане топлоте. Она беше средина у којој се преламало и преливало толико боја и нијанса њихових каквих је ретко било и на којој планети у ма коме васељенском крају. „Аруџа-Дарина је година била таман двапут дужа него што је година ваше Земље; али што је најзначајније, на њој је понекад трајао дан, и то прави дан, по пола године, а то је било увек онда, кад њен брат, њено друго Сунце, кружећи око свога оца Сунца, дође у опозицију према њему, јер јој је дању сијао отац а ноћу брат. Иначе обични дани и ноћи на овој планети били су 28 ваших сати; а најдужи обичан дан био је 18 сати, најкраћи десет, а тако исто разуме се и ноћи; али се ретко дешавало, да ноћ Аруџа-Дарина буде онако тамна као што може да буде тамна ноћ на вашој Земљи, а то просто зато, што је њена ноћ ретко кад била без месечине ма кога од њена два пратиоца.... Ала су то ноћи биле, ноћи љубави, ноћи идилске, ноћи сањарија, ноћи у којима се душа човекова узноси до самога престола свевишњега! Па и њени вечерњи сутони и јутрења прозорја долазила су у права чуда небесна. Преламање многобројних боја, стапање  једних у друге, почињући од пурпурне па до златкасто-опалне и смарагдасто-љубичасте — просто се описати не да.... А погледај је сад!... Од оне праве царице небесних лепота, гледај шта се начинило! Једна црна авет, што се нечујно и незнано вула по овој вечитој ноћи, по овоме мрачном царству, давно и давно угашена Сунца Амадураме!...“ И из груди Лапласовог духа оте се један дубок уздах. То сам лепо опазио. Па и мене обузе нека туга и нека душевна сета. Сетих се ове наше веселе Земље и свега онога што се на њој збива, па ми нешто тешко на срце паде, кад помислих, да и њу и цео овај свет што на њој живи та иста судба чека. И овај се свет коље и бије око залогаја хлеба,- коље се и бије око варљивог сјаја и пролазног господства; коље се и бије око власти и надмоћија; — кољу се народи с народима, државе с државама, власници с власницима, племена с племенима, појединци с појединцима; кољу се и крве да једни друге сатру, искорене, униште; кољу се и бију за некакве „Сфере виших државних интереса“; кољу се и крве да ватром и железом, пушком и сабљом проносе културу и цивилизацију по овоме мајушном зрнцету небесном; кољу се и бију да један другог увере: ко је од њих у праву а ко није у праву; кољу се и бију чак и око тога, ко истинитије верује у правога и истинитога Бога, а ко не верује; — а нико од њих и не слути да и њих овака иста  судба чека, и њих и ову нашу веселу постојбину!.... „Знаш ли колико је стар овај негда сјајни, овај негда живи и весели град што доле под нашим ногама вечитим сном спава?“ упита ме одједном вођ мој. „Бога ми, ако ти не знаш, бели, ја не знам; јер од кад памтим за себе, а мени има година! — ја ни о Сунцу Амадурами ни о овој његовој планети — Аруџа-Дари, ни о њеном светлом брату Клеви, атоли о овоме граду, — никад ни од кога нисам чуо ни да постоје на овоме свету, акамоли да знам, кад је ова варош заснована,“ одговорим му. Лапласов се дух само осмехну, па, ће ми рећи: „Од тога дана кад је овоме граду ударен први камен темељац, а под владом силнога цара Гомора од кога је и своје име град Гомор добио, — до сад је минуло преко педесет милиуна година!“ „Педесет милиуна година!... и ове куће, и ове палате, и ови велелепни храмови са овим многобројним кубетима својим, и ови безбројни споменици, овако одржани!... А, то ми изгледа мало невероватно!...“ Па уснама мога чичерона опет се развуче онај малопређашњи осмех, и онда ће рећи: „То се тако само теби чини; али кад би ти знао и узроке томе, ти онда не би тако говорио. Прво и прво ваља ти знати, да је ово један од последњих већих градова, који је на овој планети подигнут, а то је тако рећи у доба последњих дана живота њена. Њена је атмосфера, у то доба, била већ у велико проређена; метеоролошко таложење било је готово са свим ишчезло: по две стотине година, не ваших већ њених, прошло би, па на њој не би било ни кише ни снега. Олујине, буре, ветрови, били су готово са свим ишчезли; небо вечито ведро и чисто, а на њему нигде једнога једитог облачка; облици морских прибрежја и речних обала постали су са свим непроменљиви... А погледај мало боље па нећеш нигде спазити ни најмањи брежуљак, атоли каква џиновска брда и планине, долине и провалије — све су то давно и давно непогоде — кише, снегови и мразеви, топлота и ветрови, кроз милиуне милиуна векова, нивелисали... Чак и подземни вулкани стишали су се и смирили. На површини ове огромне планете изумро је сваки покрет, сваки дах!... Овде је смрт давно и давно свршила своје! Да је ко на кров ове астрономске куле, пре 28 милиуна година када се у овоме граду последњи живот угасио, оставио како лагачко перце или какав листић флиспапира, ми бисмо га и сад овде нашли; јер за све то време, од 28 милиуна година, на читавој површини ове планете ништа се са свога места покренуло није;  а ти се сад чудиш, што се овај исполински град, што је подигнут од самога мрамора и горског кристала, не налази у рушевинама!... Кад светови умиру, они на овај начин умиру,“ рећи ће Лапласов дух. „И ова небесна звезда прошла је кроз све фазе живота свога“ настави Лапласов дух даље. „Најпре и најпре била је саставни део оне огромне небесне маглине из које се образовало толико хиљада сунаца и сунчаних система, међу које долази и система Сунца Амадураме, оца ове планете Аруџа-Даре. За тим је она сама била Сунце, светлила милиунима година и давала живота својој деци, својим пратиоцима. То је исто било и с осталом њеном браћом и сестрама што сачињавају ову велику сунчеву задругу Амадурамину. Пролазећи непрестано кроз хладне струје етера — на скоро три стотине степени испод нуле, она се мало по мало хладила, док најпосле није прешла из гаснога стања у течно, а после, путем вечитог хлађења, прешла је и у стање тврдо. Најбурнији живот једне звезде то је она дуга периода борбе ватре и воде — док се на површини неизмернога океана лавиног не  ухвати прва тврда гранитска кора, а силни вали лаве што их производи плима и осека њених пратилаца, раздробе је у милиуне милиуна комада, па онда пик Јово на ново — почиње се ново гранитско скоравање, али сад и јаче и масивније. У тој се периоди састојци воде — водене паре, налазе изван своје матере, изван усијане кугле. Помисли само: сва она силна маса стихија, из којих се доцније, непрестаним хлађењем , образују сва сиња мора, све оне грдне реке и речице, извори и потоци, језера и језерца на целом шару планетину, — у то доба страховите борбе воде с ватром, они се, велим, налазише ван своје усијане кугле, и то у виду водене паре, у неизмерним слојевима густих и црних облака, што целу планету опасују једном дебљином коју ум обична човека није у стању да схвати. Крајњи слојеви овога облачног океана, додирујући се са хладним струјама леденога простора небесног, расхладе се, згусну се, претворе се у кишне капљице, па следујући закону теже — гравитације — полете доле ка центру своме, оној усијаној матери својој — лави; али оне још не дођу ни до половине пута, а дочека их она страховита јара, врела као усијани пламен од неколико стотина степена над пулом, па ти их наново претвори у усијану водену пару и баци их муњевитом брзином опет горе у највише слојеве облака!... И тај се процес вршио уз бесни и помамни урлик оркана под језовитом праском и ломњавом  ових, вечито узбурканих, стихија; под непрекидним севањем муња и страховитим тресцима громова, што небеса потресају; а све ове страхотне, ове џиновске борбе природних елемената, достижу свој врхунац тек онда, кад расхлађивање освоји топлоту, и кад први пљусци кише додирну ону усијану масу земаљске лаве. А, шта мислиш, колико је требало времена да се ови помамни елементи стишају и умире, да се гранитска кора око целе планете ухвати и учврсти, и да се на њу спусти онај огромни, онај непрегледни водени покров сињих мора?... Требало је преко 1400 милиуна година!.... А колико ли је опет требало времена док се на њој први живот јавио, а колико ли опет док се тај живот развио и усавршио; док се и биљно и животињско царство раширило; док се разне феле и родови — биља и животиња — разгранали и пролепшали; док се гора преодела листом, а поља мирисним цвећем, док је почело вескање птица и крик дивљих животиња, и на послетку док се јавио мезимац Божји — човек, те да се природа огледа у њему, а он у Богу?... И ту је опет требало преко 300 милиуна година!... У божанственој лабораторији свемира ради се полако, тихо, опрезно; ствара се, руши; али се вечито тежи ка лепшему, ка савршенијему, ка хармоничнијему!... И још их има који мисле, да то све бива случајно !... “ И ту Лапласов дух мало застаде. Оборио очи па гледа преда се. Његове су мисли разматрале  оне велике тајне васељене у које ум људски није кадар ни да завири ни да их разуме..... У један мах мени се учини, као да однекуд сину нека полутамна дрхтава светлост, те обасја цео онај огромни град. То беше више нека врста мртвачке светлости: оне куле, они храмови, она небројена кубета, оно море од палата и вила; они силни споменици, као да се почеше мицати. Мој се пратилац чисто трже, па се окрете на ону страну, откуд је она изненадна светлост засијала. Окренем се и ја. Какво изненађење! На једној страни, по свој прилици, на источном хоризонту ове високе покојнице, беше се оцртала некака зракаста круна — права северна светлост. Из те круне, као из какве огромне призме, сипали су читави млазеви светлуцавих зрака од небројено боја; а сваки тај млаз беше оперважен неким фосфорастим сјајем. „Колико боја, а колико нијанса њихових !...“ „Ха, знам шта ће ово бити!“ повика Лапласов дух. „Ово се рађа Сунце Амадурама?!“ „Шта, Сунце Амадурама ?! Па не рече ли ти, да је и оно давно и давно угашено?“ приметим ја. „Опет он!... што год није у стању да појми, да разуме, он у то и не верује, он је готов да у све то посумња и да чак постоји!“ готово  се мало обрецну на мене мој загонетни чичерон, па онда настави: „јест, ја сам казао, да се и отац ове огромне сунчане породице — сам главом Амадурама — давно и давно охладио, и да је престао да својој обитељи даје животну снагу у топлоти и светлости; али ти ја нисам ништа напоменуо да у његовој утроби још бесни онај силни океан лаве; да се на његовој површини још није са свим учврстила гранитска кора, да је тамо сад тек у највећем јеку борба водене паре и ватре, да су његове ерупције и вулкани још силни, управ страховити; да се његова површина често разјапи и из његових неизмерних дубина, на то страховито ватрено ждрело његово, покуља огромна маса усијане лаве; да она оном непојамном силом разних гасова буде бачена у вис на неколико десетина хиљада километара, да та маса избачене лаве буде често колико читава једна покрајина. И сад можеш мислити, кад се ова огромна маса врати озго с оне висине и полети доле у крило своје матере, и то брзином која у сваком секунду расте на квадрат, а која при самом паду у Сунце, може да буде тако велика, да се од тога силнога судара сви, било чврсти било течни, делови поново претворе у гасно стање, у живи огањ и пламен. „Да би ово још боље појмио да ти наведем један жив пример: тако кад би се ваше Сунце са свим угасило и охладило, па би нека  сила вашу Земљу потисла са њене путање и гурнула је право ка Сунцу, њен би пад у Сунце произвео тако страховиту топлоту, да би се и земљини и сунчани елементи — стихије, тврде и течне материје — претвориле не у растопљено већ у гасно пламено стање, и то у тако огромној мери, да би ваше Сунце могло на небу сијати и целу своју породицу снабдевати новом својом топлотом и животом за пуних 95 година! После ваља да и то знаш, да би се ваше Сунце до сад давно и давно угасило и охладило да оно само згушњавањем и оном вечитом узбурканошћу својих стихија у самоме себи, као у каквој хемијској лабораторији, не производи све нову и нову топлоту, те тако надокнађује онај мањак топлоте што га непрестано добија хлађењем у пролазу кроз ледене васељенске просторије. И не само да оно тим путем добија нову топлоту и светлост, већ је добија и непрестаним падањем метеора и метеорита што их огромна Сунчева маса при пролазу њиховом себи привуче. Све те изворе топлоте имају и сва остала небесна тела па их има и овај небесни колос Амадурама !... „Је ли ти сад колико толико синуло у главу како то све бива у овој вечитој радионици у свемиру?“ окрете се мени мој чудновати вођ. „Са свим“ одговорим му. „Е, тако се нешто овога пута морало десити и овоме угашеном Сунцу Амадурами. Збиља јеси ли што слушао о оним чудноватим звездама,  што се на небу одједном појаве у пуном сјају своме па их опет, после кратког времена, са свим нестане? Појаве те нису ништа друго до ропац сунаца која умиру. Тако је. Сунца не умиру брзо. Њихов ропац траје по читав милиун година и више. У ових небесних колоса све је колосално, па и сама смрт њихова!...“ Лапласов је дух имао потпуно право. Није прошло много, а на истоку се поче помаљати једно огромно крваво сунце. То је био седи Амадурама. Његово је само лице већ казивало да је то изнемогли старац на своме самртноме одру. Оно је било покривено неким модрикавим мрљама; а било их је које су, с краја на крај, опасивале онај зажарени глоб небесни — као да је неко на њ просуо читаво море мастила!.... Страшно га је било погледати! Изгледало је као какво закрвављено џиновско око, што се из оне црне небесне дубине на нас и на цео онај мрачни свет исколачило; а онај непрегледни град, што доле под нашим ногама спава вечити санак свој, заогрнуо се некаквим црвенкастим плаштом. То беше тужно рухо, што му га је овом приликом на дар послао Амадурама... И оне куле и они храмови и оне небројене палате и споменици,  као да беху оживели — то беше права слика поноћних духова — у каквом подземном духовном царству. „Ето то је Сунце Амадурама; то је отац једне најзнаменитије небесне породице на овоме крају васељенину; то је један од некадашњих најобилнијих извора живота у читавој васељени!... Оно је сјало најинтензивнијим сунчаним сјајем за петнаест милијарада година; колико ли је оно својом топлотом и својим сјајем дало живота и биљном и животињском свету у пространоме царству своме, а колико ли је отопило леда на грудима своје прекрасне кћери Аруџа-Даре; колико ли је оно просуло топлине, сјаја и светлости по овој бесконачној васељени?!... Како је онда дивно изгледало ово данас црно и суморно небо над нама, — то се не да ни описати ни срачунати!“ рећи ће мој вођ, а из груди му се лепо оте један дубок уздах!... „А сад хајдемо доле, да разгледамо овај, негда славни, град, ову, негда сјајну, престоницу цара Гомора“ рече ми Лапласов дух. И ми се спустисмо у оне простране, у оне дуге и широке улице оне величанствене мртве вароши. Ми се одједном нађосмо на неком великом тргу, на који је излазило 24 велике, дуге и широке, улице, те је овоме, нешто мало овалном, простору давало вид огромне звезде. На  самим устима сваке ове улице подизао се по један споменик; а онај насред трга надвишавао је и својом лепотом и својом грандиозношћу све своје остале другове. Сви су били чудновата облика. Онаквих споменика нема ни у Лондону, ни у Паризу, ни у Берлину, ни у Риму. То беше творевина све саме вајарске уметности; сви скупа представљали су неку симетријску целину. То беху као нека врста стражара који мотре: ко ће доћи, а ко проћи овим пустим улицама овога негда живога и велелепног царског града. „Ето, ови споменици на тргу „Слава и победа цара Гомора“ представљају у алегорији постанак, развиће, високу културу, науку, уметност, силу и моћ, не само овога пространог града, већ и целе царевине Гоморове.... Хајде да их прегледамо!“ рећи ће Лапласов дух. И ми се обресмо пред спомеником: „Два брата.“ Основа је споменику нека грдна стена, коју на својим снажним плећима држе некакве четири крилате немани, извајане од некаква као рубин црвена мрамора; а озго, на доста великој равнини оне незграпне стене, дохватила се у коштац два бесна звера, с очевидном пожудом, да један другог прождре, да један другог униште. Један је зелен као трава, а други црн као гавран, а оба праве грдосије. Из целе  њихове набрекле мускулатуре, која је издавала необичну снагу, у оба ова разјарена дива, огледао се врхунац напора да сваки свога противника савлада и да му се крви напије. Она црна хала беше дубоко укопала оштре канџе своје десне стражње ноге у саму трбушну слабину свога зеленог противника. Чинило се као да се под снажном оштрином њиховом још непрестано кидају откања трбушних мишића; читав млаз крви отегао се чак доле по стени: она се цаклила и пушила, а из самога горњег угла ове грдне разјапљене ране покуљала је сама утроба. У први мах рекло би се да је ова црна неман остала победилац; али није: њен зелени противник својим грдним чељустима беше обзинуо сву главу њену, па је, као гвозденим клештима, стегао, тако, да му је с обе стране доњих чељусти цурила свежа крв, не попуштајући ни за један трен, из очевидне бојазни, да своју жртву не упусти. Уметник беше у ову, анатомски верну, слику зверске разјарености, и страховите борбе на смрт и живот, унео и онај животињски бес и онај самртни бол, што неминовно прати овакав крвав двобој, што га дивљи зверови међу собом воде. Страховите чељусти у зеленога звера биле су се грчевито стегле, да их ни сам није више могао расклопити, и лепо се видело како је своме противнику одузео  и ваздух за дисање и сваку моћ за одбрану; јест, лепо се видело како је црна неман изгубила и свест и моћ за даљу одбрану: њена лева предња нога просто је штрчала, чије крваве канџе беху опружене као каква отворена шака, и ако је на десној плећки зеленога звера зјапила грдна рана, где су, мало пре, ове исте крваве канџе биле дубоко укопане. И само је још остао го животињски инстинкт, да свога противника не упусти, да га уништи и да свој живот спасе; а то се опет огледало у оној необично развијеној снази, којом су оштре канџе десне ноге црнога звера још непрестано цепале трбушну слабину свога опаког противника. „Ето, то су два рођена брата, што се беху покрвили око деобе свога великог и пространог, од својих дедова и прадедова наслеђеног, царства... У тој зверској борби ето како су оба прошли!“ рећи ће Лапласов дух, а преко његових румених усана прну један подругљив осмех, па онда настави: „На њихову царевину овако разривену међусобном борбом њених првих синова ударио је са својом чилом, и боју вичном, војском један крепак и одважан суседни кнез, кнез Гомор, њихову царевину освојио и на тим развалинама засновао своје силно и моћно царство, царство Гоморово, а на овоме месту ударио темељ својој сјајној престоници, овоме вечитом граду, овоме великом центру свеколикога преображаја људског на овој планети.... Гоморова династија  владала је преко десет хиљада ваших година, која је и своју државу и свој народ узнела на таку висину, до које ретко да је дошла икоја држава на читавом шару Аруџа-Дарином. Његов један потомак наредио је првим вајарима свога доба, да овај споменик подигну, да за вечита времена буде углед свима потомцима ове велике и славне династије, како пролазе земље и народи, царства и краљевства, кад се у њима овако кољу први синови њихови!“ додаде Лапласов дух. После смо приступили другом споменику. Он се подизао на устима улице за коју ми мој вођ рече да се зове: „улица Сунца.“ Сам споменик имао је облик пирамиде, којој постоље беше један једини самоставни гранитски осмоугаоник од 38 метара у пречнику. Каква је сила овај огромни блок и у коме мајдану одвалила и овде донела и наместила, — то је просто једно чудо! „Е мој брајане,“ рећи ће вођ мој, ,,њихова преносна средства прелазила су и саме бајке: шта је ово: један камен гранита од 20 метара висине и 38 ширине према једноставном обелиску што је пред црвеним царским дворцем у овоме граду!... То је девето чудо на овој планети. Тај обелиск има дебљине у својој основи 82 ваша метра и висине 296. И то је све из једног комада. Он је одваљен у царским мајданима  на 8000 километара далеко одавде што су отворени на 4000 метара висине у тако званим „Итасовим“ брдима. Онај обелиск у Паризу што га је Мехмед-Али-паша поклонио Лују Филипу, а који одиста краси знаменити трг „Слоге“ у Паризу, то, велим, чудо старих Мисираца, није ни колико какав мали кочић према овој грдосији од „игле“ Итасове. Париски обелиск је тежак 250.000 килограма, а овај на милиун и три стотине педесет и шест хиљада и та слота и од дебљине и од висине и од тежине скинута је из царских мајдана доле у дољу за 4000 метара низ једну страховито стрму страну Итасових брда; а одатле је пренета пред царски дворац у овај град из даљине од 8000 километара!.. Ви и ваша средства за пренос према средствима становника ове планете — то су средства мравија према вашим средствима, којима ви сада располажете.“ На свакој страни овога осмоугаоника беше у рељефу извајана по једна морска нимфа; али тако, да би се човек заклео, да се овај лепи створ сам пробио кроз овај студени мрамор, па у те, смешећи се, гледа неком небесном благошћу и добротом. Из овога гранитског постоља као да је никло осам огромних стубова од жутог, као восак, мрамора и то у облику, једва приметнога, овалног круга; а око сваког стуба савијала се по једна грдосија од змије, по леђима  зелена као трава а по трбуху жућкасто-бела. Онај зелени емаљ по њиховим леђима тако се преливао, да би човек рекао, да су ова чудовишта жива и да се мичу. Главе ових змијурина досегле су чак горе до самих капитола ових стубова. И свака је разјапила своје чељусти тако, да су им се унутрашње дупље црвениле као у усијаној пећи жива жеравица; а из горњих и доњих вилица њихових беласали су се оштри, а као снег бели, зуби. Свака је имала озго на глави по некаку, као небо плаву, ћубу, налик на ухо у буљине; а на овим ћубама почивала је једна грдосија од глоба, која је, у исто време, служила овој величанственој пирамиди као кубасти кров; а озго над овим глобом лебдео је некакав крилат створ, са грдном косом смрти под десним крилом. Гледао сам и гледао, али просто нисам могао смотрити на чему је стојао овај анђео смрти, како га је назвао мој загонетни вођ.... Све ово скупа представљало је дивну, симетријски изведену, нешто затубасту, пирамиду, која је више личила на какав брош од емаљираног злата и драгог камења, него на један прост споменик од мрамора. „Погледај горе уз „Сунчеву улицу““ рећи ће ми Лапласов дух. „Ено тамо, на самом завршетку ове улице, подиже се једна електрична кугла, коју је конструисао славни техно-механичар  Хамариџе. Она је сјала јачином од 1,500.000 ваших свећа. Овај глоб горе представља ову планету — Аруџа-Дару — а оно електрично сунце представља Сунце Амадураму. Научник Хамариџе изнашао је сразмеру и по величини светлости и по удаљености електричног сунца од овога споменика, тако, да је ноћу овај глоб био осветљен онако исто, као што је Сунце Амадурама осветљавало ову своју планету. Механизам га је окретао тако, да је он, у исто време, служио целоме граду као сат-регулатор. И не само то, него је овај механизам био тако удешен, да је електрично сунце увек осветљавало она мора, оне континенте, оне државе и оне градове извајане на овоме глобу, као што је, у самој ствари, ову планету, истог сата и минута, негда осветљавало право Сунце, Сунце Амадурама, тако, да ко је хтео да зна, да својим очима види, где настаје дан а где ноћ на самој планети Аруџа-Дари, он је то могао да види на овоме глобу горе — откад сунце зађе, па док се не роди. И то се показивало математички тачно и то не по грађанском, већ по астрономском времену, које је обележавао сам однос окретања ове планете око своје осе и око свога сунца. Хе, али на којој су висини науке астрономског знања и уметности били становници ове планете, а особито у доба, кад је овај град био на врхунцу свога сјаја, а на којој ви данас стојите?! Та се разлика просто не да проценити. Становници ове планете  могли су унапред предвидети све метеоролошке промене на целој планети; појава комета; ројеви звезда падавица, или какве било друге природне појаве, њих нигда нису могли поплашити и узнемирити. Они су срачунавали кад ће се појавити и земљотреси и у којој мери јаки и на коме ће месту бити њихово најјаче огњиште, па су према томе, још зарана, извештавали сав остали свет на целом шару планетином. Ваше астрономско знање још је у повоју. Оно је само костур од онога, до чега ћете доћи у далекој будућности. Оно се сад састоји само из голих и сувих цифара и математичких формула, а то је обоје слично незграпним скелама на каквој грандиозној али још недовршеној палати; а астрономско знање, што су га имали становници ове планете још пре 36—40 милиуна година, била је жива слика онога сјајног, онога велелепног дворца вилинског, са кога су скеле дигнуте, а он синуо свом лепотом и сјајем каквог, до женијалности узнетог, неимарства,“ додаде Лапласов дух и пљесну ме по десном рамену. После смо ишли даље од споменика до споменика, од храма до храма, од палате до палате од виле до виле овога пространог, овога величанственог царског града, док се најпосле не нађосмо пред сјајним дворима прослављене династије цара Гомора. Царски двори били су право чудо од уметничког неимарства. Они су управо били видна историја развића више архитектуре на читавој овој планети. Они су захватали простора, како ми рече Лапласов дух, на 820 хиљада квадратних метара, а цела група царских дворова имала је облик огромнога овалног круга, од кога су се, на све стране, као какви зраци гранале многобројне улице, у које се био сконцентрисао елит престоничког грађанства — и по богатству и по господству и по високим положајима у царству. Насред среде онога овалног круга подизао се величанствени црвени дворац царски, од дна до врха саздан од, као рубин црвеног, мрамора, а с колонадама свуд унаоколо од црнога гранита. Ови црни стубови беху подељени на 24 одељка, а сваки је одељак држао на својим уметнички изведеним капитолима по један кубасти павиљон. Сви ови павиљони били су један од другог, и по стилу и по кроју и по уресу, различни, па им је опет целина носила на себи печат необичног склада, јединства и неке више елеганције. Око свију стубова обавијало се некако пузаво биље, начичкано зеленим, по негде жутнулим, лисјем и разнобојним цвећем! Друге палате, што су свуд унаоколо као какав вилински венац окруживале црвени двор царски, беху од самога, као злато жутога, мрамора, а с колонадом стубова од црвенога гранита, опет подељеном на групе, које су на својим капитолским раменима носиле кубасте павиљоне с позлаћеним  крововима. За овим редом царских палата ишао је други од некаквог, као небо плавог, порфира, и са, у високом рељефу, истакнутим стубовима од зеленог смарагд-гранита. И ови су стубови подељени на групе, које су на својим уметнички извајаним капитолима држале живописне и по форми и по кроју павиљоне Шта они павиљони на старом и новом Лувру, а шта они што су красили негдашње тиљеријске дворе?! И павиљон Сахатни с павиљоном Сили и павиљон Флор и павиљон Марсан; и павиљон Ришеље и павиљон Дари, и павиљон Денон и сви остали павиљони на оној јединственој грађевини у новоме Вавилону, у царици градова, у оној ризници умотворина свију времена и свију народа на вашој Земљи, у гордоме граду Паризу, — све су то према уметничкој изради велелепних дворова царске династије Гоморове и по формама и по стилу — сами готски радови и ништа више. На многим гранитским стубовима, заклео би се човек, да види, како доле-горе миле по црним мраморним стубовима — црвени, по црвеним — црнкасти; по жутим — зеленкасти, а по зеленим — жућкасто-светли — овде нека врста паукова, тамо опет нека врста инсеката, а на многим местима из онога сплета од пузавог биља, лисја и цвећа вири по који безазлени гуштер, негде се опет у колут савила по која чудновата, црвенкастом длачицом покривена, гуја, а на по некој гранчици видиш по каквога, колико стршљен  великог, мрко-зеленог, колибра, а мало иза њега помолила главу зелена жаба времењача!... И боје мрамора и боје биља и боје животињица и разноврсни емаљи и преливање боја једне у другу — све је то давало живу, рељефну слику неке опипљиве реалности, е би се човек заклео да је све живо и да се миче!.... „Ето, погледај на каквој је висини био јувелирски занат у овоме граду још пре 30 милиуна ваших година!“ рећи ће ми Лапласов дух. „И то пузаво биље и то зелено и то рујево и то већ жутнуло лисје; и то, рек’о би човек, мирисно и разнобојно цвеће, и оне живе нијансе боја у оних безбројних малих животињица из царства инсеката и водоземаца — све су то сковале и израдиле вичне кујунџије овога града од најблагороднијих метала на овој планети!... Погледај како се очице у оних малених животињица необичном ватром сијају — ама као да су живе; а то су очи од рубина, смарагда и горског кристала ове планете!... И то је све, као што видиш, било и битисало!...“ У овим речима Лапласовог духа беше неке необичне сете и суморности: оне су биле као неки одсенак: како је све на овоме свету пролазно! И мене поче подузимати нека језа: онога сјаја, оне велелепности, оне грандиозности, оне лепоте, оне више уметности, оне хармоније, оне тако рећи архитектонске поезије у хармоничкој целокупности и општем распореду ових царских дворова, онога баснословнога богатства, оне раскоши  и у лепоме и у симетричноме и у уметничкоме — још нико никад на нашој Земљи видео није. И то је све пусто, — пусте улице, пусти Божји храмови, пусти домови, па пусти и сами царски двори! А она мртвачка светлост Сунца Амадураме, која се дави у последњем ропцу свом, давала је овој огромној мртвој вароши неки аветињски облик.... Уместо да видиш људе да врве горе-доле по овим пространим улицама, мени се чинило, као да се крећу саме оне палате, они  храмови, она многобројна кубета, оне мермерне виле и оне високе кубасте куле!.. „Ваља нам сад посетити једну од најзнаменитијих улица у овоме граду. То је „Венац високе знаности,““ рећи ће ми мој вођ, после мале паузе. И ми се у трену нађосмо на једној пространој раскрсници. На четири угла четири велелепне палате: не зна се која је од које лепша, а која грандиознија. У њима није било ни готскога ни романског стила. У њима беше нечега божанственога, нечега надчовечанскога. Свака палата била је за себе по једна песма, а све четири један читав еп: оне су представљале неку врсту нераздвојнога четворо-сестарства: хармонију, лепоту, уметност и поезију. Чинило се, ако би једна посрнула, посрнуле би и оне друге; а ако би се једна срушила, срушиле би се и оне друге. Оне су биле једно тело. Платна њихових фасада била су од црвеног порфира, попрсканог црним бобицама; а групе колонада, што су на чудесно изведеним капитолима држале своје кубасте павиљоне, — биле су све од црнога гранита, попрсканог неким црвенкасто-светлим цветићима. И главни и споредни улази на овим палатама били су одиста дело неке више уметности. Сами оквири — нише — били су уметничка резарија од некаква, као смарагд зелена, гранита; а портали тек су били право чудо; они нису ни ливени ни ковани, већ везиљски везени од некаквога благородног метала, који се прелива у стотину боја, а кога извесно на нашој планети нема.... Поред самих портала у нарочитим нишама стојали су, као чувари ових просветних храмова, по два крилата анђела, извајана од белог мрамора и држали у рукама буктиње, те осветљавали улазе у ове вилинске дворе. И прозори су били нека врста особитога облика. То беху овални зракасти отвори. Њих су држали у рељефу извајани анђели од жутога као восак мрамора. Сама окна на прозорима била су од некака љубичаста биљура. Ова љубичаста окна, са оним крилатим анђелима, давали су читавој палати неки божанствени изглед. То управо не беху окна на прозорима већ благе и живе очи уметничких творевина на овој мртвој планети.... Мени се чинило, сад ће се какав жив створ откуд било појавити; али је моје погледање било узалудно, све је око  нас било немо, пусто и мртво — као што су неми, непомични они студени мраморни зидови; јер то не беху више палате ни бели царски двори, у којима људи живе, већ надгробни споменици једнога давно и давно изумрлог света!.... „Ето, те све четири дивне палате — то је знаменита политехника овога царског града. Она је дала најславније неимаре — архитекте — какве је игда имала ова читава планета; а међу њима био је најславнији архитект, тако звани, Амајумо, — што значи отац лепога.... Најдивније грађевине, како у овом граду, тако и у свој Гоморовој царевини, творевина су његовога женијалног ума,“ рећи ће ми Лапласов дух. „Венац високе знаности“ опасивао је цео крај у непосредној близини царских дворова — онако исто, као што опасује бечки Ринг стару варош Бург. И он је био овалног облика. Све палате на раскрсницама биле су од 6, а оне што су између раскрсница биле су од 5 спратова и сваки спрат био је висок за наша два. И једне и друге палате представљале су једну симетријску целину, само што су им фасаде и групе колонада биле са свим од друкчијег мрамора и по боји — по изради и по стилу, те је тако цео овај „венац високе знаности“ одиста  изгледао као прави венац оплетен од разнобојног цвећа. На деветој раскрсници, источно од политехничких палата, уздизале су се опет четири велелепне палате!.. То је био један од најзнаменитијих и најпрослављенијих университета на читавој овој планети. На овим палатама заступљени су сви мрамори планете Аруџа-Даре, онако исто, као што су на Париској Опери заступљени сви мрамори наше Земље. Све четири университетске палате творевина су славнога и ђенијалнога архитекта Амајума и његових ученика. То је, како ми рече Лапласов дух, заклада племенитог цара Абугора Гомора CХХIV. Благодарни народ, а по иницијативи становника овога царског града, хтео му је подићи нарочити споменик насред огромног трга што је између ове четири университетске палате, али му то породични савет Круне није хтео одобрити: „Наши царски предци не могу имати већих и виднијих споменика, него што им је сама њихова владавина испуњена великим делима за свој народ и за своју велику отаџбину;“ — гласио је одговор породичног савета круне Гомора, рећи ће Лапласов дух. Leibnitz После смо се обрели пред једним од највећих и најимпозантнијих храмова у овоме граду а по свој прилици и у целој пространој царевини Гоморовој, како ми рече мој вођ. То беше права џиновска грађевина, подигнута на једном осмоугаонику, срезаном од зеленкастог, а као биљур, углачанога гранита. Површина овога полигона износила је 960.000 квадратних метара, од кога је простора сам храм заузимао једну добру четвртину, а остало је служило храму као црквена порта, у коју се улазило са све четири стране уз велике мраморне степене полукружнога облика. Огромне гранитске табле које су овај полигон опасивале, биле су и висином и ширином, па и самом дебљином, једна другој равне; а њихове саставке покривале су уметнички извајане каријатиде  од црнкастога гранита. Ове су каријатиде на својим снажним, у пола погнутим, плећима држале грдне вазне у којима је горео вечити огањ, као оно на каквом жртвенику; а самим венцем овога полигона, свуд унаоколо, уместо балистрада, поређали су се мали крилати анђелчићи, извајани од бела, готово прозрачна, мрамора: ухватили се за руке па као да воде весело анђелско коло око овога светог храма Божјег. На улазима у порту стојала су два крилата дива, један с једне, други с друге стране степена с голим мачевима у руци: то су били као неки чувари овога Божјега станишта. Па и сама црквена порта била је право чудо од уметности. Она је била не патосана, већ рек’о бих застрта. То беше некакав окамењен гобелен, чиј живопис још нису до данас извеле ни уметничке руке у знаменитој гобеленској радионици у нашем Паризу. По овој чудесној каменој простирци виде се читави пеизажи —: виде се зелене рудине, плава као огледало глатка језерца, а по њима плове некакве, као снег беле, а по врату, као кармин, црвене пловице, налик на наше лабудове! Тамо се опет виде до дивљења изведене развалине каквога опустелог дворца на чијим се зидинама сунча нека врста крилатих  гуштерова, док доле испод дворца видиш, водом изобилан, источник, око кога су поседала весела чобанчад, а мало ниже њих притрчала нека сорта наших оваца, па се сагла да се на овоме поточку напију воде..... „Ето, видиш,“ окрете се мени Лапласов дух, „до које је висине на овој планети била узлетела само ова грана мозаичке уметности!.... Они су били необични мајстори у спајању боја: погледај само оно зелено џбуње, над оним језерцем, како се доле у води дивно осенчило, а види и онога лабуда, што је пола у сенци а пола ван сенке: погледај му ону тамнину засенченог перја његова, а погледај оно што се чисто прелива на сунчану зраку!.... погледај како је уметничка рука у труње овога студеног мрамора унела сам живот!... Шта мислиш, колико ће хиљада векова проћи док ваши земљаци узлете на ову висину мозаичкога вајарства?“ повика мој вођ очевидно и сам ганут чудесним преливањем боја по овој мраморној простирци, што је беше лепо обасјало издишуће Сунце старца Амадураме. А, сад, може се тек мислити колико је уметности унето у овај божанствени храм, који је за чудо Божје имао у основи облик нашега православнога крста, а поред тога у многоме је личио на Пантеон у Паризу, само што је париски Пантеон према овоме диву од грађевине, био као  каква мајушна капелица. Сам храм изгледао је да је на три грдна спрата, а није: он је био једнокатан. Само су му фасаде давале облик трокатнога храма. Први је бој служио као неко постоље другом, а други трећем. Фасада у првог боја срезана је од црвеног, као биљур углачаног, порфира, а њена колонада — од 48 стубова — од црнога гранита; фасада у средњег боја била је од жутог као восак мрамора, а њена колонада од црвеног гранита; фасада трећег боја била је од плавог, као небо порфира, а њена колонада од белог као снег гранита. Сваки раздео ове колосалне трокатне фасаде разликовао се један од другог и по облику и по формама како су поједини делови њени израђени. Сам распоред мраморних боја био је управо чудесан: с које се год стране погледа на ма коју целокупну пространу фасаду, човек види, као у неком далеком проспекту, по једну троструку седмобојну дугу, чији се краци губе у огромном венцу што су га држали до дивљења извајани и урешени, златно-рујеви, капитоли на стубовима; а озго на овоме венцу, над сваким стубом, стајао је по један анђео с раширеним крилима и буктињом у руци, те се тако образовала као нека отворена галерија и на другом и на трећем боју ове величанствене црквене фасаде. Између стубова у сва три раздела ове све четири  колосалне фасаде, били су огромни прозори са својим овалним фронтонима од зеленог смарагд-порфира и нишама од некаквог златно-рујева гранита. Саме колонаде, стубови, у сва три одељења ових трокатних фасада, биле су подвојене у две групе са по 24 каналирана стуба. Између ових група били су грдни оживални портали — главни улази у овај свети храм. И оквири ових портала били су уметнички извајани од зелена смарагд-порфира, а њихове нише од златно-рујевог гранита са некаком филигранском резаријом. Како је овај храм био за неколико метара уздигнутији од нивоа црквене порте, а како су прве колонаде с главним црквеним платном образовале пространу отворену платформу, то се и на њу пело грдним мраморним степенима, опет полукружног облика. Ови су степени били као неко продужење оних степена којима се с улице пело у црквену порту. На самим улазима у овај колосални храм стојала су по два крилата анђела, извајана од бела, готово провидна мрамора. Они су у рукама држали буктиње те осветљавали побожном народу улазе у овај свети Божји храм..... Сам кубасти кров у ове божанствене грађевине као да је изливен од некака провидна, а као небо плава, горскога кристала, од кога је заната на овој чудесној планети било необичних мајстора; а што је најчудесније то је то, што је овална купола била из једнога самосталног  лива. Она је лежала на масивним раменима највишега гранитског венца, а који су опет држали они бели мраморни стубови трећега појаса главних црквених фасада.... На средини ове импозантне плаве куполе уздиже се, као каква царска круна, једна блистава група небесних нимфа. Оне су, како ми рече мој вођ, изливене од некаква благородна метала, чиј сјај и блиставост нису могли нагристи ни киша ни влага, ни студен ни топлота, те се тако онај збор небесних девица вечито сијао као јарко на планини сунце. Оне су на својим уздигнутим рукама држале једну огромну вазну у којој је опет горео вечит огањ, — овај неисцрпни извор светлости и топлоте, овај символ вечитога стварања и вечитога рушења. „Погледај само,“ рећи ће ми Лапласов дух, „овај чудесни распоред боја. Рек’о би човек да ово није створ од студенога мрамора и гранита, већ да је то једна колосална кита цвећа... Ти су се људи просто играли бојама; они нису знали за тврдоћу мрамора, он се под њиховом руком вио као тесто. А што су опет били мајстори у спајању мрамора, то се појмити не да! Погледај само ову слоту од величине, од висине и огромних димензија, па опет: треба да знаш да у овој целој грађевини нема ни једне мистрије малтера; па ипак, сваки је комад мрамора, сваки блок гранита везан један за други, по напред одређеној, математички  срачунатој, тежини, дебљини, ширини и висини, тако, да сваком комаду тежа пада тамо, камо ју је одредио сам неимар, те да њом још боље веже и утврди мраморни строј овога величанственога храма!.. Погледај ове до дивљења уметнички изведене фасаде, како свака за себе и по стилу и по формама колонада, њихових живописних капитола, што на својим снажним раменима држе оне китњасте, оне, тако рећи, трепераве венце што овој дивовској грађевини дају облик трокатнога храма, па онда погледај овај складни размештај боја како свака за себе и све скупа представљају неку небесну лепоту, једну заносну хармонију, једну песму над песмама, једну анђелску симфонију испевану Богу створитељу, а посвећену његовоме светом тројству — ватри, води и ваздуху, овим вечитим работницима при образовању небесних светова, овим неисцрпним изворима и живота и смрти у читавој бесконачности васељениној!...“ Сунце Амадурама беше већ у велико одскочило и почело да сија нешто мало живљом црвенкастом светлошћу. Цео овај пространи град чисто је треперио у некој сутонској зажарености; али она језовита пустоћа његова, онај гробни тајац, што је у њему владао, душу је моју ледило. Ја сам се и нехотице питао: где је онај силни и велики народ што је ово чудо од лепоте, од колосалности, од уметности, од небесне хармоније,  подигао и овако украсио?... Куд су се дели они ђенијални неимари, они Богом задахнути уметници, под чијим се длетом на студеном мрамору јављао сам живот, куд су се дели они виши мајстори, што су у ову чудесну грађевину унели један читав свет лепога, складнога, колосалнога, величанственога, божанственога?! „Хе, куд су се дели, питаш?“ учиниће Лапласов дух, који је, као што се види знао и шта ја мислим. „То је велико и веома тугаљиво питање.... Има врло много питања у која не треба додиривати, а има питања на која не треба ни одговарати; деца сваки час за свашта питају; а има људи који су права деца. Децу треба учити, обавештавати, расветљавати ум њихов; разгонити таму у којој живе душе њихове и тако их оспособљавати, да умеју не само питати, већ да могу и разумети оно што им се каже.... Ја сам једном своју покојну мајку упитао зашто неће да падне месец, који се, чињаше ми се, беше наднео баш над нашу башту...“ — „Оно је Бога сине; а боге никад не падају,“ одговорила ми је моја добра мајка. Боже, како сам доцније, кад сам бојаги омудрио, ружно мислио о овоме њеном одговору; а, међу тим, баш у том одговору била, је вечита Божја истина, коју сам ја много доцније и видео и разумео.... Али ја тебе нећу да слажем: питаш ли ти за душе преминулих или за материјалне облике онога великог света, што је  живео милиунима година на овој, сад већ мртвој, планети! Ако за прве питаш онда знај, да оне и сад живе, да ће оне вечно живети и непрестано делати на просвећењу своме; јер оне имају једну једиту задаћу, а то је, да се уздигну ка великоме Оцу своме, ономе божанственом Уму, из кога су, у праискони својој, синуле као искре вечитога живота свеколике васељене; а ако питаш за оне трошне облике тела њихова, онда — не питај!... Од њих више ни трага трагу нема. Али се опет теши, јер ни један једини атом, из којих су њихова тела била образована, — није пропао. Они су сви и сад ту, у крилу своје мртве мајке; они се сад одмарају од свога дуга рада; они ту бораве вечити санак свој и боравиће све дотле, док их каква виша сила из тога дуга и дубока сна не пробуди и поново уведе у нову епоху, нова и свежа рада — рада стварања и рада рушења, рађања и умирања....“ После смо ушли и у саме унутрашње просторије овога светог храма Божјег. Ја и сад не знам шта ми би, али ми се учини да ме свега подиђоше хладни мравци. „Не бој се!“ рече ми Лапласов дух. „Ово свето место на које се у далеким тамним временима хиљаду хиљада људи са страхом искупљало, да се Творцу небесноме помоле за опроштај грехова својих, — морало је потрести и  душу твоју; јер оно што ти не знаш, не видиш, не разумеш, то она — душа — зна, то она види, то она разуме... Не бој се! Ово је заиста свето место где ми стојимо. Ми се сад налазимо пред највећим, пред најузвишенијим олтаром, што су га икад разумна створења подигла у славу Бога створитеља. Погледај само!“ О, ја онај моменат никад заборавити нећу! Кроз ону кристалну куполу, као кроз какву огромну биљурску призму, пробијали су слаби црвенкасто-плави зраци Сунца Амадураме, те некаквим мртвачким колоритом обојили оне неразговетне слике и прилике овога светог, али и овога пустог храма. Као кроз неку полу-провидну маглу назирао сам једну импозантну групу крилатих анђелских прилика, које су држале на својим, небу уздигнутим, рукама, некакав грдан мраморни сач, у коме је горео вечити свети огањ, онакав исти, као што смо га мало пре видели горе над оном плавом црквеном куполом. И ово је морало бити некаква виша вајарска уметност; јер ми и она група небесних анђела и онај вечити свети огањ изгледаше као да не стоје ни на небу ни на Земљи, већ да лебде у ваздуху. И човек би се заклео, да пред собом види живу жеравицу из које избијају читави букови светлуцавих пламенова, што се непрестано дижу и спуштају и као да би хтели да дохвате највише сводове овога светог храма, а са стране једва су биле видне две црне паклене немани. Оне се беху над  овај свети огањ нагле те из грдних камених ђугумова непрестано сипају воду у очевидној намери, да ову свету ватру погасе; али, како се видело, ова им сатанска намера није испала за руком. То се познавало по оној демонској срџби што се огледала на њиховом црном, али од оне силне јаре светога огња, зајапуреном лицу. А горе, над самим овим огњем, беше се у грдним елипсастим круговима, образовао некакав неразговетан хаос, хаос од паре и облака. Обасјан оним слабим црвенкастим зрацима Сунца Амадураме, он се преливао у небројено боја, у стотину слика и прилика: усред среде овога хаоса као да се оцртавао један грдан глоб. Око овога глоба опет се развијало неколико магловитих појасева, неки ближи, неки даљи од онога централног глоба. Један од ових појасева, и то онај најкрајњи, беше се већ раскинуо и почео се и сам смотавати у једно нарочито своје клупче; али што ми је и сад најчудније, то је то што сам лепо видео, да се кроз ону плаву кристалну куполу беше промолила једна огромна светла шака, а одмах испод ње на самој плавој куполи блистао се некакав натпис... „Шта ли му оно пише, Боже мој ?“ помислим у себи. „Оно значи на светом језику оних давно и давно преминулих народа: — „Нека буде свет!... И бист свет!!“ одговори ми као из рукава мој чудновати чичерон. После ће наставити: „Висока уметност, што се беше последњих дана живота ове планете развила, достигла је свој највиши врхунац у овој вајарској групи, што је пред нама. Ово је извео ђенијални вајар и живописац, по имену Арико Еуро, уметник овога жанра какав се икад јавио на овој знаменитој планети. Он је то, што је узнео игру боја до невероватне вештине; он је тај што је својим бојама давао такав колорит, који је вечито остајао сталан: сјај и преливање њихово ништа није могло нагристи и затавнити. Овде у овоме chef d'oeuvre-у Арико Еуро узлетео је на једну висину, до које мучно да ће икоји твој земљак икад узлетети. Он је од материје само толико умео узети, колико тек да његову умотворину смртне очи виде, а остало је било само божанство. Ето, човек би се заклео да је она магловита слика „постања“ за себе, да она лебди у ваздуху, а није: све је ово са дна па до врха ове вајарске групе, један самоставан, као снег бео, мрамор, донет овде чак из царског мајдана што је у Итасовим брдима. И ето, шта је све његово божанствено длето учинило од једне студене стене; а шта ли опет његова чудесна кичица!.... Она је чудноватим размештајем боја умела да одвоји онај хаос, оно постање једне читаве сунчане системе од остале групе с којом је у материјалној вези, те нам се сада чини, да онај магловити хаос за себе лебди у ваздуху. Он је овим својим чудесним делом потпуно завирио у тајне оптичке обмане.... После мале паузе мој вођ настави даље: „Па ипак, у далеко минулим временима и на овој је планети бивало свашта исто онако као и на вашој Земљи. И овде је некад било безброј богова у које су весели људи веровали, клањали им се и жртве им приносили, не у „вину и јелеју,“ већ у рођеној деци својој. Они су се међу собом клали, један другог утамањивали, једни друге спаљивали и живе на крст разапињали, да тиме своје богове умилостиве и да од њих искамче какву било милост њихову. Они су замишљали своје богове вечито жедне крви људске, а с лицем и обликом каквог разјареног звера, по нарави напрасите, који за најмању ситницу плану и изливају свој гњев не само на онога грешника, што их је увредио, већ и на цео род његов... Први су им богови били зверови, а други све сами намћори и џенабети. Државе су с државама водиле читаве ратове да једна другој натуре своје богове и своја веровања. Па и сами свећеници, ови проповедници закона Божјих и његове неисцрпне милости, купили су војске и водили их на своје верске противнике. Они су врло често бивали крвожеднији и од своје простодушне пастве. Они су тестерили, распињали и спаљивали живе људе, да тим докажу, како је њихова вера најбоља а њихов Бог најмилостивији. Какви су то људи били а какви ли њихови богови!“ повика Лапласов дух, а један му се дубок уздах оте из груди. Lamartine „А ми се овде више задржасмо, него што сам и сам мислио!“ повика одједном вођ мој, па погледа у свој сат. „Ене, сад је већ у вас три и четврт по поноћи по средње-европском времену!... А, ми се морамо журити! Ваља нам, по што по то, још прегледати царске музеје и бар једну библиотеку. Бити на овој планети, бити у самој престоници славних Гомора, а не видети њихове музеје и библиотеке, то је — колико ништа не видети,“ рећи ће Лапласов дух, па ће тек окренути: „Ама доле се у твоме стану, код твоје газдарице, нешто десило, што би нам могло прекинути ово наше путовање, а по несрећи проузроковати и још нешто горе: могло би се десити, да ти се спречи повратак у твоје тело и онда — ти би свршио своју каријеру доле па земљи. Ми бисмо се вратили, али би нам било занаго:  ти, то јест твоје тело, било би мртво. Тако то обично бива, кад неко из небуха бане на врата, онога, чија је душа, некуда отишла, и стане га будити. Тада неминовно наступа смрт, смрт за тело, а за душу? — једна мала пометња.“ Ја осетих да ме почеше опет подузимати они малопређашњи мравци. „Ама шта се то десило мојој газдарици?!“ упитам га, а глас ми је дрхтао од неке слутње. „Разболео јој се мали Стевица, и то ружно се разболео, па је, сирота, жива премрла; а, ти знаш, њу су те гује клале: од деветоро деце остало јој је ово једно; а оно, знаш, прави анђелак, весело, мило, сав га комшилук с руке на руку носи; а весела му мајка од најмање ситнице задрхће. Она, сирота, још и не зна да јој је сина спопала несретна дифтерија. Дете се мало зајапурило, а, не тужи се да га гуша боли. Њој се већ по глави мете да зове лекара, „али, вели, да, очекнем док сване. Бог је милостив.... ово ће бити мала грозница.... назеб’о, знам.... Јуче је вас дуги дан летео но пољу, а ја, луда!... оне проклете кошуље, накупиле се — па сам дете пустила, да назебе!“ Ето таке јој се мисли овога часа по глави врзу; али ће се она, веселница, следити док јој Стевица рекне: — „Мама, мене боли овде!“ и покаже руком гушу; а кад мало после иза сна скочи, па усплахирено повиче: „Мама, мама, не дај ме!...  мене нешто хоће да удави! — она ће вриснути као да ју је гуја шинула, и онда може, као ван себе полетети на твоја врата и стати из све снаге да лупа. О, тада би с тобом било свршено,“ рече мој вођ, а некакав чудан осмех прелети му преко усана. „Па за Бога, хајде да се вратимо!“ повичем ја, а и сад не знам, да ли од стра да што мени не буде, или малом Стевици, кога сам и ја веома био заволео. „Ја ћу сам отрчати за лекара, ено где је др. Д..... замолићу га, да са собом понесе и коју флашицу серума.... Та проклета болест не трпи одлагања,“ станем наваљивати на мога вођа, да се одмах вратимо; али ће ми он, смешећи се, рећи: „Нека, не бој се! имамо још времена; детету неће бити ништа.... А, збиља, кад помену серум... јест, он ће да спасе и малог Стевицу... Ја славан ли је, ја божанствен ли је тај проналазак!... Ето, тај је човек двадесет година за својим столом капао, испитујући узроке тој страховитој болести и дан и ноћ, мислећи о томе да јој и сам лек пронађе па га је и пронашао. И да није било тога његовога спасоносног лека, до сад би само у Европи умрло преко 156.000 деце.... Колико је тај човек, тим својим проналаском, уштедео тешка бола и самртних мука нејакој дечици, а колико ли бриге, туге и жалости веселим родитељима?! И још мало па ће се његово име са свим заборавити. Тако је. У вас се ништа тако одомаћило није  као неблагодарност и заборав за учињена добра земљи, народу, и читавом човечанству. Ви радије помињете Цезара него Галилеја, Бонапарту него Едисона, Бертолда Шварца него Гутенберга... Ето, де ти чик погоди како се звао онај заслужни муж, што је први пронашао силу паре и увео је у службу људима?“ „Живота ми не знам; а нешто о томе нисам баш ни размишљавао!“ одговорим му, и би ме баш стид, што сам му то морао признати. „Знам ја да ти не знаш и да си о томе слабо мислио и да вас има пуно таквих мислилаца. Такви сте ви људи. Ви муњевитом брзином данас путујете не само куд вас послови ваши позову, већ и тамо, куда вам душа ваша зажели; а уз вас иду и ресторани и кујне и салони за ручање и салони за разговор и забаву, и библиотеке и одељења за читање, и кревети за спавање, и све остале удобности за живот; ви се један с другим разговарате и договарате о пословима вашим преко гора и преко мора;—многобројни пароброди, читаве мреже железница, телеграфа, телефона, стоје вам за то на расположењу; безброј индустријских фабрика, у којима се израђује платно, чоха, свила, кадифа, шалови, ћилимови, и тушта тама других којекаквих потребних и излишних тканина; у којима се прави шећер, без кога данас нису чак ни циганске черге; у којима се мељу све могућне врсте брашна; али у којима се праве и Крупови и Дебанжови и Астронгови опсадни и брзометни  топови; у којима се израђују све могућне системе пушака острагуша и магацинака; у којима се справља и барут с димом и барут без дима, и сва остала средства којима једни друге убијате и утамањујете; којима у прах и пепео претварате читаве градове и хиљадугодишњу тековину толиких нараштаја; све то и многа друга изумења великих и женијалних људских умова целу су куглу вашу прекрилили, а ви, којима је то све стављено у службу, ваших жеља и пожуда, а врло често и ваших страсти и ваших каприса, ни десетом проналазачу, ни имена не знате!“ Лапласов је дух још дуго говорио о томе, како смо ми подизали много више споменика онима који су опустошавали земље и народе, него онима који су женијалним радом својим, науком и чудотворним проналасцима дизали род људски из животињског кала, у који се, у праискони својој, био заглибио — али га ја ништа нисам чуо. Мени се нешто непрестано мело по глави оно, како моја газдарица, у бризи за својим јединцем, може ненадно банути у моју собу, да ме пробуди и за лекара пошаље, али да би то за навек пресекло повратак мој у своје тело; а то би, кад се чисто на чисто ствар узме, мени донело напрасну смрт! — Истина Бог, та би се смрт тицала мога тела; али за ме, за душу моју, мој вођ ништа не рече. Шта би с њом било? Куд би се она дела, су чим би се она после занимала; где би њено боравиште после било, једном речи, каква судба чека њу после  смрти мога тела, после вечитога њеног растанка са оним материјалним обликом својим?.... „А, драгане мој,“ учиниће Лапласов дух, „ти мене канда и не слушаш?! Теби се још једнако по глави врзе, шта би с тобом било, ако би се та несрећа догодила, да ти се спречи повратак у твоје тело? Десило би ти се оно, што се дешава и целом осталом свету, не само на вашој планети, већ и на свима осталим планетама, у читавој васељени, на којима има разумних створења, што се рађају и мру. И кад си већ својим мислима на то деликатно питање дошао, а чему сам опет ја сам крив, — онда хајде да и у ту таму унесем нешто светлости, те да о дуализму тела и душе човекове добијеш колико толико појма,“ рече ми он па овако поче: „Смрт ни изблиза није тако страшна, како се то вама чини, док сте у вези са својим телом. Страхота смрти, то је једно просто уображење. Смрт управо и није смрт, већ један виши прелом у животу душину, то је њен вечити растанак с њеном, како да ти кажем, материјалном одећом, којом се по вечитим законима, што у целој васељени владају, одела у једином циљу, да се добрим и племенитим делима и познавањем вечитих истина приближи Оцу своме, те да једнога светлога дана, опет узлети у царство духова одакле је и пореклом од пра-праискони  своје. Везана с материјом она се налази у некој забуни, у некој вечитој пометњи. Она осећа да јој нешто недостаје, да је нечега лишена. То је њен изгубљен духовни свет, о коме је она истина изгубила свест, али који она ипак у даним приликама назире. Један је од ваших мислилаца лепо о души казао: — „Човекова душа мора да стоји у неким, нашем уму недостижним, односима с весницима нама непознатога духовног света, што га наша душа назире, али га ми не видимо...“ „И то је истина. Она је својом материјалном одећом спутана; она би често прнула у више регионе духовне, али не може, трома је; јер је материјом, као каквим тешким ланцима, за земљу везана. Тело, у коме станује душа човекова, то су њени окови. Она се у њима једва креће. Али се она с тим стањем некако и навикне, па почне да тражи шта било, што би је разгалило, развеселило, па чак и усрећило. Она дакле почне да тражи земаљске насладе — не би ли у њима нашла замену за оно, за чим непрестано жуди. Човек тежи за богатством, и чини му се, ако га добије, да ће бити срећан. И он га добије, али среће нема те нема. То осети сама душа његова; јер је она са свим друкчију срећу тражила.... Јеси ли кадгод посматрао каког покојника, како му се око бледих усана оцртао некакав благ осмех, пун среће и задовољства. Тај траг осмеха оставила је душа његова кад се с њим раставила. Она  је сирота прнула у слободу као заробљена тичица, кад јој кавез отворимо.... И ако има пуно примера где се људи свом душом својом одаду скандалозном уживању, опет ко дубље завири у саму душу њихову, наћи ће, да се она баш осећа смрвљена, незадовољна па чак и несрећна. Земаљско уживање њу не задовољава, не усрећава; оно је њој често теретно, па чак и одвратно, оно њу убија, јер оно њу опија, те онда, као и свака блудница, заборави и на своје небесно порекло и на своје више опредељење, онако исто, као што и човек који се непрестано опија, заборави и на своје достојанство и на своје човечанске дужности, и на свој понос, па чак и на оне, који су му били мили и драги; он у своме бекрилуку заборави и на своју нејаку дечицу.... Душа човекова прва осети кад је понижена, кад је са свим пала, кад јој је пресечен повратак ка своме великом Оцу. И онда човек дрзне да доказује, да Бога и нема; а кад душа његова заборави и на саму себе, онда он, човек, пориче и саму своју душу. Безбожник у очајању каже да нема Бога, и то онда, кад његова душа осети да је Бог за њу за навек изгубљен. У овим истинама леже узроци из којих се родио први човечји страх од смрти. Само грешне душе желе да се никад не растају с телом с којим су заједно срљале у тешке грехе и тражиле насладе у ниском животињском уживању“, повика Лапласов дух... И ту мало застаде, па ће ми онда рећи: „Јест, драгане мој, тајанствени су пути Божји. Њих нико достићи не може. Ви се, ето, плашите смрти, а она ни изблиза није тако страшна, како се то вама чини. После тешких и самртних мука човек се уљуља у један мио, заносан сан. Он заспи па се одмах и пробуди, али са свим у неком другом, њему још неразумљивом, стању... Лак као перо и никаква бола. Прво што му падне у очи и чему се јако зачуди, то је, што на постељи види другога себе, где лежи колико је дуг, а у кући лелек и кукњава!... Ако има кога свога — своју мајку, своју сеју, своју љубу или своју дечицу, он их тражи, да им радосну вест каже, како је са свим оздравио, како га сад ништа не боли. И он их угледа. Искупили се око његове постеље, око онога што на постељи непомичан лежи, па се гуше у плачу и јецању, а на њ нико ни главе не окреће. Њему то буде загонетно. Он би им хтео нешто казати, хтео би им рећи: „ама шта вам је, јесте ли ви при себи?... Што плачете? Тај што ту лежи то нисам ја; ево мене здрава и жива; погледајте ме, ја сам оздравио, са свим оздравио, устао и обукао се; хтео сам мало да изиђем на свеж сунчани зрак; а ви? уместо да вам је то мило, а ви ударили у кукњаву!“ — све би он то њима хтео рећи, али му се пусто језик одузео. И он се опет збуни и погледа на своје, па онда и на оно мртво тело... види, познаје сам себе, и онда сам у себи помисли: „море  да ја ово одиста нисам умро?“ Сирота човечја душа! Њу су, док је у своме телу била, толико плашили од смрти, да од ње преза и онда, кад се са својим телом растави!“ учини Лапласов дух, а преко уста му прну некакав осмех пун неке тужне ироније. И онда опет настави: „Ето, на прилику, ти путујеш са мном по овим бескрајним просторијама небесним, путујеш, још од синоћ, од 11 и по пре ваше поноћи, док је твоје тело, као што си видео, остало на твоме кревету, остало је, штоно кажу, ни мртво ни живо, остало је у једном беуту, у полумртвилу, а ти, душа његова, здрава, чила, лака као перце, прелећеш, са мном заједно, са звезде на звезду и разматраш овај величанствени строј васељенин, а ни на ум ти не пада, да ту није твоје тело, као ни то, да ти ишта на свету фали: је л’, де кажи сам, зар се не осећаш да си онај исти који си синоћ слушао оно предавање г. Д. С. у Грађанској Касини?....“ „Тако је; имаш потпуно право,“ одговорих му. „Сва је разлика у томе,“ настави Лапласов дух даље, „што се ти ниси с твојим телом за навек раставио, већ само за ноћас и што у њему није престала циркулација крви и откуцавање срца. И кад се ти сутра у њему пробудиш, теби ће цео наш пут и све ово што си на том путу видео, изгледати као неки чудноват сан; а није: за људске душе сан је док су везане за материјално тело своје, а јава је, кад се тих  окова ослободе. И ви се опет тога божанственог момента плашите, ви дан и ноћ стрепите и од помисли на смрт!... Каква заблуда!.. Смрти треба и морају да се плаше само окорели грешници, који нису појмили узвишену мисију душа док су у материјалној одећи својој, већ су се заједно с њом глибили у као људских порока, а тим сами себи пресекли повратак у виши духовни свет, у крило Бога Оца свога!... Размисли мало боље о овој материји, па ће ти се многе загонетне појаве у животу и смрти људи саме одгоненути, и онда ћеш се уверити да је смрт једна виша мена у животу духовнога света, онака, од прилике, иста, као у свилене преље, кад јој дође време да се завије у свилени мехурак те да из њега, преображена, излети као крилати лептир... А ако преља учини и најмању погрешку у раду своме, у животу своме, у оним метаморфозама својим — онда лептиру нема васкрсенија!...“ После мале паузе Лапласов дух настави: „Обично се каже: човеково је тело подлежно смрти, а не душа његова. Па и то није баш апсолутна истина. Тело је човечје састављено из атома; а атоми су, то знаш, вечити. Атоми су најситнији делићи ове видне материје из које су образоване безбројне небесне маглине, а из ових безбројна небесна светила — сунца и сунчане системе, планете и планетски пратиоци, комете и звезде падавице и свеколико остало безбројно  васељенско труње..... Атоми су тако неизмерно мали, да су они недељиви, немерљиви, неопипљиви, невидљиви; а сваки је за себе, и по својству, и по величини и по облику своме апсолутно један другом раван. Управо атом је тако мален делић материје, да он са те своје мајушности прелази у појам. Али баш у томе атому лежи једно божанствено својство, коме до данас нико није нашао његов праисконски узрок. То је она привлачна и одбојна моћ, сила, назови је како хоћеш, тек у тој сили скрива се заметак свима облицима материје што испуњавају ову бескрајну просторију васељенину. Та сила и сам атом такође су недељиви и нераздвојни. Они су неко божанствено двојство, које је у самој ствари једно и исто: и атом и његова сила, и сила и атом у коме она станује. Ово двоје имају још једно својство. То је нека врста симпатије атома атому, силе сили. Атом атома узајамно привлачи, не, већ се један другом, као по неком нагону приближују, али се опет никад не додирују. Између ова два мајушна трунка има увек по нешто простора; али је и овај простор немерљив и невидљив. И још нешто: и онда кад се један другоме приближе они још не мирују. Изгледа да један око другог шестаре. Они то исто чине и кад су у већим групама: они се вечно крећу — или нешто стварају или нешто руше. Оне небројене миријаде облика што их у бескрајном простору васељенину видимо, производ су, дело су оне атомске  силе и оне чудесне симпатије — овога јединства у двојству, ове силе у атому и овога атома у моћи својој. У овом вечитом стварању и вечитом рушењу облика није главно оно што се види, већ оно што се не види. А то је Он. То је сам Господ Бог. Бог је дакле пра-праизвор и духовном и материјалном свету; а ова два света састављају једну дуалистичну целину свеколике, бесконачне вечите васељене — свет материјални и свет духовни. И то је са свим природно; јер у целој васељени нема ништа што је ванприродно. Оно што је људском уму несхватљиво, то још није ванприродно. Да се све оно умотри шта се и како се у природи ради, ту треба и више чула и оштријих чула, него што их ови садашњи ваши људи имају. Ваш Бихнер, Молешот и остале присталице грубога материјализма — то су они мрави, што су свога научника мрава извиждали. Ваши су људи, казао сам ти, навикли да оно што они не могу да виде, да појме, па чак и да опипају, огласе као неистинито, као немогућно, као противприродно; а стиде се да кажу, шта је којешта на овоме свету корњачи несхватљиво, непојмљиво, немогућно, па по томе и противприродно!“ рећи ће мој вођ, а преко усана му прну нешто мало болна осмеха. Мени баш не би право што наше умне способности, нашу, и ако још слабачку, интелигенцију упоређује са схватањем и интелигенцијом једне корњаче, али ме он благо потапша по рамену, па ће ми рећи: „Немој ме криво разумети! Ја нисам имао намеру да подцењујем ваше способности, вашу интелигенцију, моћ вашега схватања, а још мање да то све упоређујем са способношћу и интелигенцијом једне корњаче. Не, Боже сачувај ; него сам хтео да изнесем шта чуда истина има које су људи открили, пронашли, и о којима већ нико живи не сумња; а о свему томе једна корњача, која не спада у ред најглупљих и најнеразвијенијих животиња, ни појма нема, нити ће га икад имати.... Још више има природних тајана, које у истини постоје, али које човек још није открио, а неће их с овим слабим и несавршеним чулима нигда ни открити, — него што их је човек до сад умотрио, појмио и потпуно открио. Него доста о томе: ја се никад нисам ругао ничијем незнању, па ни овом приликом; а сад ме пусти да ти објасним оно, што видим да ти је мутно и нејасно. Дакле слушај. „Оно твоје тело што је остало доле на вашој кугли у твоме стану, на твоме кревету, то је атом материјалнога света; а ти који са мном путујеш кроз овај бескрајни бездани свет — ти си атом духовног света. Између та два атома, по суштини њиховој, има ова битна разлика: твоје тело постоји, али оно не зна да постоји, онако исто, као што постоје миријаде сунаца што светле, што греју, што дају живота безбројним биљним и животињским организмима, па опет сва та сунца, сви ти васељенски колоси не знају да постоје, нити су свесни своје величине,  своје силе, свога сјаја, своје моћи... А ти, душа твога тела, такође постојиш, али си свестан свога бића: ти знаш да постојиш, ти знаш да постоји и твоје тело и цео овај свет. Још јасније да се изразим: „цео овај бесконачни космос постоји, али он не зна да постоји, док једна мајушна варница што је синула из онога божанственога Ума што је свуд и на сваком месту, што је у цео овај безброј колосалних светова унео и утврдио један вечити ред и поредак, један непромењљиви природни закон по коме се свака тварка од мајушног атома, па до ових небесних колоса што се Сунца зову — управља и креће, док, велим, једна светлуцава умна варница не само зна да она постоји, већ зна да постоји, да ће вечно постојати и духовни и материјални свет. И кад не би било духовног света што осећа, што види, што се лепоти диви, што разликује светлост од таме, лепо од ружнога, складно од нескладнога, узвишено од нискога, онда на што би и била цела ова бесконачна васељена, пуна сјаја, пуна лепоте, пуна чара?... Заиста, онда њено биће са свима њеним лепотама не би имало никаква циља; она би код све своје лепоте и сјаја, код све своје чаробности и грандиозности остала у вечитој тами, незнана и неопажена!... Тело, дакле, твоје постоји, али не зна да постоји, док ти постојиш и знаш да постојиш. Оно се мења обнављањем, а не зна ни да се мења ни како се мења, док си ти непроменљив, ти си онај исти кад си се играо с децом на твоме дворишту  као и онај, кад си полагао испит зрелости и кад си отишао у Париз на Школу Права. Сети се свију тих момената, па ћеш увек рећи: јест, то сам био ја. И душа човекова има неких мена али не у облику, већ у узвишености. Она тежи да се уздигне ка Оцу своме. Живот њен на земљи, у човеку, има тај једини циљ. И она се приближује Оцу своме, Богу своме, образовањем, племенитим делима и познавањем вечитих Божјих истина. Душа човекова, док је са својим телом у заједници, често и залута, али она увек зна и извесна је кад се Богу, своме Оцу, приближује, или кад се од њега удаљава.... Разумеш ли сад да је смрт, од које се ви тако плашите, један узвишени, један божанствени моменат у животу људи, а ваш страх и зебња од ње да је једна заблуда, једна шимера и више ништа?" повика Лапласов дух, а глас му је, чинило ми се, треперио као звук на каквој небесној харфи.... Flammarion. Духовни свет, о коме ми је толико говорио мој загонетни вођ и сад ми не силази с ума. По његовом уверавању духовни је свет распрострт по целој васељени, онако исто као и материја. За њ нема даљине у простору. Куд науми он је у истом трену тамо. За њ нема препрека: он пролази кроз зидове као и на отворена врата и прозоре. Њему не може нанети вреда ни ватра ни вода. Оно што он зажели да види, он то види, види издалека као и изблиза. Он чита туђе мисли као отворену књигу. Дух, то је управо сама мисао. Дух је пламен из кога непрестано прште варнице, а те варнице то су мисли, то су идеје којима духовни свет испуњава свеколику васељену. Он је то што је у душу човекову унео мисао о Богу. Он је тај, који је први почео да открива природне законе који су вековима векова  били сакривени оку човекову; он је тај који је, мало по мало, почео да разрешава загонетна, питања, која су му постављали сами феномени, што су се пред њим ређали, а које он није умео да разреши; а заблуда је највећи камен о који се човек спотицао од кад је почео да посматра природу и све њене чудесне појаве и која је многоме женијалном мислиоцу укинула главу, кад је год дрзнуо, да јој маску с лица здере.... Она је то која је осудила Сократа да отров попије, јер се он беше усудио да се отресе њихових ланаца који су онда окивали читаво човечанство; она је то, која је нагнала и самог Птоломеја да се закикоће на једну истину, а то је: да се земља око своје осе окреће, а не читава небеса и сва његова светила око ње; она је то, што је веселог Анаксагору протерала из његове отаџбине, што се усудио да каже, да је Сунце веће од Пелопонеза!... Тако је.... Дух — то је узвишени архитекта свега што у васељени постоји, а материја је градиво, од које Он ствара своја ремек-дела у овој бесконачној пучини васељениној.... И свет опет држи да је извор оној творачкој сили, што све светове држи на једном вечитом карару, сама груба, мртва, бесвесна материја, а не онај велики Ум који има једно једито име, познато свима народима и свима временима, а то је — Бог.... Обично се каже, да у свету бива све случајно. То не стоји. У природи нема случаја, већ само вечитих и непроменљивих закопа, по којима  се креће и материјални и духовни свет. Свака појава има своје узроке, а сви узроци налазе свој праисконски извор у природним законима. Оно што су људи до данас открили од тих природних закона то је, према ономе што још нису открили, и према ономе што по свој прилици нигда ни открити неће, — то је, велим — једна кап воде према неизмерној пучини непрегледног океана.... До које висине познавања природних закона беху узлетели становници ове угашене звезде, овог алема међу безбројним планетама у бесконачној просторији небесној; — до које висине беше узлетео њихов префињени укус у лепоме, у хармоничноме, у истинитоме, у узвишеноме, у племенитоме, — то ми, становници наше кугле, још ни појмити нисмо у стању.... „Па ипак и они су били тек у почетку почетка познавања вечитих и непроменљивих природних закона,“ рећи ће Лапласов дух, који је просто пратио моје мисли. Највећи утисак учинила је на мене њихова тако звана пијаца „Црних палата.“ То су права чудовишта од њихових колосалних грађевина. Изгледало је да оне нису зидане, већ да су саздане. Двадесет и четири, као гавран црне, палате правиле су, са својим главним и тешким фасадама, елипсасти круг око једнога огромног трга, на коме се као какав исполин, који је цео овај град надвисио, подизала она иста астрономска кула,  на којој смо ја и мој вођ мало пре били, кад смо на ону планету сишли. И од овога трга, као год и од трга „Славе и победе цара Гомора,“ гранало се 24 улице у облику звезде. Изгледа да су елипсасти кругови и облици звезда веома цењени у престоници Гомора. То ме је подсећало на — „Place de la Concorde,“ на „Place de la Nation,“ на „Place Victor Hugo“ и на „Place de l'Etoile“ у Паризу. И не само то, већ и оне џиновске колонаде на храму „Светога Тројства“ на палатама политехнике и царскога „Црвеног дворца,“ а особито на ове 24 црне мраморне палате што окружују трг астрономске куле, јако су личиле на колонаде старога Лувра, Мадлене, Пантеона, Бурзе, Опере и Бурбонске палате у Паризу... Одакле ли су јонски, доријски и коринтски стубови добили своје облике?... Да ли они доводе своје пра-прапорекло из рушевина старе стоврате Тебе, Ниниве, Вавилона, Палмире, или је то, па и саме облике уметничких грађевина, пронео по васељени духовни свет? — питао сам се. На то ће ми Лапласов дух одговорити: „Имаш право. Закон одабирања при образовању нових облика и форама, и у биљном и у животињском свету, скрива у себи праисконску клицу прогреса — нагињања ка лепшему, ка савршенијему облику: каква је првобитна ружа, а каква је данас; какав је првобитни шебој, а какав је данас и по разноликости боја и  по самоме мирису: погледај дивљу ружу, а погледај питому; погледај дивљега голуба, а погледај питомог; погледај примитивно биље што је било без листа и зеленила, а погледај данас ваш тристагодишњи раст, ваш дивни крунасти платан и хиљадугодишњи Боабаб!.... Како се извршио овај прогресивни преображај, преображај од лепшега ка лепшему, од дивнијега ка дивнијему; од мириснога ка мириснијему; од разнобојнога ка разнобојнијему?!... То се све извршило полако, тихо и без великих скокова, — по закону одабирања који влада и у биљноме и у животињскоме свету, и у царству материје и у царству духова. И тај закон влада у целој васељени, — како на једној тако и на другој звезди.... О да ти је само знати и добро умотрити разлику савршенства која постоји између питијасте инфузорије и једног црва. Она је много већа него разлика између корњаче и једнога индијског слона; а колика је разлика између Гориле и примитивног човека, толика је иста, ако не још и већа, између примитивног човека и данашњег човека!.. Разлика је у кроју лубање, стаса, руку, ногу, вилица, уста, зуба; разлика је у откању, у еластичности коже, у мекоти и сјају косе; у очима, у погледу; у изразу црта на лицу. Крој тела у примитивнога човека био је незграпан, здепаст; његово лице било је дивљачко, његове вилице животињске, а уста и зуби прождрљива звера; кожа једно грубо откање, пуно кала и нечистоте; његова коса  на глави — чекиња, а маље по телу — чупа; његов поглед дивљи, крвожедан, готово бестијалан... Хе, а да ти је још знати разлику између првобитне жене и жене данашње на вашој Земљи. Ко би упоредио те две жене, жену примитивну и жену данашњу, жену што је живела у тамним давно и давно минулим временима у препотопним шумама, гудурама и пећинама, и жену што данас живи у велелепним салонима у Паризу, Лондону, Берлину, Њујорку, Пекингу, Сиднеју па и у вашем живописном Београду, — тај би једва нашао неких општих заједничких одлика: што имају и једна и друга руке; што усправно иду и — што обе могу да говоре; а све остало изгледа, као да су то два, са свим различна, створа у царству животињскога света. Примитивна жена могла је бити пре лафица и тигрица, него данашња жена; а данашња жена више личи па какав идеалан створ, него на своју препотопну другу.... Кожа данашње жене еластична је, бела је, провидна је; њено је тело обло, витко — као да га је Канова извајао из бела Карарска мрамора: њена мала, као кармин, румена, уста, као да су само за то створена, да те својим осмејцима занесу, залуде, и да те својим врелим пољупцима растопе!... А њене очи? Да у њима видиш читав један свет, свет духовни, свет што усхићава; њена мека коса то је свилено повесмо, што се прелива као да је обливено неким небесним сјајем... Мислиш ли ти да је овај чудесни преображај — од грубости  и суровости човекове, па до ове данашње питомости и племенитости његове — један го случај?... Не; то је праисконска тежња, једна виша намера, један вечити прогресивни закон Бога Свевишњега — ка вечитом усавршавању и улепшавању облика у читавој васељени. Ти исти закони владају и у творевинама човековим: његове пећине, његове подземне јазбине, у које се склањао од зла времена и дивљих зверова, — били су у првим данима живота његова први облици његових станова. А данас? Ето погледај ове величанствене мраморне палате, које као да нису створ људских руку већ некога вишег неимарства небесног!... Зар у њиховом сјају, у њиховој лепоти, у чудесној правилности њихових линија, у лепоти самих облика, — не видиш онај исти вечити закон општега прогреса, ону исту тежњу ка лепшему, ка складнијему, ка савршенијему облику?!“ повика мој вођ и повуче ме за рукав.... То му је, без сумње, био знак, да се иде даље. И ми се у истом трену нађосмо у просторијама једне од оних црних палата, што су својим тамним фасадама опасивале пространи трг оне астрономске куле. Мрачност ових џиновских палата давала је неки тужан и суморан изглед: оне су више личиле на какве гигантске гробнице, него на сјајне дворе у којима је некада бујао весели живот срећнога света. „Па оне у самој ствари и јесу гробнице. У њима почивају свеколике умотворине свију народа, свију епоха и времена, из којих је изаткат минули живот ове негда дивотне кћери Сунца Амадураме, живот тако бујан, тако обилан и тако раскошан, какав се игда могао јавити у пространом крилу васељенину!“... рећи ће ми мој вођ. Све просторије ове колосалне палате, у којој је, како ми рече мој вођ, било преко 4200 које галерија, које салона, које већих и мањих соба, изгледа да су нарочито удешене за музеј стародревне скулптуре, махом за саркофаге и надгробне споменике знаменитих људи — царева, краљева, кнезова; црквених великодостојника из свију крајева ове одиста интересантне планете Амадурамине. Ово је била нека врста старога Лувра у Паризу, где су смештене скулптуре из свију времена и свију културних народа — Мисираца, Асирјана, Грка, Римљана — од 40 векова па на овамо... Ушли смо у један велики салон. У њему је било силество мраморних саркофага; али се један јако истицао између осталих. Он је био насред салона подигнут на једно осниско камено постоље. Израда саркофага била је доста незграпна, а то је био доказ, да је то творевина  из најстаријих времена. На десној страни његовој извајана је глава некакве але с отвореним чељустима а затвореним очима. На левој страни видела се, опет у рељефу, израђена, пребијена палошина, а на прочељу једва се могла распознати мртвачка глава. Озго на мраморном капку лепо се видео претурен царски престо. То су били очевидно некакви символични знаци посвећени ономе, који је у овој својој вечитој кући вечити санак боравио... „То су символи негдашње силе, живота и смрти овога највећег тиранина, какав је икада био и живео и владао земљама и народима на овој колосалној планети,“ рећи ће ми Лапласов дух, „а ово је гробница његова. То је владалац из династије Геруга; а звао се Шаха Хама, Геруг XXII. Крвожедан је то владалац био. Он је за време своје владавине водио 26 великих и 15 мањих ратова; он је разорио три велике царевине: царство амарско, царство Еола и царство игорско. Он је у тим ратовима са земљом сравнио 1806 градова. Шта је ту само погажено, измрцварено људи, жена, деце!... Он је после једне крваве битке над Еолима принео на жртву своме Богу Азуру три стотине еолске дечице, и две стотине невиних еолских девојака. А кад је ратовао с Игорима, он, освојивши један од знатнијих градова њихових, том приликом заплени око 20.000 које деце, које жена а које  стараца, па их за војском поведе, да их где на каквом тргу за добре паре прода, јер се у то доба на овој, планети водила јака трговина робљем, а особито децом, дечацима и девојкама; али кад му понестаде војсци хране, а и само је робље требало хранити, он нареди те се старци покољу и њихово месо баци хртима и огарима; а децу, жене и девојке раздели војсци, да с њима ради што јој год њена зверска ћуд зажели. Он није боље ни са својима поступао: једном се његови кувари избезуме те му мало више пресоле његово најмилије јело, и он сместа нареди да се свих дванаест кувара закољу, скувају и добро посоле, па да се баце његовим огарима, те да се види, да ли би они хтели јести пресољено месо. И то се, наравно, на длаку извршило.... Овоме тиранину беше тесан цео овај пространи свет, а погледај само колико му је простора требало у самој ствари!... Њега је историја уврстила међу највеће и најсилније владаоце тога доба!... Он је владао 84 године и историја није забележила ии један једини таман моменат из његове језовите владавине. Његови верни поданици у пространом му царству нису га толико волели, колико су га се бојали; а од дворана срећан је био, ко му се могао више додворити и ставити се у положај да другоме главе откида.... Ето, видиш, таки су људи свуда, док су још пола дивљи зверови, а пола људи, — па и на овој  планети,“ повика Лапласов дух, а преко уста му прну један тужан и сетан осмех. После ће наставити : „Његов наследник Геруг XXIII владао је само две године. Био је благ, добар, хуман и милостива срца према сваком поданику своме, за кога би чуо да од људске неправде страда и пати. Зато је, по свој прилици, и решено у тајном крунском савету, да се удави, и то просто зато, што се држало, да његово одвећ добро и племенито срце — може иштетити „више државне интересе.“ Шта више, његовим посмртним остатцима није дато места ни у самој царској костурници, по свој прилици зато, што се бојало да његова благост и доброта и тамо не учине каква квара... Тако је, Божји су пути неиспитани... Збиља, би ли могао погодити, која је ово династија, а који ли народ, којим је она управљала и владала преко 96 векова?“ Ја га погледам зачуђено. Он се само осмехну па ће ми рећи: „Знам ја што сам те тако упитао. Последњи огранци њени — то су она два брата, она два звера, онај црни и онај зелени што смо их мало пре гледали представљене у ономе њином споменику на тргу „славе и победа Гоморових;“ а Гомори доводе опет своје порекло од последњих владалаца царства Игора, чије је робље онај крволок као и њихово месо бацао пред своје хрте и огаре, које је он високо ценио, неговао и подизао, и због којих је многи чувар плаћао  главом, ако је коме љубимцу царевоме ма и с репа длака полетела. На развалинама простране државе Геруга у којој се није знало, или су јој владаоци били крвожеднији или њени дворани подлији, злобнији и неваљалији, безумнији и на свако зло склонитији, — подигнута је друга држава, друга царевина на са свим другим друштвеним основама: на основама правде и правице, на основама људске племенитости и духовног зближавања и познавања оне велике задаће човекове, да се добрим делима приближује ка своме великом Оцу — Богу Свевишњему. Одатле је, управо, и почео онај велики период преображаја не само у пространом царству Гомора, већ и на целој кугли овој, не само у животу друштвеном и државном, већ се од то доба почињу јављати велики прогреси на пољу науке, уметности и открића огромних сила природних, пред којима човеку просто памет да стане. Употреба водене паре, електрицитета, сунчаних зракова, његове топлоте на овој планети су рано у службу људима уведени. Она је то што је пренос највећих терета с једнога места на друго, с једне даљине на другу, олакшала до невероватних граница. О, у то доба великих и епохалних проналазака народи су се утркивали, ко ће кога претећи на пољу науке, цивилизације, уметности, хуманости и свеколика полета друштвенога,... Трагови те високе културе и цивилизације ових народа, ево, видно се огледају на овим колосалним споменицима ове класичне престонице Гомора,  овога величанственога споменика надгробног велике нације ове давно и давно упокојене кћери Амадурамине!“ После мале паузе Лапласов дух додаде: „Ето, зар не видиш да се и у овоме обрту од горега на боље, од крвожедних пустошника Геруга, па велике работнике на пољу човечанскога преображаја, на славну династију Гомора, не скрива она узвишена тежња ка лепшему, ка напреднијему, ка племенитијему, ка узвишенијему!..“ После смо се обрели у галеријама вера и — Божјих пророка. У овим галеријама изложене су реликве свију вера које су кадгод на овој планети суштествовале као и статуе појединих богова, њихових пророка, светитеља и богоугодника, и многобројни црквени сосуди. Има их чак из првобитног доба најстаријих народа и племена што су некад на овој кугли живели: скитали се као номади, а своје богове вукли за собом, молили им се и жртве им приносили. Ми бесмо ушли у галерију бога Аруха. То је један, како ми рече мој вођ, од најстаријих богова на овој планети. Њега је још у давно и давно минула времена, времена тамом далеке прошлости покривена, свету открио велики  пророк Емедарухо. Престо овога бога Аруха био је на највишем врху брда Итаса, на који се човечја нога никад није могла попети. Само је цигло једном Бог Аруха допустио своме пророку Емедарухи, да се на сам врх попне и да види престо свога господа бога. — „Престо бога Аруха сијао је као и свако друго Сунце. Бога нисам могао видети, јер се и он беше обукао у сунчани сјај што очи засењава,“ стоји забележено у светом писму пророка Емедарухе. Пророк Емедарухо био је пре тога страстан ловац, а особито на дивокозе. Једнога дана таман да одапне стрелу на једну дивокозу која се беше припила уза саму литицу брда Итасова на коме је био престо Арухов, а нешто му истрже из руку и лук и стрелу и обоје баци у страховиту провалију што је зјапила баш пред њим. И у то исто доба заори се озго са Итаса један громовити глас: „Не дирај више у моје стадо!“ „И то је био глас бога Арухе. Од то доба пророк Емедарухо није више понео ни лука ни стреле, нити је икад потад окусио меса од дивокозе, а оне би му долазиле и лизале со из његових руку, а он их миловао, хранио и појио; а сам се хранио корењем и медом из дупља. Свакога првог дана у десетини он је освитао тамо где му је бог Арухо  истрго из руку лук и стрелу, ту би пао ничице, молио се богу да му опрости грехе и поселе му жртву приносио у корењу и меду. И бог би му се после сваке молитве озго с Итаса јавио и казивао му свету вољу своју. И тек после трогодишњег испаштања, бог му допусти, да се на сам врх попне и да свети престо свога бога види“... Мој чудесни вођ ама као да је и он с њима био, на брду Итасу!... Ево како ми он изреком о овоме богу Аруху даље исприча: „Неће бити без интереса, ако ти главне принципе свете воље овога бога Аруха покажем, које је, наравно, његов изасланик Емедарухо из његових уста чуо, у своју свету књигу записао и после народима објавио. Тако: а) „Ја, једини бог Аруха створио сам, у времену, свет и небеса и све и што се види и што се не види; б) „Створио сам небеса и све звезде; створио сам оба Сунца, и велико и мало, и Сунце Амадураму и Сунце Клеву; створио сам Аруџа-Дару и на њој красну ехору; створио сам све што живи и миче се на овој лепој простирци мојој; па сам најпосле створио и моје мезимце, децу моју, моје — мајумаје.... в) „Мајумаје су деца моја; ја сам их послао да чине добра дела, те да се с њима своме  оцу врате; а ја ћу их онда населити у моју небесну ехору, у коју могу ући само она деца моја, која к мени о штапу добрих дела дођу.... г) „Грешнике ћу за вечна времена одагнати испред врата моје небесне ехоре, мога вечитог царства; д) „Живот којим сад живе деца моја, то је само сенка правога живота; живот у моме царству, у мојој небесној ехори, то је прави небесни живот, што га је отац спремио за добру децу своју; ђ) „А живот оних што их испред врата моје ехоре у неврат отерам — то је живот вечите таме и вечитог мучења; е) „Ја сам својој деци дао слободну вољу; на њима је да изаберу од ова два живота онај, који им се допадне; а они се бирају — добрим и злим делима.“ „Једном је“ настави Лапласов дух „пророк Емедаруха упитао бога Аруху: — А како ћемо, Господе, знати шта су то добра, а шта су зла дела ? — „На то је бог Аруха одговорио: — Чините оно другима што би желели да други вама чине. И то ће бити ваша добра дела; а не чините оно другима што не желите да вама други чине — јер би то била зла дела!“ „Па то исто стоји и у нашем Светом Писму: то исто налаже нама наш Господ Бог Исус Христос!“ повичем ја... „А, је ли?...“ обрецну се на ме Лапласов дух, „зато га ви и слушате! Јадни ли сте и ви и то ваше слушање! Ви бисте једни друге у капи воде попили! Коље се брат с братом, а отац са сином, коље се племе с племеном, а народ с народом, коље се држава с државом, а религија с религијом... Хришћанство је постало двоглава ала која сама себе прождире; од оне узвишене Христове науке, од оних божанствених принципа њених, ви сте начинили једну наказу, једно чудовиште.... Књижници и фарисеји разапели су на крсту Бога човека, а хришћански фарисеји разапињали су, тестерили су, спаљивали су хиљадама невиних жртава: они нису мучили и убијали само иноверце век и саму децу свете Христове цркве; узвишене законе Божје, које им је велики Учитељ у аманет оставио, да се по њима владају и да друге науче да се по њима управљају, они су својим грешним и каљавим ногама погазили.... Знаш ли шта су учинили с великим философом Ванинијем у Тулузи, а шта с Ђорданом Бруном у Риму, а шта са Јованом Хусом у Констанци ?!.... А све су то били добри и верни синови свете цркве Христове и исповедници праве чисте науке његове; али су њени чувари били вуци и вукодлаци! Ванинија су гола — у гаћама и кошуљи — водили једнога хладног дана зимског,  тесним тулуским улицама на спалиште, па кад се не хтеде одрећи своје узвишене науке, онда му прво џелат клештима из корена језик ишчупа и у ватру баци!... Страховити врисак што се у тај мах оте из груди несрећном Ванинију, следио је душу све оне многобројне светине што је дошла да сеири, како ће свети оци да спале једног „Христова отпадника"!... После је џелат бацио Ванинија на ломачу, на којој је буктила страховита ватра, те је тако жив спаљен, а његов пепео бачен на ветар, да га по свету разнесе, те да му трага не буде!.... Исто је тако прошао и Ђордано Бруно и Јован Хус и још многи други!.... „Збиља, шта је онда хтела она божанска песма, кад су оно пре двадесет векова сишли у Витлејем анђели Божји, да објаве земљама и народима рождество Христово, и да запоје песму Господњу: „Мир земљи, слава небесима!..“ „Зашто ли он оно умре на крсту мученија, с оном анђелском трпљивошћу?... Он мре, а Оцу се своме моли за своје мучитеље: — „Опрости им оче, они не знају шта раде!...“ „О, узвишено праштање, како си ти великога порекла; јер ти долазиш с усана највећег мученика, са усана самога Христа Спаситеља!... „А шта су радили пастири свете цркве његове, који су у аманет примили, да ту небесну благост, да ту анђелску смиреност, да то  божанско праштање унесу у душу свеколиког рода људског?... Питајте пустошне крстоносне војне, које су у дивљаштву своме, главе невине дечице, као лубенице, разбијале о хладне камене зидове несрећнога Јерусалима; питајте она сверепства и оне пустоши што су чињени за време тридесетогодишње и седмогодишње верске војне; питајте крваву шпанску инквизицију; питајте ону црну, ону аветињску Вартоломејску Ноћ усред просвећенога Париза!“ болно повика Лапласов дух, и мени се учини, као да су му очи биле пуна суза!.... Лапласов дух још је дуго гледао преда се. По лицу његову беше плинула нека тешка суморност. И онда ће се окренути мени: „Ви имате још много и много да патите. Род људски на вашој кугли као да је проклет. Он, сиромах, страда од како за се зна. Сам син Божји, Исус Христос, сишао је на земљу, да га својим мучеништвом на крсту искупи од грехова, од беда и невоља, па ево где мину двадесет пуних векова, а он и дан-данас страда, сто пута горе, него под Пилатом!.... Ви и дан-данас, усред ваше уображене цивилизације, један другог једете, сатирете, убијате. У вас као да је врлина бити препредени лупеж и неваљалац: ви се кикоћете, кад један другом што боље и што вештије подвалите. У вас нема морала ни у животу вашем, ни у држави вашој, ни у цркви вашој: у вашој души као да је са свим изумро страх Божји!... Ви сте се патили док  сте се били и клали с дивљим зверовима; ви сте се патили и пошто сте се и њих ослободили, па сте онда сами једни другима постали још опаснији зверови; вас је сатирало и упропашћивало полуцивилизовано стање ваше; вас и данас просто уништава ова ваша назови образованост и цивилизација: ваши данашњи ратови сто пута су убитачнији и пустошнији него они Хуна и Авара!... Јест, на оној вашој веселој кугли као да почива некакво проклетство Божје!“ уздахну Лапласов дух тако јако, да је одјекнуло дубоко доле по галеријама ове пусте и суморне кућурине! Јест, баш се мени учини, као да некакво „ехо,“ оздо из дубине ових мрачних просторија, учини: „Ој!...“ И нисам се преварио. У истом трену пред нама се обре некакав омален, нешто мало погурен старац. Уместо одела, он је нешто имао на себи од финог , као горски снег белог, готово светлуцавог паперја... То беше нека врста кафтана са великим и широким рукавима, који су више личили на крила, него на рукаве какве аљетке.... Бела му брада до испод појаса; а она густа, као свилено бело руно низ плећа пуштена коса, давала је овоме старцу необичан облик. Очи велике, светле, светле као жива жеравица, а из њих као да избијају некакве светлуцаве фосфорасте зраке; велико и широко чело сведено на благу амајлију, издавало је дубоку мудрост и велику интелигенцију овога чудноватог  старца; а црте његова блага и доброћудна лица одсијавале су неком живом и враголастом веселошћу... Тип и крој главе његове није одговарао ни типу ни кроју главе наших људи на Земљи. Ја то управо и не умем да кажем у чему и како, али цела старчева појава казивала је да је то човек с неке друге планете... Поглед његових очију просто је продирао у душу моју. То беше некаква неодољива сила што привлачи: умало што му нисам полетео у наручја, а ни сам не знам зашто?... — Ви сте ме звали?! окрете се он моме вођу. — Ја?... — Неко од вас двојице, учини он, па ме благо и смешећи се погледа, као да ме је упитати хтео: да ме ти ниси звао?.. И онда тек упита, а ко је оно од вас двојице овога часа онако дубоко уздахнуо?... — Ја, одговори му мој вођ. — Онда сте ме ви звали, рече он, па додаде: ја вам, ето, стојим па служби.... Него, најпре да се један другом представимо!... Ја сам, негдашњи, дугогодишњи царски библиотекар ; а у последње време заступао сам и мога болног пријатеља Маримеју, директора царских Музеја... А ви? Знам, ви сте она виша интелигенција, коју је замишљао велики математичар, философ и астроном Лаплас, становник једне још доста младе планете, што се налази у једној малој сунчаној системи. А, јес, јес, Лаплас је био  прави научник, какав се ретко јавља и на којој напреднијој планети него што је његова отаџбина. Он је добро обележио своје биће на својој планети. Што јес, јес, признати му се мора. Он се по већој части бавио небесном механиком и много је допринео полету астрономије на тој планети; он је тај што је прикупио, средио, у једну целину довео све, тамо амо растурене радове знаменитога научника и астронома Њутна, па и Халејеве, Клерове, Алембергове и Елеове, а све у прилог научне расправе о гравитацији што влада у читавој васељени; а, сем тога, тај велики научник унео је много светлости и у област треперења некретница, као и то, колико само њихов месец има покрета, а особито оних, што долазе са спљоштености земљине и удаљености њене путање — орбите — од њенога сунца; он је тако рећи обелоданио страховите пертурбације на Јупитеру и Сатурну, ова два права џина те сунчане системице. Он је тај који је оборио тако звану Бифонову доктрину, да се земља њихова видно расхлађује; напротив, векови векова прођу, а то се расхлађивање дугим и дугим астрономским посматрањем није могло опазити, а то зато, што су ти векови један трен у животу једне звезде. Али се он тек у правом смислу прославио, што је поставио здраву основу космогоничној системи — како постају, како се образују светови — сунца, планете, планетски пратиоци, — једном речи како постају сунца и сунчане системе у читавој васељени!..." Док је ово говорио дух царског библиотекара, опазио сам лепо, да су се образи мога вођа чисто зажарили. То је морао приметити и дух библиотекаров, кад он одједном застаде, погледа право у очи моме чичерону, па ће му тек рећи: — Ама па коме ја ово говорим?... Па ти ниси само она виша интелигенција, коју је тај велики научник замишљао, да ће се јавити у роду људском после 10 милиуна година, већ си ти главом сам дух његов. Што ми се човече не кажеш?!... И онда рашири руке и један другоме полетеше у наручја.... — „Ако се не варам ми смо се последњи пут видели на оној мајушној планетици — како се оно зваше?... А, знам, на Марсу. — Јест, тамо смо се видели, одговори му Лапласов дух, веома ганут овим ненадним сусретом. — И ви сад овде у овоме, од целога света заборављеном, крајичку васељенину ; ви овде на Аруџа-Дари, негда најлепшем цвету у круни сунца Амадураме; ви овде у престоници славних Гомора; — ви овде у мојој веселој постојбини?!... — Ја сам ти то обећао. Јест, хвала ти; то је баш лепо од тебе. Њу сад слабо ко посећује; од мртваца цео се свет клони, па и сами духови. Ја тек досинем у хиљади две година — тек да ме жеља мине; али и кад дођем, мене обузме нека туга — кад је овако нагрдну погледам... Хај, ала на њој  некад беше живот!... То је била најлепша невеста у пространом царству Амадурамину... А сад?... Мумија!... Него, збиља, ко ти је ово? окрете се он одједном к мени. Он као да још није ступио у наше редове, у сферу духовног света?... — Није. Ја сам га, ето, повео кроз васељену, те да му једну неверицу избијем из главе; повео сам га да својим очима види, да оно што се види није главно, већ оно што се не види... И баш ми је мило што сте се и ви нашли, да у ову његову ћупу унесете колико толико правога божанственог видела! рече му мој вођ као у некој шали; али мени лепо букнуше образи, кад ме пред овим седим старцем назва ћупом!... — Шали се твој вођ, рођо моја, немој се љутити, окрете се старац мени с неком особитом благошћу. Он тебе тим не унижава, већ те узноси у више духовне реоне. Примиш ли све, разумеш ли све што си видео на овоме твоме путовању по небесима, онда, знај, да ти је будућност осигурана, а светли двори нашега Свевишњег Оца биће ти широм отворени!... Него, збиља, шта смо се збили у ове мрачне избе ових црних и суморних дворова?... Зар ви овде немате ништа занимљивијега да разгледате него ове жалосне крбањке наших старих пропалих богова?!... Каквог задовољства налазите у посматрању ових црвоточина давно и давно изумрлих људских ројева? Шта сте нашли ту занимљивога; може ли ово бити права храна нама духовима?  Не може. Шта више, хтели сте да прегледате и царске библиотеке; а шта би тамо имали да видите поучнога?.. Ништа баш.... Ја мислим да вам је прави циљ да разгледате музеје васељенине. Ту има шта да се види; а у мојим библиотекама? Ништа од свега тога. Оно што је тамо то су црвоточине једнога угинулог мравињака: па ни оне нису све ту, то је тек милијардити део од онога, што су ти мрави радили. Ми смо морали свакога века наређивати, да се у свој земљи спале све људске умотворине другог и трећег реда; а, оне четвртог реда нису ни примане ни у царске ни у државне библиотеке.... Боже, шта је ту спаљено романа, новела, приповедака, драма, трагедија, песама, — томе есапа нема! Па шта се и могло друго чинити? Морало се, иначе их ова земља не би могла држати... А сиромаси песници, романсијери, приповедачи, писци драма и трагедија, они су себи уображавали, да ће том својом умном муком себе за вечна времена обесмртити; а није им ни на ум падало, да ће доћи време да им се за хиљаду година не би могла само њихова имена прочитати, атоли да неко слудује, да им чак и њихове саставе чита. Ако се не варам, у једном одељењу царске библиотеке има једна огромна серија старих протокола, у којима су записана имена разних научника — философа, математичара, астронома, књижевника, живописаца, вајара, неимара, и то су само узети научници, књижевници и уметници првога реда,  онако од прилике као што су ваши: Конфучије, Сократ, Аристофан, Хипократ, Пиндар, Аристотело, Праксител, Архимед, Цицерон, Сенека, Хорације, Овид, Данте; Михаило Анџело, Рафаило Санцио, Коперник, Галилео, Кеплер, Њутн, Халеј, Корнељ, Расин, Шекспир, оба Лаланда, Лагранж, Кант, Хершел, Струве, Араго, Молијер, Волтер, Жан-Жак Русо, Канова, Гете, Бајрон, Хајне, Гогољ, Виктор Хиго и други њима слични великани. У те протоколе записано је само сувих имена наших првих научника и уметника преко пет милиуна!. И ја вас сад питам, ко би им свима само имена прочитао, атоли њихова дела прелистао?! О књижевницима другога и трећега реда нико није ни водио рачуна, њихове су умотворине умирале пре својих аутора, а ови су се сиромаси опет чудили како их свет не разуме. Многи су чак и на то помишљали, да су се сувише рано родили, али нико од њих није губио куражи: што их свет више није читао, они су све више писали, писали су за доцније нараштаје.... Зато оставимо и једне и друге да мирно почивају у сенци вечитога заборава, а ми изађимо онде на онај балкон. Диван је оданде поглед. Одатле ћемо да посматрамо једну другу књигу, књигу широм отворену, књигу божанствену, књигу пуну тајана Божјих.... Одатле ћемо да посматрамо последњи ропац једнога издишућег сунца!.. И ми се одједном сва тројица обресмо на балкону једне од оних црних мраморних палата.... Сунце Амадурама беше високо одскочило — мало више него кад наше Сунце одскочи на велике ручанице. Него то и не беше сунце, већ један огроман, као жар црвен глоб, чија површина беше измрљана небројеним мрљама свију могућих облика и фигура. Слаба црвенкаста светлост беше облила непрегледни океан ове мртве вароши. Оне куле, она небројена кубета, они кубасти кровови од павиљона чисто су дрхтали у некој мртвачкој светлости; а чудновате сенке, што их је бацала ова умирућа светлост Сунца Амадураме, више су личиле на неке демонске прилике, прилике из подземнога царства, него на сенке од кућа, торњева, кула, кубета и споменика.... Небо беше црно — као катран. То управо и није било небо, већ један црн, бездани понор; а овде онде светлуцала је из те васељенске пучине по која, једва видна, звездица.... То су била сунца другога васељенског краја и других далеких светова.... Беше настало дубоко ћутање. Ћути Лапласов дух, ћути дух царског библиотекара, па ћутим и ја. Има узвишених момената у животу васељенину, кад се и духовима следи реч у грлу. Један такав моменат беше наступио сад. Најпосле ће дух царског библиотекара  дубоко уздахнути, па ће од прилике овако почети: — Хеј, Боже мој, како ништа на овоме свету није стално! Цела васељена то је један калеидоскоп. Она се вечито мења. Облици што их она у својој вечитој лабораторији ствара неисцрпни су, као што је и живот њен неисцрпан. Па ипак, она је баш у томе своме вечитом мењању непромењива....“ И он се загледа у ону мрачну пучину небесну — као да је нешто тражио, и онда ће одједном узвикнути: „Ха, ено га!... Јест, то је он, он главом — Махари-Хун — свет сунаца!... Сад му је баш време: он се у 25 милиуна Аруџа-Дариних година јави на овоме небу, а после толико исто времена он се изгуби у бескрајним даљинама васељенским... Видите ли га ви?...“ упитаће нас он. И ми погледамо на ону страну, на коју беше дух царског библиотекара упро своје погледе. Имали смо шта и видети. Дубоко тамо у мрачним дубинама беше се оцртао један светлуцав глоб, који је имао око себе два грдна, тако исто светлуцава, обруча у веома развученом елипсастом облику. Много је личио на нашег Сатурна, гледаног 1872 године на велике телескопе париске звездарнице. И глоб и они  његови обручи блистали су у оној црнини небесној — као да су од самих брилијаната. „Ето, то је један од највећих творевина небеснога неимарства, то је један виши сунчани систем,“ започе нам објашњавати дух царског библиотекара.... „А, шта мислите, колико има у ономе глобу сунаца. или боље рећи сунчаних система, а колико ли у његовим обручима ?“ упитаће нас он; па и не чекајући на наш одговор, он ће рећи: „У ономе глобу у среди има два милиуна и четири стотине хиљада сунаца, а у његовим појасевима има 24 милиуна сунаца; а њиховим планетама и планетским пратиоцима, астероидима, кометама и другим звезданим крбањцима нема броја ни есапа!... И све се то збило у оно мајушно звездано јато!“ и онда се окрете мени: „Видиш, рођаче мој, ти синоћ ниси веровао у бесконачност васељенину? а ваља ти знати, да сва она звездана јата што их ви са ваше Земље гледате и на северној и на јужној Сфери неба вашега, заједно с вашом Кумовом Сламом — једно су овако звездано јато, један већи комплекс звезда и — ништа више.... А оно што га сад тамо гледамо на овоме небу, то је са свим друго јато, други виши комплекс звезда, у коме има пет-шест милиуна сунаца више, него што их има у оном вашем комплексу. И сви су они, по своме облику, један на други налик. Кад би се кап воде брзо окретала  око своје осе и она би добила онакав исти облик; ваша Земља кад се од свог оца Сунца одвајала, имала је   исти облик; од њеног обруча образовао се њен пратилац, ваш Месец; ваш Јупитер, у праискони својој, имао је онакав исти облик: а од његова четири обруча образовала су се четири његова пратиоца; ваш Сатурно има и дан-данас онакав облик... Па и ваше Сунце са целом својом многобројном породицом има онакав исти облик.... Тако је то: кад разбијамо какав већи кристал у каква минерала, он прсне у стотину комада; али сви ти комади имају исти облик онога већег кристала. Тај исти закон влада и у постајању светова — сунаца и сунчаних планета... Је ли тако?“... окрете се он вођу моме. „Тако је; а ја бих вас још замолио да овоме моме ученику покажете и саму величину овога џина васељенског и не само величину, обим, већ и његову удаљеност од нас, те да колико толико добије појма о бесконачности простора у којима је смештено миријада миријада оваких сунчаних јата,“ учини Лапласов дух... „А на што му то?!. Ко би пребројао атоме у једној оловној гмизи: да се броји и дан и ноћ за десет хиљада година, не би се ни половина пребројала; а сад ко би ставио питање, колико атома има у једној планети, а колико ли у једној читавој сунчаној системи,на прилику у системи вашега Сунца!.. Још је огромније оно питање о величини и обиму овога роја сунаца !.. Кад би сунчана светлост пошла с једнога краја онога крајњег обруча, требало би јој десилион година, па да на други крај дође... А одавде до тамо? Тај простор, ту удаљеност ни ми духови нисмо у стању да схватимо, акамоли овај твој ученик.... Него баталимо то, па говоримо о ономе што се колико толико појмити да! “ повика дух царског библиотекара.... И онда се загледа у Сунце Амадураму, који у овоме трену беше просуо нешто живљу светлост по оној непрегледној мртвој вароши. И он дубоко уздахну, па ће опет почети: „Давно је то било, кад сам се као дете по овој вароши играо. Од то доба прошло је око непуних 35 милиуна година!.. Престоница славних Гомора онда је била у најлепшем цвету  своме. У њој је онда могло бити око 20 милиуна становника. И то је био и највећи и најнапреднији и најбогатији град међу осталим градовима. У то доба је било на целој овој кугли око 20 хиљада великих, просвећених градова, везани једни с другим читавом мрежом речних и морских канала, електричних железница ; телеграфима и телефонима без жица; огромним кулама за посматрање ваздушних струја; грдним резервоарима сунчаних зракова и сунчане топлоте, која је, у недостатку горива — дрва и угља — употребљавана за грејање станова у доба зимских сезона које беху, још у моје доба, достигле страховите висине арктичке студени. Сунчана је топлота употребљавана и за произвођење електричне струје, која је неком чудном транслацијом кретала све железничке возове на целом шару Аруџа-Дарином. Брзина електричних возова просто је била баснословна: на овој огромној кугли беше свака даљина ишчезла. Пронађена је нека врста теретних возова, на којима су пренашани грдни блокови стена од неколико милиуна килограма!.. А машине за дизање и спуштање прелазиле су у бајке: пренети једну мраморну десетокатницу с једнога места на друго, то је била једна проста сиграчка!.. „На овој су кугли, у моје доба, ваздушне лађе достигле свој врхунац. Оне су летеле муњевитом брзином у свима правцима и свима висинама. Све су непогоде још унапред сазнаване:  и одакле почињу и каква ће им кулминациона снага бити, на коме месту, као и на коме степену, било дужине било ширине у ваздушним слојевима над земљом. „Бродови, гоњени електричном струјом, пловили су и под водом и озго површином мора. Сигнали су тако били усавршени, да су они казивали, не само правац, него и саму даљину, на којој су се бродови налазили... Електрика је, опет, осветљавала дубине морске тако, да се могла пара наћи на најдубљим местима пространог океана!.. Сваки брод, било морски или ваздушни, био је, у исто време, и телеграфска станица. Они су и давали и примали депеше из целога света — света Аруџа-Дариног. Беше се једном пронео глас, да је неки електро-физичар изумео некакав апарат, који ће и на морским лађама и на балонима служити уместо телефона за цео свет, али се у то није веровало, због неке материјалне тешкоће... Боже, кад у то доба наступе пролетњи дани, цео се свет, у густим ројевима, крене у прошетњу, било морем, било железницама, било ваздушним струјама... Облетети око Аруџа-Даре — то је било колико прећи из једнога округа у други... И никад се није чуло да се коме броду, ја коме балону, каква несрећа догодила, а то зато, што се ништа није остављало голом случају, већ је све подвргавато математичкој тачности, по којој су устројени меканизми кретања, брзине, заустављања, часа поласка и часа доласка. Све је  свођено на срачуњене узроке и на предвиђена дејства. На овој кугли беше се све приближило тачности небесне меканике!.. Судара нигде, задоцњења још маље!“ повика дух царског библиотекара, па ће онда дубоко уздахнути: „Хај, ала то беше бујан живот!. Мени се чинило, да је мој цео овај свет; а душа је моја још онда осећала да је бесмртна. Истина, доцније се та вера у њој помутила, јер је беше и сувише притискао материјални живот! „Ја сам свршио на царском университету одсек природно-философски. Имали смо ванредно добре професоре. Право је да неке од њих поменем.... Они су то у пуној мери заслужили... Тако, професор философије и теологије био нам је Велики Сакиа Мини. Предавајући нам на једном часу о бићу Божјем он нам је ово говорио: „Бог!. То је биће, које обухвата сва бића; он је простор места и времена; он је свет; он је садашњост, прошлост и будућност; он је сила што креће материју; он је у свему и што се види и што се не види; он је мисао... Јест, то је све Бог... „Све оно што се догађало, све оно што се догађа, све оно што ће се догодити, као и оно што ће томе следовати; сви преображаји, који се врше у крилу васељенину, — све се то врши, све се то вршило и све ће се то у будућности вршити по вољи његовој, која је, опет, скуп воља свију бића, свију светова — простора и времена.“ „Упитан једном, да ли Бог има какво обличје, он је сместа одговорио: — „Изгледа да има; али то обличје може ли што друго бити до целокупна васељена?“... „На једном часу он је своје предавање закључио овим речима: — „О,васељено, о чему ти још ниси кадра да сањаш: слобода, у свој својој битности, бесмртност и вечност теби су додељени... О, непостижно божанство — све је у теби и ништа ван тебе; а у твојим пословима ништа се не може помести, нити се ми смртни можемо узнети до твојих идеја, које ми нисмо кадри ни аналисати, нити довести у какав систем!.. „Даље, био ми је професор више математике славни научник Хиамаху. Он је тај што је срачунао кад ће се ова планета скочањити и кад ће се на њој последњи живот угасити... И он је то погодио... Професор астрономије био ми је гласовити научник Мерихамо. Он је тај што је рачуном нашао да у системи Сунца Амадураме није крајња планета Ениба, већ да их има још две. Он је овим планетама одредио даљину, волумен — запремину — тежину, брзину кретања и око своје осе и око свога центра Сунца; а кад је после сто педесет година конструисан највећи и најмоћнији телескоп на звездарници у Перухануми, онда су обе те планете нађене са свим онако како је то рачуном одредио мој  професор Мерихамо. Професор небесне меканике био ми је славни и на далеко разглашени научник Вехемухо. А, његово сам предавање са особитим задовољством слушао. Он нам је доказивао да ништа на свету нема тачније и савршеније од небесне меканике. Кроз милиуне милиуна година у њој никад није фалила ни једна једита чивијица... Кад се једном однекуд беше пронео глас, да ће се некаква звезда сударити с нашом планетом и да ће то бити смак света, он се грохотом насмеја.... — „Светови не пропадају од судара, већ мру од дубоке старости!“ повика он с неком необичном збиљом! Па онда додаде: „не, не; судара апсолутно не може да буде; јер би се тим цео небесни механизам пореметио, јер светови, звезде, планете, планетски пратиоци — нису постали сами собом: сви они скупа и сваки за се резултанта су рада свију сила у васељени. Ко би био у стању да заустави у своме кретању један једини атом, он би зауставио кретање читавога једног света у коме је тај атом; јер је то све једно с другим у праискони својој везано и подусловљено. Јасније, сви су светови у васељени зауздани једним и истим уздама оних недостижних, оних божанствених закона, што владају сваким покретом вечите материје што испуњава целу васељену, те зато ниједан атом, ниједан читав свет не може мрднути у страну са своје путање која им је у праискони одређена, с тога је лудо било  вековима плашити безазлени свет некаквим сударима звезде са звездом, планете с планетом!... „Професор геологије био нам је наш добри старина Ламухо, прослављени философ математичар и геолог. То беше права ризница знања. Његова предавања о старости наше планете веома су знаменита. Он би од прилике овако почео: — „Живот и историја наше планете, наше лепе Аруџа-Даре, то је живот и историја наше сунчане системе, то је живот и историја свију светова, свију сунаца, свију сунчаних система што испуњавају безграничне просторије васељенине.... Све се ствара и све се раствара по једним и истим природним законима и по једној и истој методи — стварања и рушења. Облици су само у неколико различни, а материја од које се ти облици стварају и сила која их ствара и начин како их ствара — једни су исти. Живот наше планете почиње из оних тамних времена, кад се она оцепила од свога оца Амадураме; а историја и живот наше сунчане системе почиње опет од оних још тамнијих времена кад се она оцепила од своје пра-праматере — од оне неизмерне небесне маглине — небулезе — из које се до сад образовало 159 хиљада сунчаних система.... Систем нашег Сунца стар је на округло око 15 милијарди година; а сама наша планета једва ако је коју милијарду година млађа од нашега Сунца Амадураме!“ А славни научник Бехимора био нам је професор физике. А, то вам је био великан рода свога!  Он је изнео читаву теорију, основану на физичким законима, како на нашој планети с године у годину, са столећа на столеће, бива воде и водене паре све мање и мање; како се она везује, уткива у слојеве земљине, у дрвеће, у биље, у животиње и ма да се отуд велики део испари, опет је знатна количина остане за вечита времена везана за слојеве земљине. Даље, сем тога, једна знатна количина воде продире дубоко доле у подземне шупљине, које је лава давно и давно оставила, и које непрестано оставља хладећи се и збијајући се у све мање и мање просторе. И неминовно мора доћи један дан кад на целој површини ове наше лепе планете неће бити ни једна једина слободна кап   воде. — Ње неће више бити ни у атмосфери, и онда ће атмосфера изгубити ону благотворну моћ заштите и од велике сунчане жеге и од велике арктичке студени. И онда ће се ова планета  претворити у једну санту леда, и на њој неће више бити ниједнога живог створа. И он је погодио. Све се ово испунило на длаку, томе има 28 милиуна година. „На далеко чувени научник Беулиџа био нам је професор биологије; Хамулеха — небесне динамике, Шериха минерала и фосила; Џезира, прослављени психолог, предавао нам је о дуалистичном животу душе и тела, а велики научник Гађумоха предавао нам је о трансандаталним појавама и о утицају духовног света на прогрес у читавој васељени.... Све су ово славна имена научника првога реда: она су по нарочитој одлуци Академије Наука и високе знаности, ушла у књиге бесмртних, о којима сам вам мало пре говорио....“ „И тако као што видите,“ настави дух царског библиотекара, а погледа благо у ме, баш као да је тај говор хтео нарочито на ме да управи, — „наша је планета стара преко десет милијарада ваших година; а то је већ прилична старост и у животу самих небесних светова... Хе, али шта се све у њеном крилу извршило у том дугом периоду времена?! Њој је требало З½ милијарде година док се са свим одвојила од маглине оца јој Сунца Амадураме, те за себе образовала један небесни свет; после јој је још требало преко девет стотина милиуна година, док су се опет од ње издвојила њена деца — Итас и Хамео, којима је она, поред свога оца Амадураме, као сунце сјала и давала им живот и топлоту за непуне две милијарде година... За тим је мало по мало настао период њенога хлађења и прелажења из гаснога у течно стање. И тад је на њеној површини настала она дуга, она страховита борба њених необузданих  елемената — борба ватре с водом. Ко тај урлик беснога тадашњег оркана није чуо; ко није својим очима посматрао оно непрекидно севање муња по оном узбурканом хаосу, пуном громова и муњевине; ко није слушао оне језовите проломе громова, што су целу ову планету из темеља потресали, потресали је од истока до запада, од севернога пола до јужнога — тај није у стању ни да појми, шта је то сила и бес природних елемената!... И, одиста, ове величанствене, ове узвишене, ове божанствене призоре судара природних стихија нити је око човечје икад видело ни ухо његово чуло!... Изгледа, као да пуно ствари у постању светова има, што их је природа нарочито хтела да сакрије од свога мезимца — човека: она као да се и сама бојала, да га грандиозношћу свога небесног неимарства — не убије! “ И ту дух царског библиотекара мало застаде, па ће опет почети: „Први слојеви коре наше планете још се нису како треба ни утврдили били, а већ их је плима и осека лаве, на својим снажним плећима, уздизала а често и проламала; а кад је вода на те пукотине јурнула доле ватреном лавином океану, онда се тек јављале праве катастрофе. Сила водене паре и других експлозивних гасова бацали су у облаке читаве пределе; земљина кора дробљена је у милиуне комада и бацани су у вис на неколико десетина хиљада километара; — ови њени крбањци враћали су  се неописаном брзином у усијани океан лаве, те их је он опет стапао у своје првобитне стихије. И онда се отпочињало скоравање изнова, полако, стално, али без прекида. Сад су гранитски слојеви били и дебљи и тврђи. Они су се један за другим низали: тако су постали разни слојеви коре Аруџа-Дарине: примордијални — првобитни — па за њим други, па трећи, па четврти, па пети, и тако редом до последњег или боље рећи до десетог слоја. Дебљина целокупне коре Аруџа-Дарине износи на 124 километра. Тврђа је била непробојна. Сила водене паре, надимање плиме и осеке лавине, што су их производила оба пратиоца Аруџа-Дарина — Итас и Хамео, — само су могли на својим снажним плећима уздизати и спуштати кору планетину. Тако су се образовала прва брда, прве планине, прве Земљине корутине, провалије и дубодолине... Али све је то било још врело и усијано. Хиљадугодишњи пљусци, мало по мало, расхлађивали су ову усијаност док је најпосле нису толико расхладили, да се на целу површину коре спустио цео водени океан. Уместо првашњег океана усијане лаве сад је дошао океан воде. Вода, вода, свуда вода, а у њеном млакушном крилу заметала се прва клица живота — живота биљног и животињског света!.... О, у ову божанствену радионицу вечитога стварања и вечитога рушења човечје око никад завирило  није... Збиља, зна ли когод како се јавила прва клица живота? Где је била она онда, кад су стихије ове планете прелазиле из гасног у течно, али опет усијано стање; онда кад је океан лаве на овој планети био паклени жар, а водена пара пламен? Да ту клицу живота није донео и на ову планету бацио какав метеор из далекога каквог краја васељенског, као ветар крилату семенку какве плодне биљке? Не може бити? јер би је он морао пронети кроз ледене просторе небесне — од неколико стотина степени хладноће испод нуле.... А хладноћа пржи, сагорева, уништава сваки живот исто онако као и огњени пламен. Па ипак се на овој планети јавио први живот, јавио се, разгранао се, умножио се, усавршио се, пролепшао се, украсио се, и узлетео на ону висину на којој се могао јавити човек. Колико ли је природа створила и уништила модела, док је, непрестано усавршујући облике својих створова, постао човек? Шта је ту створено и уништено животињских фела док је од мајушне, невидљиве, питијасте монере постао црв, овај праотац свију савршенијих грана и огранака великога животињског стабла па до претече човека и од првога примитивног човека па до оних великих умова који су били кадри да завире у велике тајне вечитих природних закона... И док се тај велики, тај божанствени преображај извршио у крилу прекрасне кћери Сунца Амадураме,  требало је још две и по милијарде година!“ повика дух царског библиотекара, а она    му се два ока заблисташе као две трепераве на небу звезде. „О, да вам је знати како је природа спора у раду своме, у корачању напред,“ започе он после мале паузе. „Она је, истина, оличени прогрес у свима правцима живота свога, али је она и оличени консерватизам. У ње нема ништа нагло и преко колена: што не сврши за хиљаду година, она то сврши за десет хиљада година, а што не сврши за десет хиљада година, она ће то извршити за милиун, за два, за три милиуна година, тек у ње застоја нема. Ње се ич не тиче време. Она као да мотри само на квалитет свога рада. Јест, одиста, изгледа као да она и не познаје време. Њој је до стварања савршенијих облика и до уништавања оних, што нису за напредан живот. Чудо је то Божје — природа као да је жива, као да мисли и као да све, што ради, ради с неким утврђеним планом!. Све оно што је нездраво, што је кржљаво, слабачко, несавршено, сама пушта да пропадне, да са свим угине; а све што је здраво, једро, напредно, она то матерински прихвата, чува, негује, подиже — умножава!.. И не само то, већ она очевидно отура од себе све што је ружно, наказно, нагрдно, нескладно; а грли и мази оно, што је лепо, што је весело, живахно, мирисно, складно... Закон одабирања као да је основа њену  свеколику раду. И она је тај закон унела у све своје створове. И у томе лежи прогресија живота свију бића у свој бесконачној васељени. „Али све то има свога краја, своју кулминациону тачку. Ништа вечито сем духовног света и материје, што испуњавају целу васељену, али не материје што се види, већ материје што се не види. Јер све оно што се види,  то је само облик, појава, привидност. Суштину, апсолут — смртно око никад видело није. И је ли што створено, онда знајте, да је то створено да једнога дана умре: мре биље, мру животиње, мру људи, па мру и светови. Јест, на крају крајева смрт постаје суверен света!... У васељени нема ништа што је једно од другог важније и претежније. И водени цвет, што се у једном дану и роди и умре, има своје детињство, своју младост, своју зрелост и своју дубоку старост, онако исто, као што и један читав свет има своје детињство, своју младост, своју зрелост и своју дубоку старост, ма да свему овоме, док се једно за другим изређа, треба милиунима милиуна година. У васељени се не даје више важности бесконачно великоме него што се даје бесконачно маломе; јер ово обоје јесу и бесконачно велики и бесконачно мали: кап воде је један читав свет, онако исто, као што је и једна сунчева планета, као што је и једно сунце. И једно и друго, по своме постанку, ефемерни су: буду, трају, па прођу. Дужина времена ту ништа не одређује; јер је време једна илузија. Оно за васељену и њено трајање и не постоји. У празном простору времена и нема: нема дана, нема ноћи, нема године, нема столећа, — нема ни минута ни секунада. Ето, и ова огромна породица Сунца Амадураме и његов  светли син Клева и његова прекрасна кћер Аруџа-Дара били су, живели су бујним и величанственим животом, били су алем камен међу осталим звездама, — световима и сунчаним системама, па, ето шта је од њихова сјаја преостало?... Једно васељенско гробље! Они су престали да живе, па је зато и њихово време обустављено. У вечитој ноћи нема граница, па нема ни времена... Па ипак, у васељени није ни за длаку мање ни лепоте ни сјаја. Она је много пре него што је и постала система Сунца Амадураме, него што се и јавио онај бујни, онај велелепни живот на овој планети, била тако исто лепа и величанствена као што је и сад, пошто је она за вечита времена угашена; јер у животу васељенину никад ништа ни мање ни више,“ повика дух царског библиотекара, с неком узвишеном збиљом, па онда настави даље: „Ова је сунчана система, као што сам вам мало пре напоменуо, живела, трајала, напредовала па најпосле тај свој живот и окончала за један одсек времена од 15 милијарада година, а знате ли ви колико је то у бесконачном ткиву живота васељенина?.... То је један цигли кончић што га је ту оставио чунак живота њена, то је једна, једва приметна, борица, то је један мајушни таласић па неизмерној пучини васељенској.....“ И ту мало застаде дух царског библиотекара па ће онда опет наставити: „Боже, од то доба прошли су милиуни година, а мени се чини као да је то јуче било; чини ми се чисто неверица да се онај бујни, онај просвећени живот на овој планети угасио — за вечита времена угасио!... О, јес, јес; то је одиста био живот пун среће, пун задовољства, веселости, сањарије, љубави и божанствених снова о некаком вишем духовном блаженству. Човечанство ове планете било је већ узлетело на највишу тачку образовања, питомости, племенитости, милосрђа, скромности и богобојажљивости... Подлост, завист, злоба, лукавство, притворство, беху давно и давно ишчилели из нашега друштвеног живота и међусобних одношаја; јер наша чула беху тако изоштрена и префињена, да таким ниским особинама међу нама и није могло бити опстанка: ми бесмо у стању, да један другоме у саму душу, у само срце завиримо, да један другом читамо најскривеније мисли. Вама се то, је л' те, чини неверица?“ Окрете се он мени па ће ми тек рећи: „Није то тако ништа страшио и невероватно. Да вам то докажем једним примером из вашег живота, из ваших узајамних одношаја: ма да сте ви куд и камо изостали од нас у општој и домаћој образованости, у питомости, у племенитости, у благородству душе и доброти срца; ма да су ваша чула још тупа и непрефињена, ма да у вас злоба, пакост, ненавист, прохтев за осветом, и нека врста животињства  још непрестано преовлађује, — опет и ви имате једну доста јаку моћ, да један другом завирите дубоко и у срце и у душу, па чак и у саму мисао: зар ви не познајете кад је ко од вас туробан, невесео, зловољан, и кад неком из очију вири сама злоба и пакост и — обратно. Та особина ваше душевне моћи, рођена је сестра оне наше душевне моћи; а од ступња на коме је сад моћ душе ваше, до ступња на коме смо ми на нашој планети били, нема више до који корак. Ви имате још много и много да радите на облагорођавању срца свога и оплемењавању душе своје, на изоштравању и префињавању чула својих; ваше садашње образовање, ваша питомост, племенитост, ваше милосрђе, ваша доброта срца, још су тек у повоју. И да вам није строгости закона ваших, да није државних стега, — које су вас више умекшале, углачале и упитомиле него све ваше школе, него сва ваша и школска и домаћа образованост — из вас би још непрестано зјапили — животињски бес, дивљаштво и крвожедност!... Попусте ли само за часак државне узде и ђемови, ви сместа подивљате, из вас се искези стари атавизам животињски: пљачке, отимања, злоставе, насртаји и на част и на живот свога ближњега и онда у вас сместа анархија узима дизгине у своје руке и она се зацарава!.. Је ли тако?... Можете ви и не признати, али која вам је вајда од тога непризнања, кад је тако у истини. Па ни саме ваше државе, које су  бајаги основане на законима, на јавном моралу, на земаљској и Божјој правди, — нису много од вас измакле, јер су и оне дело ваших руку, ваше памети и ваших погледа, па зато у њима све пре преовлађује него јавни морал и Божја правда. Оне под маском неких „виших државних интереса“ почине толико зла, толике пустоши, толико дивљаштва, каква бели не би учинили ни дивљи зверови; оне под изговором да уносе образованост и цивилизацију у далеке, тамне и непросвећене куте друштвене, — купе војске, одлазе тамо куд су своје око бациле, па сабљом и пушком, бајонетом и топовима, ватром и железом проносе ту своју цивилизацију, убијају, тлаче, утамањују људе који им никада никаква зла учинили нису и који су од њихових огњишта — хиљадама миља удаљени. У нас је свега тога нестало још пре шест милиуна година, него што сам се ја био родио; а кад сам ја живео у овоме граду онда се апсолутно није знало за хотимична убиства, за пљачку, отимање, разбојништво... Ама зар човек човека да убије?... А знате ли ви шта је то човек и — ко је то човек? То је највиша замисао, то је највеће дело Бога Свевишњега. И зар човек да насрне на сама себе, на узвишено дело великога Оца свога, Бога свога?... Размислидер-те ви мало о овој материји, ви што сте тек настали да живите на оној вашој красној кугли Земљиној!...“ повика дух царског библиотекара, а две трепераве зраке  из његових ватрених очију умал’ што ме не прожегоше!.... И ја лепо осетих да ме нешто жигну у само срце — као да кроза њ прође усијана летка... Мени се смрче пред очима и ја се, учини ми се, стрмоглавих с балкона оне црне шестокатне мраморне палате!... И мени нешто страшно запишта у ушима, као да је хиљаду громова у један мах треснуло; а испред очију су ми непрестано севали светлаци као оне небројене варнице из зажарене пећи кад у њу угарком станемо џарати!.... Ја сам још непрестано тонуо у некакву црну бездану провалију.... И ја се обезнаним! Кад сам почео долазити к себи, осетио сам неку необичну тежину на грудима — као да се читава планина на ме навалила; а опет ме беше подузела некаква топлина, као да ме је поклопио усијан сач. Од силне јаре нисам могао да дишем. Чинило ми се као да је дошао последњи час животу моме, — док као из неке подземне дубине чух пеку потмулу лупњаву, а иза тога један очајан глас: „Господине, ако Бога знаш, устани!.... Мој Стевица, моје јединче, мој очни вид — на умору је! Устани кумим те Богом и Светим Јованом!... Устани и трчи по лекара!... Ох Света Мајко Божја, смилуј се на ме грешну!... Спаси ми сина јединог!“ Ја хтедох да скочим али се пусто не може: тежак сам, као да сам од олова. Прогледам. О, Боже велики, ја у својој соби, у своме кревету!... Кроз прозор пробиле две месечеве зраке  те обасјале мој орман с књигама... Је ли то могућно ?... Беше ли оно сан или јава?... Не, не, оно је морао бити сан, сан узвишен, сан божанствен!.... И у тај мах учини ми се, као да испред мојих очију сину некаква светлуцава сенка. Она као муња мину мимо ме, а у исти мах као да чух из неке неодређене даљине један глас: „И ти још не верујеш?!“ То је био глас његов, глас Лапласовог духа. Ја сам га познао; али опет, опет, да то није била буновност раздражене душе моје, да то није била халуцинација моје распламтеле уобразиље? Ко би то знао!?... И у тај мах моја весела газдарица поче опет снажно лупати на моја врата: „Господине, ако знаш шта је Бог, устани! Мој Стевица мре!“ И ја скочим, и ни сад не знам шта ми би те повиках: „Газдарице Јело, ево ме, устао сам! Не бојте се!!... Уздајте се у Бога милостивога! Ваш Стевица има гушобољу! Ја овога часа трчим за доктора. Његов стан није далеко одавде. Ми ћемо у трену бити овде. Замолићу га да са собом понесе и серум. И ваш син, у име Бога, биће спасен!....“ „О, господине, Бог те сам чуо и Света Мајка Божја!... Ево ме, сине, ево, ево твоје мајке — ту је она!...“ Повика моја весела газдарица, и нестаде је испред мојих врата. Ја се брзо обучем. Излетим на улицу. Косанчићев Венац пуст је и у пола дана атоли ноћу. Нигде живе душе. Петли учестали, знак да је зора близу. Месец па самом заходу. Учинило ми се да је много већи него обично. Био је пун и црвен као да је у крв умочен, а преко њега превучене две три магличасте пруге: жива слика издишућег Сунца Амадураме, само што нема оних црних мрљотина на лицу своме.... Узаман сам тражио оне његове брегове, оне ланце планина, она огромна вулканска ждрела, оне бездане провалије, она испрскана брда; она непрегледна мора његова, — све је то нивелисала и с његова лица убрисала даљина од 384.000 километара. По неком неодољивом нагону станем разгледати цело небо. Оно се беше осуло звездама што ретко кад.... Све сами моји стари познаници и познанице. На истоку се блистала једна веома сјајна звезда. Познао сам је: то је Вега. Ја се одмах окренем западу. Нисам се преварио: тамо је необично треперила још лепша и сјајнија звезда. То је Сиријус. Он се спремао да зађе да уступи владу својој вечитој супарници Веги; а ту је на самом западном хоризонту и Орион: коме се дивно блистао појас од три небесна сунца!... Мало више познам и Алдебарана, па и оба брата близанца: Кастора и Полукса; а светло сазвежђе Возарево јурило је напред, да се час пре дочепа запада. Њему стопу у стопу ишла је златнорога Коза. Све се то журило  да час пре остави наше небо, те да га уступи цару дана. И док су се ова звездана јата клонила ка западу, друга су се једна за другим помаљала са истока. Ту вам је блистава северна круна, пуна драгог камења, међу којим је најлепши алем звезда Гема; ту вам је небесни Каигџија са својом лепом звездом Проционом, а мало јужније необично се блистао Златни Клас у руци Дјевичиној. А горе, у непосредној близини небеснога зенита, вечно круже Велика и Мала Кола, око свога стожера, Поларне Звезде, — баш као две џиновске сказаљке на овоме чудесном небесном часовнику!.. Ту је и његово величанство Мизар, онај ускипели океан од ватре и пламена, чији су огњени букови мало пре шибали по целом небесном своду. А сад?... А сад — цела се та његова џиновска огромност свела у једну мајушну светлу тачкицу!.... Тражио сам и тражио и сазвежђе Ловачких Паса, па ми све би узаман! Голим их оком нисам могао наћи... Виделе су се само две три сићушне звездице —једва четврте и пете величине; а ја сам међу њима још хтео наћи и ону чудесну небесну мрљицу од десет хиљада сунаца!... Ту су, сем тога, морали бити и они мрачни небесни понори у којима бораве вечити санак свој толики, давно и давно изумрли светови... А ту је, по свој прилици, и породична  гробница Сунца Амадураме. Али се то ништа видело није са наше Земље... Све је то убрисала нашем уму недостижна даљина, која нашу постојбину дели од тих далеких васељенских покрајина!... Кад сам дошао на домак раскрснице бивше Варош-Капије, ја чујем неку грају. Она је долазила с оне стране где су оне две кафанице: прва код „Две Славине“ а друга код „Црног Коња.“ Ја убрзам кораке. И таман сам избио на саму раскрницу, а и прозори и врата прскоше у хиљаду комада, а некакав очајан глас стаде викати: „патрола, патрола!... Помагајте!... Изгибосмо!!...“ Како у оваким приликама човек може ни крив ни дужан да добије расцопану главу, то ја брже боље савијем у Иван-Бегову улицу, а тамо је и стан докторов. На самом углу негдашње „Сребрне Кугле“ у ниши фурунџијских врата, наслонио се патролџија на своју пушку па — рче ли рче!... Хтедох да га пробудим, али помислим, а што? Што да му кварим овако леп сан; а пред зору се најслађе спава; а и да га пробудим, имао би права да се на ме обрецне: „што се плећеш у ствари које нису твоје?!,“ а Бог зна да ли оне две кафанице долазе у његов рејон. И зато ја окренем докторову стану. Дођем пред саму капију. Притиснем у електрично дугме и лепо сам чуо његово силно зврјање тамо негде у предсобљу  докторову. Нисам дуго чекао а више мене се отвори једно крило прозора и указа се једна човечја глава. То је био сам Dr. Д.... Он ме није познао. — Шта желите, господине? упита ме. Ја му се јавим. — Ене, зар си ти то, болан?! Које је тебе добро сад пред зору пробудило и послало ’вамо чак мени? Ја му све испричам. — Е, онда, очекни да се обучем. Нема ко да ти отвори врата. Момка сам синоћ отпустио. Нека древна бекрија: не може проћи недеља дана, а да се негде као крме не ољока и с ким не затури кавгу: опкладио бих се, да овога часа негде од његова беса лете столице и прскају прозори.“ Доктор је погодио. Оно је он био. „Него ти се мало прошетај, а мене ето за тили час,“ додаде он. Тако је и било. — Богме, драги пријатељу, ово је крајње време било, рече ми Dr. Д., кад, после првог убризгавања серума, уђосмо у моју собу. Ова бесна звер у длаку што ово весело дете није удавила... Да сам којом срећом мало, мало раније дошао!... А, сад?.. Бог и природа дечја могу све.... — Бог и серум, одговорим му ја. — Дај Боже; али је ово опака бољка, кад она отме мах, онда ту не помаже ни серум ни ништа,“ додаде он с неким предубеђењем, да је мали Стевица био и прошао... — А ја, опет, држим докторе, да ће Стевица, с Божјом помоћу, са свим оздравити. То ми каже неки мој унутрашњи глас.... И видећеш: мене тај глас преварити неће. Доктор се само осмехну; али је тај осмех био оличена сумња. Тога дана доктор је још двапут долазио, пред сам мрак извршио је и друго убризгавање серума; а пошто доктор оде, газдарица ме грчевито шчепа за руку, погледа ме право у очи, као да је из њих желела да нешто прочита, па ће ме упитати: — Господине, да си ми по Богу брат, шта вели доктор?“ — Добро вели... ваше ће дете оздравити! — О, Бог вас чуо и Мајка Божја! повика веселница, па се стаде гушити у јецању. Сутрадан доктор дође у сам расвитак. Није се дуго бавио у соби детињој. Кад је из собе изишао смешио се. Тај његов осмех и мене је обасјао — као озебла јарко сунце. Од синоћ нешто је и мени било око срца хладно. Доктор се извали на мој диван, па ће ми рећи: — Ти си, пријатељу, погодио. Бог и серум помогли су: Стевица је изван сваке опасности.... Тако је и било. Трећи дан Стевица је већ био на ногама. Хтео је да излети и на поље, али му мајка није дала. Држала га је читавих петнаест дана као у апсу. Слушала је лекара — као Бога. Од то доба између мене и малога Стевице везало се неко необично пријатељство: ама чим би устао, ето га мени, да ми нешто важно каже, или да ме за што било упита. Што ме је тај којешта запиткивао — да човеку памет стане!... Ја сам га звао кићом, а он мене батом. Једнога вечера седим ја код мога прозора и посматрам ону живописну панораму што се дала преко Саве и Дунава, докле човечје око може догледати. Небо ведро као срче, а млад месец својим доњим рогљем, рекао бих, додирује онај једва видни руб косе што се повија изнад села Бежаније па оперважује Савску долину чак доле до Земуна и хладнога Дунава; а Сава се опет беласа као какво посребрено џиновско платно... Окосине Бановог Брда, Ада Циганлија слили се уједно с повијарцем Топчидерских винограда. И њих у велико почео да покрива онај тамни вео, под којим ће све, што је живо, да проспава ову благу и тиху ноћ... И баш у тај мах у моју собу упаде мали Стевица, долети ми и обеси ми се око врата, па се поче мазити и умиљавати. Мило и добро дете! После ће ме одједном запитати: — Је ли истина, бато, да и Бога ’оће да оде да спава? и пружи свој прстић на месец који већ у пола беше зашао. — Јест, истина је, кићо, а ко ти је то казао, рођо моја? упитам га ја. — Мама; она ми рече: хајде да и ти легнеш сине! ено и Бога оде да спава!... И у тај мах сину небом једна дивна звезда, и за собом остави дугачку и веома блиставу, љубичасту бразду. Стевица се чисто припи уза ме. Она светла бразда ишчезе, али је он још непрестано гледао тамо и — ћутао. Готово ни дисао није. И онда ће ме одједном упитати: — Шта је оно, бато? — То је једна залутала звезда, кићо. — А одакле је она долетела? — Она је долетела из далеких небесних покрајина. Он мало заћута па ће ме опет упитати: — А шта су то небесне покрајине, бато? Ја се просто збуних. Шта да му на ово питање одговорим?... — Небесне су покрајине, кићо, ено, оно, где оне звезде трепере.... Тамо је и она била  што је сад прелетела, одговорим му онако насумце... Он ме погледа с она два велика паметна ока, као да је двоумио, да ли да ми верује или не, па ће ме тек упитати: — А куда је сад она одлетела? — Одлетела је у друге незнане светове... Ено тамо где оне друге звезде трепере... Он се опет окрете и погледа тамо где је она звезда запарала небо и — некуд одлетела. Његови детињи погледи као да су хтели да продру у оне плаве дубине небесне. Дуго је тако ћутао и гледао у ово лепо звездама осуто небо. И онда се окрете да ме још нешто упита, али у тај мах газдарица бану на врата, погледа нас оним својим благим и простодушним погледом па ће повикати: — Боже, Стево, ти господину не даш мира ни дању ни ноћу! И онда приђе, узе га за руку и готово силом изведе из моје собе..... Ја сам после још дуго и дуго остао на прозору. Непрестано су ми у памети лебдела она детиња питања: одакле је дошла она светла звезда, а куда ли је сад отишла? Где је била она пре хиљаде година, пре хиљаде хиљада векова; а где ли ће бити после милиуна милиуна година. Или је оно она синула последњим својим сјајем, синула па се за навек — угасила?! Ко да одговори на сва ова питања?.... Lamartine — „Harmonie" Цела обитељ нашега Сунца од 427 својих чланова, то је само мајушни заселак у општој отаџбини — васељени. То су исто и сви остати небесни светови. Пре постанка наше сунчане системе васељена је била тако исто окићена миријадама небесних светила; а кад се и наше Сунце угаси, кад сва његова породица изумре и постане једно васељенско гробље — ова ће се небеса тако исто блистати миријадама миријада звезда, — сунаца и сунчаних система. И далеко пре свију ових садашњих небесних  светила васељена је била тако исто лепа, тако исто величанствена: она никад није била ни лепша ни ружнија, ни светлија ни тамнија: она је била у далеко минулим временима, она је сад, она ће бити  у будућим миријадама векова — само једно вечито постајање и једно апсолутно трајање.... И целокупни живот једне читаве сунчане системе, па ма он трајао миријадама векова — то је само једна цигла жица у бесконачном ткиву живота васељенина..... Наша епоха није ни мало ни важнија ни претежнија од оних што су давно и давно прохујале.... Васељена нема епоха, нема периода. Она је апсолутна једноставност!.....

Фламариоп. И оаме звезде што их о лепим вед-  рим вечерима гледамо, како оу оепо небу  осуле као златне трепераве кокице, имају  доба свога детињства, своје бујне мла-  дости, своје зрелости, своје дубоке ста-  рости, па најпосле и њима куцне послед-  њи час, те се и оне за павек угасе. Неизмерно крило васељенино то је,  у једно исто доба, и колевка игроб без-  бројним световима, што се непрестано  рађају п мру .... НАШЕ НЕБО Посматратп, то је проучаватн ..... Кад човек о ведрим ноћима стане да по-  сматра ово наше плаво и звездама осуто небо,  њега обузме неко необпчно осећаље. Његовп  погледи хтели би да продру у дубине небесне;  да виде шта је тамо и има ли живих п умних  створова на којој год другој звезди... Али хај!...  ЕВегов је поглед још нејак, а впд несавршен,  те нису кадрп да се унесу у тако непзмерне  дубине васеженине. Па ппак за човекову душу  нема већега ни узвпшепијег задовољства, него  кад се на крилима својпх мисли впне у те та-  јанствене покрајине небеске .... На први поглед нама се чини да су звезде,  што на небу вечно трепере, непомичне; оне пам  изгледају као да су приковане за ону плаву  куиолу небесну, а није, оне се ненрестано крећу  од истока ка западу. Па и то није: нас паше рођене очн варају!.. Наша је земља то што се  за 24 часа око своје осе окреие н што за  годину дана обнђе око свога дентра — нашега  сунца.... Отуд долазе сва прпвпдпа кретаља п  нашег сунца и целога звездаиог неба нашег; због  тога у разпа доба годпне нпсу једне нсте звезде  на нашем небу. Тако, ирвога јануара у 9 ча-  сова увече наш зенпт — она тачка на небу  што ]е над нашим теменом — пада нзмеђу две  главне звезде у Возару и Перзеју, између Ка-  пеле и Алгола. У то доба, тога вечера, вндпмо  на нашем небу ова звездана јата п тлавпнје  звезде њпхове: Поларну звезду у репу \ Малог  Медведа као центар око кога се сва звездана  јата севернога пола п све љпхове звезде окрећу  и које никад не залазе; а то су: Велики и Мали  Медвед, Северна Аждаја, Кет>еус, Каспопеја,  Лабуд, Лира п Херкулес. Те вечерп п тога сата  на самом истоку впдимо лену сјајну звезду прве  величине и то је Регулус у Великом Лаву. На  северопстоку Велпкп Медвед готово додирује  сам хоризонат, док се на северозападу једва  мбже видети Вега, звезда прве величине у Лирп  што је у самој маглп севернога хбризонта; а  даље ка западу видимо другу сјајну звезду, то  је Денеб, звезда прве величине у Лабуду, који  је иешто мало впше одскочпо од северног хо- рпзонта, него што је Вега. На самом зенпту  видпмо звездана ја т а :  Перзеја с Медузпном гла-  вом и у њеној косп сјајнога Алгола; впдпмо  Возара са његовом лепом звездом Капелом —  Козом; западно од Перзеја впдпмо лепо п сјајно  звездапо јато Аидромеду са велпким квадратом  Пегазовим, којн умало што пе додирује за-  падпп Хоризонат. Јужпо од Перзеја и Аидро-  медевнднмо Бика са Алдебарапом иПлеадама —  Влашпћлма — а мало даље п Овпа. Југозападно  од Овна видпмо велпко звездапо јато Кптово  са његовом чудповатом звездом Мнром. Северо-  западио од Перзеја, у самој Кумовој Слами, ви-  дпмо лепо звездаио јато са пет сјајних звезда  друге велпчпне п то је Касиопеја, што веома  лпчн па отворено латинско У У .... Јужио испод  Бпка иеобнчио блпста најдпвпије звездапо јато  на целом нашем небу, то је Орпон са својим  златнпм појасом од три небеспа супца п са својом  сјајном звездом Ригером. Исиод Ориона впде се  два малепа сазвежђа: Зец и Голуб, а источно  од Зеца п Голуба впдпмо Велпког Пса са ње-  говом сјајном звездом, пајлепшом па пашем иебу  — Спријусом. Источно од Бика лепо сија ве-  лпко звездано јато Близанаца са своје две лепе  звезде прве величине — Кастором и Полуксом;  а јужно испод Близанаца вндимо малено са- звежђе Малог Пса са својом црвенкастом звездом  прве величиие — Процпоном. Готово на средо-  краћи између Великог Лач>а и Блпзанаца једва  се впде две мајушне звездице четврте велпчнне.  И то је Рак... Још пам ваља поменути знаме-  ниту небесну реку Еридап. То је један пзви-  југан нпз сићушних звездица четврте п пете  величине, који потиче од самог Ориона и то  право западу, а после, од једном, окреће свој  ток југу, па онда нстоку п најпосле се губи у  магли самога. јужног хоризонта.... Млечни Пут —  наша Кумова Слама — овога вечера сече на  две поле целу ову пебесну куполу и то у  правцу од југоистока па на северозапад. Овај  Млечии Пут пролазн између Велнкога и Малога  Пса, пзмеђу Влпзанаца и Ориона, нзмећу Во-  зара и Бика, а сече звездана јата: Перзеја, Ка-  сиопеју и Лабуда. Изађемо ли на отвореио место нрвога априла  у 9 часова увече п погледамо ово псто напте  небо, впдећемо, да се оно са свим изменнло. Ни-  једпо сазвежђе н ннједна звезда није вгаис на  ономе месту, на коме смо их гледалн првог  јапуара у 9 сатп увече. И сам се зенпт са  онога места номакао у правцу ка североистоку п ено га под самим ногама Великог Медведа,  који се са северног хоризонта поиео готово на  сам зенит. Тако псто сва поларна сазвежђа про-  меппла су евоје положаје, па којпма су били  првог јапуара у 9 часова увече. То је псто  и с осталим звезданпм јатима, што се налазе  ван северпога круга небесног. Нека су са свим  ишлезла, а то су она што су 9 јануара била  блпзу западног хоризонта, као Пегаз, Ован, Кит  и река Еридан, док су се опет на пстоку ја-  вила са свим друга сазвежђа, као: Каигџија са сво-  јом сјајном звездом Арктуром, Херкулес, Змија и  Змпјар, Дјева са својим златипм класом— Спи-  ком. Велики лав се попео на иајвншу небесну  тачку:  а то је јужно испод зенита. Пред Дје-  вом видпмо Гаврана, а готово цеојужни хори-  зонат прекрилило јевелико звезданојато Хидре  — водене Хале. И млечни се пут померио, а  са њим и сва она звездана јата, што су се по  њему п око њега поређала, као:  Мали и Велики  Пас, Орион и Близанци, Бик и Возар, Перзеј и  Касиопеја. Плеаде се губе у магли западног  хорпзонта... * А посмотрпмо ли свод небесни пад нама  првога јула у 9 часова увече, онда ћемо ви- детп са свнм другу звездапу панораму па целој  небеској куполн. Зеппт нам је тога вечера на  самој средокраћи пзмеђу Велгтког Медведа и  Лпре, између Херкула, Кочпјашан Аждаје. Јужпо  од Херкула впдимо Змпју п Змијара. Велпки  Медвед се примакао северозападу, а Великп  Лав се спрема да зађе. Кастор п Полук сеједва  виде у магли на самом западпом хоризонту:  све  остале звезде из Блпзапаца већ су давно заптле;  Возар са Капелом, Перзеј и Аидромеда са Пе-  газом се једва виде на северном п североисточ-  ном хорпзопту. ДелФпна впдимо где је већ вп-  соко одскочио на псточном небу. Тога вечера  видпмо како се другп полукруг Млечпога Пута  оцртао преко целога псточног пеба, а ио њему  се поређала звездана јата: на самом северном  крају Перзеј, на Касиопеја, па Лабуд, пазлатно-  крили Орао са својом звездом прве велпчпне —  Алтаиром ;  а на оамом јужном хорпзонту впдпмо  Стрелца п дпвио лепезасто сазвежђе — Скор-  пију, са њеном ејајном звездом нрве велпчпне  — Антаресом. Слпчпу промену звездаппх јата вндпмо тако  исто и на дан првога августа у 9 часова у-  вече. Млечни је пут целу небеску куполу иред- војпо скоро на две поле. Зенит иам нада на,  средокраћу пзмеђу Лабуда н Касиопеје, Пер-  зеја п КеФеуса. Велики п Мали Медвед са својом  Аждајом налазе се на источној половини небеске  куполе, а ниже према југу на пстој страни не-  беснога свода впдпмо Змију и Змнјара. Северну  КрунУ  п Каигџпју видпмо на југоисточпом  хорпзонту. По самој Кумовој Слами, пошав од  северног хоризонта, па преко целог неба све до  јужног хорпзонта, поређала су се ова звездана  јата: Бик, Возар, Перзеј, Касиопеја, КеФеус,  Лабуд, Ллра, ДелФин, Орао и Стрелац. Западно  од Перзеја впдимо Овна, а пред љпм велико  Кптово сазвежђе. Јужно од љих блиста се Ан-  дромеда и велики звезданп квадрат у Пегазу,  а пред овим звезданим јатима видимо Водолију,  а пред њим Јарца. На самом западном хори-  зонту видпмо једиу веома сјајну звезду:  то је  Фомалхаут у Јужној Риби... И то су само звездана јата, која ми се-  верци видимо на северној небеској хемисФери.  Доле на јужпом небеском иолу имају са свим  друга сазвежђа, која ми никад видели нисмо.  И да ли су само то једина звездана јата у бес-  коначној пучини небеској?.. Не; сва та небесна сазвежђа, све те небројене звезде, што пх људп  гледају, посматрају, проупавају за чптавих пе-  трдесет векова, пису нпшта друго, до један вишп  непмарскп створ велпког оца небеског, до један  већи звездани комплекс, до један цпглп, у ве-  ћем небеском стилу, сунчапи систем!.. А колпко  лн таквпх звезданпх комплекса још пма, што их  очп паше не впде и што пх нпкад ннједанумшт  створ са наше земље, па нп сакоједруге пла-  нете нашега сунца, неће впдетп?!.. ЈЕДНА УГАШ ЕНА ЗВЕЗДА I БЕСКО ВАЧН О СТ ВАСЕЈБЕНИНА „Ни вечност једне душе не би била  довољна да обиђе бесконачност ва-  сељенину и да све сазна“... Ф ламарноп. Једнога вечера и мене позову у Грађанску  Касину на нозната предавања г. Д . С . о бес-  коначности васељениној. Ово је било његово ше-  сто предавање. Ја не знам што је он говорпо  на првпх пет предавања, алп но ономе шта прн-  чају онп којп су га слушалп пзгледа да је ко-  јешта говорио. „Е баш оно крупно одвали, кад рече,  да наша земља, шестарећи око сунца, уједној  секундп, а то је док шеталица на сату учи-  нн „цак,“ прође простора 29 километара, а то  је, колнко одавде до иза Раље!“ повикао је је -  дан којп је бно на његовом трећем предавању. „Вала то му је и којекако — да човек и  верује и не верује — али кад оно рече да се  из нашег сунца може истесати један милиуп и  две стотине осамдесет хиљада ових наших зе-  маља, — то му ни луд не би веровао,“ додао  је неко други. „А овамо је одмах за тим иавео да је сун-  це теже од наше земље трп стотине двадесет  четнри хнљаде пута.... Он сам себе побпја: онамо  каже да, се из сунца може истесати 1,280.000  наших земаља, а овамо да је оно од наше земље  теже само 324.000 пута!“.... „Море, пројте се, људи!.. Зар не впдпте  да је у ове наше научнпке ушао некакав ук,  те немају о чему паметнпјем да говоре, већ о  ономе у што нп луд не бп веровао. Ја од кад  знам за се наша земља стојп како стојп, а онп  сад пронашли и да пде п како пде, па чак п  колико у њој пма ока!..“ рећп ће на то неки  Драго опанчар.... На предавање беше дошло пуно света. Лепша  половина је необпчно бпла заступљена. У ве-  лпкој дворницп Грађанске Каснне бпла су сва ме-  ста заузета. Мушкпње је било у побочнпм со-  бама. Пушпло се и разговарало. Говорпло се о  последњим велпким указима, што су их донеле  службене новине, а за тпм се прешло на пред-  стојеће изборе и на то, која ће странка однетп  победу. Глас Весе Ћука највпше се чуо. Ои је  доказивао да ова садашња органпзацпја наше вој-  ске нпшта пе ваља; а да се он пита, сместа  бп замолпо Гуснју, да нам опа уреди војску.  Стеван Зоља, Савамалац, на другој страни љу-  тио се нешто на одбор, што се нпшта не стара  за њпхов крај, већ свакп одборник вуче на своју  страну, а овамо кад се пореза и општппскп нрп- резп наплаћују, онда од Сављана прво траже.  Из побочне собе се опет чу некп глас, да је  свему томе крпва наша пнтелпгенцпја п Бог  светп зна, о чему се ту још не би говорпдо и  преппрало, да неко не повпка: „Почпње!.“ И мп нагрнусмо на врата. Наста један свечан тајац. Г. Д. С . беше се већ попео па катедру.  Смешкао се: мпло му, што се његова преда-  вања овако лепо посећују. И онда иоче, од при-  лпке, овако: „Госпође и Господо, „Овога вечера имамо једпу врло неблаго-  дарну тему. 0 њој су лупали главу толики свет-  ски умовп па је опет нпсу довољпо расветлили.  II ја сам се сад, иигмеј један, пашао даје пред  вама расправљам! То је од мене одиста дрско;  алп шта ће се, да није те дрскостн и у дру-  гих људи, људски бн се род иросто упарложио,  те пе би био ово што је... Дакле ја ћу данас  говорити о бесконачности васељешшој....“ И онда мало заћута. ГБегови се погледи  зауставише на „плаФ0ну“ — као да је кроза њ  хтео да погледа у ону бескрајну нучпну небе-  ску, што је баш овога вечера треиерила мири-  јадама небеских светила. „Прво да се упитамо,“ започе он, „шта је  то уираво васељена? — Васељена је све, све  што она у себи садржи: то је иаша земља и  паш месец; то је пагае сунце и сва његова огромна породпца — Нептун, Уран, Сатурно  са својпх осам пратплаца п онпм тајанственим  појасима својим; то је горостасни Јупитер, пз  кога може изићп хиљаду и две стотппе ових па-  ших земаља; то је онај блпстави рој астеропда,  што кружи око нашег супца пзмеђу Марса п  Јуиптера; то је сам Марс; то је Веиера п Мер-  кур; то су опе загонетне луталице — репате  звезде — што се с времеиа на време на небу  појаве, облете око нашег супца па их опет не-  стане, — то је ово наше лепо небо са својпм  безбројним звездама што на љему вечито тре-  пере; — -  то је опо и што впдимо н што не вн-  днмо — то је оно што нема нн почетка нн свр-  шетка!... Васељена је, дакле, еама бесконачпост:  бесконачност је под нама, бесконачност над нама,  бесконачност пред нама, бесконачност за нама !..  И како то да се још боље пашем уму пред-  ставп?.. Замислимо једну безгранпчну СФ еру, у  којој је свако њено место њен апсолутнп центар...  Летели мп брзпном сунчане светлости, — што  у једној секунди прође три стотпне хпљада ки-  лометара простора, — летелп ми, велим вам,  том страшпом брзииом лево илп десно, доле илп  горе — сто, двеста, хиљаду, сто хиљада, не,  већ сто милиупа, ие година, већ векова, — мп  бисмо билпувеку центру те безграничне СФере!...’  1 1  Х Јпе врћеге ( 1оп1 1а сеп 1ге едЈ раг 1:ои4, 1а С 1гсопГегепсе пШ е  раг< ; (РазсаТ). „и  бесконачггоет времена аиалог је беско-  начности васељениној :  оно пема свога почетка,  оно неће пмати нп свога свршетка. Само пме:  време, — то је илузија; јер у жпвоту васеље-  нину нема времена — нема ни прошлости, ни  садашњостп, ни будућности: живот васељеппп  — то је једно апсолутно трајање .... * „Па и сама бесконачност броја аналог је  бесконачности васељенине; јер је у васељеип све  безбројно — световп као п атоми, из којих су  тп световп састављенп. „Па и сам прогрес жпвота — било биљ-  ног п.та жнвотнљског — нема својих граница.  И оп је вечпт п бескрајан. Ко би могао повући  границе пзмеђу интелигеиције једног црвића и пн-  телпгенције ловачког кера, а ко ли између једног  Патагонца2  и философи  Канта, великог астронома  Коперника и песника Молијера?!. 0, ти узви-  шенп Уму, ти вечпта н ненојамна спло васеље-  иина — што одржаваш на карару и вечитој хар-  монији миријаде миријада светова, те чине да  је овај свет и тако леп и тако велпчапствен и  тако недостижан, — ми се теби дивимо; ми пред  престо твој на колепа падамо и са дпа душе  своје прошапћемо: „Велија дела твоја јесу Гоеподи !...-‘ 2  За Патагонце веле, да интелектуалпо стоје најниже од  свију осталпх пдемена читавог човечаиства. Онц жпве у Патаго-  нији, на јужном крају Америке. * После мале паузе он опет настави:   „Господо и Госпође, „Бесконачност васељене то је бесконачност  и вечитост материје, која пспуњава ц ес»  простор;  а бесконачност простора н вечптост материје,  то је бесконачност светова, то је вечптост жи-  вота љихова; а бесконачност и вечитост живота  њнхова то је бесконачно и вечнто кретање ма-  тернје; а бесконачно и вечпто кретање мате-  рије, то је бесконачло и вечпто обнављање —  вечито постојање, рађање и умирање светова3!... „Вама то, Господо и Госпође, може пзгле-  дати мало и чудновато и невероватно, алн је  то ипак така овејана истина, као што ја гле-  дам вас и вп мене. „Ево вам једпог примера: „Колико сте пута о леппм ведрим вечерпма  гледалп ово паше лепо плаво небо осуто без-  бројним треперавим звездама. И на северној и  на јужној хемисФери небесној једва их се могло  голпм оком видети око 4—5 хиљада, али кад се  небо погледа на мало веће телескопе, оида их  се покаже на мшшупе. И не само да их се по-  каже на милиуне, већ нам телескоп открије без-  број пебеснпх маглина и магличастих звезданих  гомпла. Небо пам се онда учиип као да је све  с краја на крај посуто ситним блпставпм песком. 3  У овоме излагању г. Д. С . има мало и порицаља. Он  говори о бескоиачности живота светова; а овамо одмах казује  како се светови вечито рађају и мру.... Из овпх се небесних маглина стварају нови све-  тови, нове суннане системе. Од безброја тих не-  беснпх магшна п звезданих гомила да поменемо  једпу пз маленог сазвежђа које се зове: Ловачки   Лси.  И она се голнм оком не впди, а кад се  телескоп потражи, онда нам се у том маленом  сазвежђу оцрта један мајушни блпстав венчпћ,  начичкан једва приметним прашпнастнм звездп-  цама. Бзих је знаменптп астроном спр Хермел  старпјн чак п пребројно :  пма их, вели се, преко  десет хпљада, а то ће рећп, да у оној маленој ма-  глпчастој гомилици има преко десет хиљада су-  наца, или, боље рећи, сунчаних система, н ве-  ћпх п мањпх него што ј е систем нашега сунца,  овога колоса небесног, из кога се, као што сам  ,вам недавно напоменуо, може истесати милиун  л две стотине и осамдесет хиљада ових наших  земаља, која је опет за себе један колос!.. Па  п опет, кад би се ово наше сунце гледало пз  даљпне оногамајушног прстенчпћа звезданог, оно  се не бп голим оком видело, н једва ако би се  на највећи телескоп могло паћи п то као једна  светла треперава тачкица — колико убод мале  шиваће игле!... А шта бп се тек могло рећи  о осталим, безбројпим небесним маглинама п  звезданим гомилама — у Перзеу, у Тукану,4   у Центауру, у Ждребету, у Орпону, у Штиту  Собјевскога, у Великом Медведу, у Андромеди, 4  Сазвежђе на јужно.ј хем и сФ ер и  неба. « у Змају, у ЛаФу, у Водолнјп, а шта опет о  оном горостасном п светлуцавом небесном по-  јасу, што се зове Млечни ЈЈут  — наша „Кумова  Слама“  — што је цело небо опасала, а која нп-  шта друго нпје, до баснословно однасудаљена  сунца и сунчане спстеме, којпма нема броја нп  есапа — нп по даљпнн нп по велпчшш њпховој?!.. „Ето, Господо и Госпође, то су тек овлашнп  оцртаји нама непојамне бесконачностп васеље-  ннне!.. „Пре мплиуна и мплпуна, не годпна, већ  векова, п наше сунце п цела његова огромна  породица бплп су овака небесна маглнна, чије  су се гранпце тада простпрале далеко пза гра-  ница Нептуновпх. Пречшхк ове горостасне ма-  глнне нашега сунца пзносио је преко 8800 мп-  лиуна километара!... Најире се од те маглине  оделио Нептун, а за њпм Уран, па Сатурно, па  Јупитер, па астероидн — пма их око 400 што  су до сад пронађенп; а, по свој прилици, пма  их још којп нису пронађени;  — иа Марс, па  наша Земља, па Венера и на послеттгу Меркур,  овај мезимац иашега супца. Па и ова деца сун-  чева имају свој пород. Земља наша има једно  дете —.  а то је наш Месец; Марс пма двоје,  Јупитер четворо5 , Сатурпо осморо, Уран четворо.  За Нептуи се 31га да има самог једног пратпоца, 5  Један од овнх Јупитерових пратшгаца, по дмену Гани-  мед, нешто је мањи од Мареа, а већп од Меркура. али некн астропомп тврде, да нх мора битп  впше6 ... „И та огромна породица нашега Сунца сме-  штена је у једну периФирпју небесног простора,  која има, као што горе рекох, у пречнпку на,  скоро, девет мплајарада кплометара. II она опет  у целој васељенп нпје ништа друго до, као што  вам мало пре рекох, један убод иглин!... То је  један циглп атом међу атомима из којих се са-  стоје свп небеснп световп, којп пспуљавају ову,  нашем уму недостпжну, васељенску просторпју,  просторнју без краја и почетка, просторију што пма једно једпто име: васељена .... „Господо и Госпође, „Бесконачност је васељенипа што п вечн-  тост њена. Има светова који су сад у повоју,  а пма пх, који су у пуној младићској бујностп,  а пма пх којп су достпгли врхунац зрелости  своје, а има пх који су нагли вечеру живота  свог.... Ето п ова наша земља била је негда не-  бесна маглина — и она је негда сјала најпре  љубпчастом бојом, па бљештећи белом, па златно-  белом, на црвеном, док се најпоеле пцје охла-  дила. Мнлиунима и мплпунима годииа прошло је  док је она постала ово што је; и милпунп и  милиуни проћн ће, док се и паше супце охладн  и постане један грдоспн пебесни леш. С њим  ће нзумретп п сва његова породнца. И то ће 6  А има их који с великом вероватноћом тврде, да Нептуи  није крајња еунчева п.танета, већ да и лаа њега ина још једна  — зансптунска планета!... битп једно васељенско гробље.... Шта се мр-  штите?.. Не бојте се. Ми то дожпвети нећемо!.. „И цео овај жпвот н нашега сунца и целе  љегове породнце, то је само .један трен у жп-  воту васељенпну!.. Ето шта је бескопачност ва-  сељенина!“... Овим је г. Д. С. завршио своје гаесто пре-  давање. * После је настала пгранка. 0 васељени п  њеној бесконачности ама нпко впше нп речп да  прозбори. Па и сам г. Д. С . о томе ппје вшпе  миелио: и он се ухватио у коло и играо је, да  га је свега зној пробио. Што се мене тпче морам  признати да ме је предавање овога г. Д. С.  прилично узбудило, те нисам могао нп да вече-  рам, а то лн да се у коло ухватпм. Оно мп  није силазило с ума, да је васељенпна безгра-  нпчност, слична оној бескоиачној СФ ерп, у којој  је свако њено место љен апсолутнп центар:  летело се ма у ком правцу, десно пли лево, доле  нли горе, — сто хиљада, не, већ милиун ми-  лиуна, пе година, већ векова, брзпном сунчане  светлостп, — увек бп се бпло у центру те бес-  крајне с-Фере.... Та ово је, да човеку свест мркне!...  После опо „да ће се у току времена и наше  сунце ицела његова породица скочаљити и по-  стати једпо васељеиско гробље;“ па оно, да се  п светови рађају п умиру, — ето, томптроје  није ишло у главу: зар ова наша лепа земља, пуна сваке природне лепоте, пуна зелеппла, пуна  цвећа и мириса, пупа мпрпјада Божјпх ство-  рова — пуна песме и цвркута, пуна љубавп п  доброте;  пуна мрзостп и завнсти, — па да свега  тога од једном пестане п да постане један ва-  сељенскп леш?!... Не, ие, то само бпти неможе:  све верујем, алп у то ие верујем. Зар је Бог  за то створпо овај лепп белп свет п у њему  чудо од чудеса — човека, па да га једног дана  збрпше као сунђер кредом псппсане циФре на  таблп?!. Не, то бп била права, па макар, Боже  опрости, п Божја бесмпслнца!... У тпм п таквим мпслима отпшао сам кући  п легао у кревет. Дуго п дуго нисам могао за-  спатн. Иснред мојих очију пролазили су читави  световп, црпи као авети, а покривени вечптом  тмином. У два, сам маха скакао пз кревета и  опет легао, али пусти сап никако да мп дође.  И, најпосле, не знам кад сам и како сам за-  спао..... ЈЕ Д Н А  8И Н 1А  И Н Т Е Л И Г Е Н Ц И ЈА Све се објашњава на овоме свету,  што га мп видимо, друтим сзетом  који ми не видимо... С-Ге Ле МаГзГге. Како је то било ја  п сад не знам, тек менп  се учпни као да ме неко по пмену зовну. И  ја се пробудпм. Погледам. Баш до самог кре-  вета стајао је један младић. Бпо је провидан;  јер сам кроза њ лепо впдео свој орман с кљп-  гама, како га је кроз прозор обасјала месечина.... „Устани!“ рече мп он. Ја устанем. Био сам лак као перо. По-  гледам иа свој кревет, кад, о чуда, а ја се пс-  прућио на кревету иа спавам као — заклан:   једва сам могао опазити да ми под котлацем  бије дамар. И таман да заустим да упитам шта  је ово са мном, а онај ће мп младић рећи: „Видиш, оно је твоје тело, а тн си душа ње-  гова: оно је оно, што се вечито на теби ме-  њало и обнављало, а ти сп оно што је у ономе  материјалном телу твоме бпло непроменљпво п  што ће вечпто остати непромен.љиво. ..Ама зар ја умро?!“ умало што не ппснух. .,Не бој се; нпси. Пмаш тп још дуго да.  живпш на овоме свету п да лупаш ону твоју  веселу главу!“ рече оп смешећи се. И ја опет погледам на моје тело:  јест, оно  је. Ја, баш истоветни ја. Чело мп се беше нешто  памрштило — Бог јединп зна, шта се у тај мах  по оној мојој главп мело?... И да ли је оиа  знала шта се ово са мном збива?!... „Не брини, ништа не брини: оио се сад  палази у сташу мртвог сна. И оно заиста мр-  твим сном сиава и спаваће, док се год ти у њ  не вратиш; а сад де, да идемо !.. Далеки еу нашп  пути, куд ја мислим да те одведем!... Хоћу да  те разуверим о твојој певериди — о бескона-  чности васељешшој и да ти докажем да је она  у једно псто време н колевка и гроб безброј-  них светова.... Хоћу да те проведем кроз без-  број сулаца. и сунчаних система; хоћу да те  одведем на једаи давно и давно изумрли свет,  којн је бпо у највећој бујности и развпћу онда  кад се ова ваша земља није ни мислила ро-  дитп. Свет је тај баснословно далеко од вашег  сунца, или, боље рећи, од ваше земље. Зато  ћемо ићи много већом брзипом, него што је  брзина светлости; јер кад би ишли брзином све-  тлости, требало би пам десет хиљада година  даноноћног путовања, па да се до тога света  дође, а толико исто па да се вратимо; а ми то  морамо све обићи, и уз пут ирегледати и друге  небеске знаменитости, па се до зоре вратити. Теби то може изгледатп мало невероватно, алп  тако је у ствари. Духовни свет не зна за да-  љину. Он је у трену тамо, где замисли... У  први мах морамо ићи лакше, паравно, релатпвно  лакше. Ићи ћемо у правду сенке земљине, па  ћемо после скренути у лево — од прилпке на  средокраћи између земље п месеца, — одакле  ћемо посматрати п ваше сунце п ваш месец п  ову лепу постојбину твоју, овај малени чунпћ  васељенски, у коме се вози преко океана вечно-  сти читава милијарда п по људи!... Одатле ћемо  видетп да и ова ваша земља није ништа друго  до једна небесиа звезда, онака пста као што  је и ваша Вечерњача, ваш Марс, ваш Јупптер  и Сатурно... А сад, де, кренимо се у пме  Божје И ми се кретосмо. Ја управо ни сад пе  знам како ми пзађосмо из мог стана, да лп на  прозор или па врата. Само сам впдео како се  нснод нашпх ногу измпче земља. У један мах  небо над нама поцрни. То внше ие беше оно  лепо и плавкасто небо посуто треперавим зве-  здама, већ једна црна, црна као поноћ, небеска  пучина, посута небројеиим светлим већпм и ма-  њпм звездама. „Сад смо нзвап атмостере земљнне, зато  нам је небо тако црпо. Звезде, као што впдпш,  више не трепере, јер им се зраци пе ломе кроз  вечно таласасте слојеве земљште атмос< 1>ере,“ об- јашњавао мп је ове, за ме непознате, појаве,  овај загонетни вођ мој. „А погдедај сад!“ повнка мој вођ. „Сад  смо таман на средокраћи између Земље и Ме-  сеца. Одавде до ваше земље има 162 хиљаде  километара, а тодшко исто до Месеца.... Погле-  дај Месец, шта ти се чини?... Опажаш ли ка-  кву год разлику?“... „Опажам, како не опажам: много је већп  него што је кад га са земље гледамо. После нпје  ни онако ејајан.“ „Наравно, јер смо му се за половпну од-  стојања приближили.... Алипогледај-дер и вапгу  земљу, како она сад изгледа!“ рече ми он и  пружи руку на једно место на нашем небу. Ја погледам. Нисам могао својпм очима ве-  ровати. То беше један грдан, таман, један вп-  дан колут, оцртан на црној пучинн небескрј.  Никад и никад не бих веровао да је то наша  земља, да су ту оних нет „части“ света — Азија,  АФрнка, Амерпка, Аустралија иЕврона; да су  ту она сиња мора и по њему просута она без-  бројна острва и архипелази; — да на том там-  пом колуту има тако силних, тако пространих  п тако моћних држава и народа; да су ту на  тој, једва видној, плочи земљиној — Париз, Лон-  дон, Веч, Верлин, Петроград, Пекинг, Чикаго,  Њу-Јорк, Сиднеј, Калкута и многи други бо-  гати и велелешш градови, птто су посејани по  ненрегледпом шару земаљском; да на оном мр-  ком лопару живи једна милијарда и по људи; да су ту оне сшше н боју вичне војске; да су  ту читавп паркови Круповпх, Дебапжових п  Астронгових топова; да су ту грдии п много-  бројни магацпни, пунн пунцати пушака свију  могућих система п другп пунн барута, динампта  н трпста другнх чуда п спјасета, што пх је  људскп род пзумео, да њима сам себе сатпре  и угшштава!... „Е, сад пазп!.. Сад ћемо нзпћн пз земљине  сенке. Ићп ћемо лагапо, да би боље посматрали  помаљаље вашег Сунца,“ рече мп вођ мој. И одиста, не постоја мало, а пза онога мрког  колута, п то с једне стране, поче да игра чуд-  новата, сад црвенкаста, сад љубпчаста, ■  а сад  блештеће-бела светлост. С те стране перваз зем-  љпн преливао се у стотпну разнпх боја, док од  једанпут иза њега стадоше избијати некакви,  сад мањи, сад већи, светли букови. Некн од њих  су доппрали до половпне иеба. На овој странп  обод земљин као да беше оперважен иеком, као  крв црвеном, траком, иза које су на све стране  пзбијали ФОСФорасто-светли млазеви, чији су се  врхови повијали час на једну, час на другу  страну. Каквих ту иије бпло слика п облика!..  Неки су личили на горостасне расцветане лале,  другн опет на цвергасте жалосне врбе, трећи  на повпјен шевар и ситу, а некп на растресита  пламена повесма .... „Ето, то су,“ рече ми вођ мој, „тако зва-  не сунчане протуберанце, његове ерупције, ог-  њенп валп вечпто узбуркапога иламеног океана на вашем Сунцу. То су онп лстп појавп, гато  су нх вашп астрономп толпко нута посматради Сунчани Оукови прпликом тоталнога сунчевог помрачења.... 0, да  ти је знати како су страховитп ти сунчеви  огњени вали, тп његови нламени букови и еруп- цжје!. Они често достпжу виспну на преко  300.000 километара, а то је скоро за четвртину  сунчевога лречника, илп на 26 пречнпка ваше  Земље.7  Него ми ћемо пмати прилику да све  то изближе посматрамо. На путу нам је једно  сунце веома слично вашем Сунцу, слично и по  својој величини п по броју својих планета... А  сад пази!“ повпка он. И, док би човек оком тренуо, оних ватре-  них млазева и оне црне Земљине плоче неста а  на небу се нађе једно сунце п два огромна ме-  сеца. Боже, ј а величанствен ли је то био при-  зор!.. Око нас се свела једна као угљен црна  небесна п л ан и сФ ер а, посута безбројним звездама  које само светлуцају а не трепере; а међу  њима светле, неком мртвачком светлошћу, три  велика небесна светила!.. „А, како ти се чини?.. Нп налик па опо  небо, што га вп, било дању, било иоћу са своје  Земље гледате!.. А то је оно исто небо, то су  оне исте звезде и звездана јата, то је оно псто  ваше Сунце и ваш Месец — само што пм се  сад придружила и ваша Земља!.. Ено иогледај  је, ногледај !.. Види како су се на њој лепо  оцртала њеиа мора п њепн контпнентп!“ повпка  мој во!) гласом, као да је п сам ганут овпм  величанствешш иризором небеснпм. 7  Сунчев је пречннк 108'/2 пута већи од пречнпка наше  Земље... Менп нпје никако у главу ншло да је ово  оно псто небо, што сам га целога свога века гле-  дао са наше Земље. После, и то ми је бпло чудно  што па небу светле трн велнка небесна светила  — једно сунце п два огромна месеца — па ми  се опет чпнило да није дан већ ноћ... И таманја у тој мисли а мој ће вођ рећи: „То је са свим проста ствар. Овде нема ни  ваше Земље, ип њеие атмосФере, те да од себе  одбијају сунчану светлост. Овде се сунчанизраци,  као и зрацп оба месеца8 , губе у овој пеизмер-  ној празнини васељенпној. РеФлекса њихова ни  с које стране, с тога се теби и чини, да смо  код сва три небесна светила окружени пеком,  тебн дос.те непознатом, ноћном тмином.“ Даље, ја се још никако нисам могао раза-  брати: где је север, а где југ\ где је исток ,  а  где заиадЧ.  После бејах са свим изгубио рачун:  шта је горе, а шта доле?.. На то се мој вођ осмехну, на ће ми рећи: „У васељени нема ни шта је горе,  нп шта  је доле\  у васељени се не зна ни за исток , ни  за заиад , ни за север , ни п&југ.  Те сте појмове  вп створили ради вашег оријентисања на Земљи  вашој, алитога, као што рекох, у васељени нема.  Ми бисмо овде могли стајати хиљаду годипа, па ие 8  И нашег Месеца и наше Зем.т.е, која је овом приликом  на небу сјала као и еваки други мееец. бпсмо приметили да се и једна звезда помакла са  свога места: једва ако би се у 25 хиљада го-  дпна опазило, да су поједпна сазвежђа у неко-  лико изменпла свој садашн.п облик. Па п само  ваше Сунце пе бп се за хиљаду и више годипа  ни помакло с опога места, на коме се сад па-  лази, док се вама, на вашој Земљп, чинп, да се  оно свако јутро на пстоку рађа, а увече на  западу залазп!.. Све је то прпвпдно. Девет де-  сетпна је од онога, што вп впднте, друкчпје пего  како се то вама чпнп. Алп о томе за сад доста!..  Него деде да мп нађеш Зодијак , плп боље рећн  да мп нађеш оних дванаест небесштх знакова —  звезданнх јата — што представљају лрпвндну  путању вашега Сунца око Земље, нлп путашу  којом гаестаре ваше планете: Меркур, Венера,  ваша Земља, Марс, Астеропди, Јупптер, Сатурио,  Уран и Нептуи око свога центра Сунца!.. Пу-  таша се та с овога места, где смо мн, цела видп,  јер ваша Земља не заклања њену другу — ју-  жну — половину. Али пре тога ваља ти наћи  Поларну Звезду. Она је, знаш, у репу Малога   Медведа , а после ћеш без пола муке .  наћи н  сва остала звездана јата, што су па северној  хемисФерп иебесној, а тако исто и оиа што су  на јужиој страни.“ И ја станем разгледатн целу небесну пла-  нпсФеру п по њој растурена звездана јата. 1Бу  беше на две поле предвојпо онај блнстави појас,  што се зове Млечни Пут  плн Кумова Слама.  И  брзо сам се оријентисао. Прво сам нашао Ве- ликог Медведа , а за тим п Малог.  Нађем п По-  ларну Звезду. Морам признати да ми се учп-  нило као да ова сазвежђа нису на истом месту  као што сам их са Земље гледао :  учпнило мп  се да се овај севернп небесни капак поме-  рио са свога места н отнгаао некуд на другу  страну неба. „То ти се зато чпнн што ти није Земља  под погама да заклонп јужну половину неба, па  те то збуњује. Тако је то :  ништа човека тако  не вара, као његове рођене очи,“ рећи ће ми  мој чудновати вођ, ама као да ми је мислп  чптао... После малога носматрања нађем и лепо са-  звежђе Еасиоиеју.  Оно је на противној странп  нрема Великом Медведу, с оне страие Поларпе  Звезде. Мало у деспо, а нешто ближе Поларној  Звездн, светлуца малено звездаио јато Еефеус.   Између Великога и Малог Медведа испресавијао  се дугорепи Змај — Аждаја. — То је, по свој прн-  лнци, она страховнта морска неман што ју  је  послао бог мора — Посеидон.  да онусти Етиоп-  ску Краљевину и да тако казни лепу краљицу  Касиопеју, што се похвалпла да је лепша чак  и од самих Нереида!.9 0  Но грчкој причи — мпту — то је овако бпло: Каеио-  пеја, жена етиопеког краља КеФеуса, похвали се да је најлепша  жена на свету, па да је лепша чаки од самих Нереида — мор-  ских н и м Ф а . Ове се нађу увређене, на замоле Посеидона —  бога  мора —  да казни и Касиопеју и љеиога мужа краља КеФеуса, па  чак п саму н.егову кра.Ђевину Етиоппју. II бог мора им учинн  по в о.ђ и. Он пусти велике кише, те надођу све реке и потопе  Етиопију, а из мора изиђе некаква морска неман —  ала, па Даље од Андромеде, у самој Кумовој Слами,  раширио је своја блистава крила Лабуд1 0 ,  а у  његовом репу дпвно одспјава Денеб,  звезда прве  величине; а још даље, ка западу, видпмо лепо  звездано јато Лиру  п у н>ему Вегу,  ову вечиту  супарницу, и по сјају п по леноти — Спрпјусову.  Јужно од Лабуда и Лпре блистају се два зве-  здана јата: Делфин  и небеснп Орао  са својом  светлом звездом прве велпчине — Алтаиром.   Десно од Лнре, на пстом небесном кругу, видп  се велико звездано јато - — Херкулес , а пред њнм  лепо сазвежђе — Северта Еруна , у којој блиста  најлепшн алем њен — звезда Гема ; а јужно  доле, под овим звезданим јатпма, видимо Зми-   јара  — Офнукуса — п његову грдну Зиијурипу,  што крајем репа свога дохвата Млечни Пут , док отане прождирати и људе и жене и деду. Амоново пророштво  да знак краљу КеФеусу, да своју депу кћер Андромеду лрпвеже  за неку стену на морској обалп, тамо баш, где она аждаја из  мора излази, те да је ова лрождере, па ће се по ту цену иску-  пити опроштај од Нереида п Носеидона. И краљ на то, с те-  шким болом у души, прпстане; али баш у тренутку, кад је она  морска иеман хтела да прогута краљеву кћер, од некуд бане  Перзеј — син Данајин и Зефсов —  те тп он алу убије и тако  опасе живот лепо.ј краљевој кћери, којом ее после и ожени. П  тако сви јунаци из лвога грчкога мита допннје буду нренееени  међу звезде: онп су сви један до другога. Перзеј с Медузином  Главом, што јој у коси сија варљнви Алгол, одмах је лево од Аи-  дромеде, а ту је чак и Пегаз. Њега ено где се иропео деено од  Андромеде. И  он је пореклом И8 ове приче. Он је син Носепдо-  нов и Медузнн, и онда, кад је Перзеј, уз прнпомоћ Атенпну  — Минервину — одсекао Медузи главу, Пегаз искочи из утробе  материне и одлети на Акрокоринт, да ее тамо напије биетре воде  на студенцу Пеанрени, но ту га ухвати коринтски херој Беле-   рофон,  те га уиитоми, па после оседла и себи у службу уведе. 1 0  Зове се још и Сееерни Крст. је својим чељустпиа обзпнула чак Северну Круну,  асвојпм трбухом додирује сам небесни екватор.  Пред самом Северном Круном блиста се лепо  звездано јато Каигџија , или, како га неки зову,  Волујар, са својом лепом звездом прве велпчине — Арктуром.  Пред овим сазвежђем — у истом  небесном кругу — једва сири звездано јато —  златна Коса Вереничина,  а внше њега, одмах  испод репа Великог Медведа, једва се види по  која звездпца нз малена сазвежђа Ловачких Ласа ,  док на противној странн — између Перзеја и  Великог Медведа — пеобпчпо блиста лепо зве-  здано јато Возара , са својом златнорогом Козом1 1 — Каиелом;  а десно од Возара впдп се зве-  здано јато Перзеј, што држи у руцп Медузину  Главу, у чпјој се змијастој косп блиста заго-  нетна звезда АлголК 1 1  По једној грчкој нричн —  зшту —  ова је коза одојала  бош богова — еилнога ЗеФса. А то је, веле, овако бнло : Силни  тдтан Кроно збаци са небесног престола свога оца Урана, па  бојећи се да и н.еиу деца његова не отму престо, ои их стане,  једно но једно, гутати чим се које роди. Тако је он прогутао  Хестију, Денетру, Херу —  Јунону — Ада н Посепдона; али ожа-  лошћена њихова мајка Реја дође на срећну мисао, те при поро-  ђају најмлађег сдна ЗеФса, повије у пелене некакав камен, и да  га своме мужу — Крону — те га овај прождере, мислећи да је  прогутао свога мезимца. Реја повери тако спасена сина мор-  ским нимФама, које га сакрију у неку пећину на острву Криту  — где га је дојила коза Амалтеја,  а то је ова иста коза, што  је запристала за овим небесннм Возаром. 1 3 1 3  Загонетна је по томе, што за два дана, 20 часова, 48  минута и 54 секунда мења евоју еветлост од друге до четврте  величине. Јужно од Косе Вереничпне, и то одмах  испод небесног екватора, необично блиста златан  Елас  у руци Дјевичиној ,1 3  Ово звездано јато —  Дјеву — сече небесни екватор. Ту на самом томе  месту налази се и тачка јесење равнодневнице,  а на иротивној странп, у сазвежђу Риба, налазп  се тачка пролетње равнодневнице. Те су тачке,  у исто време, н ирелазп сунчане иутање нреко  небесног екватора — из северне хемисФере неба  у јужну и обратно;  а , та путања пролазн кроз  дванаест небесних знакова, или, како се обнчно  каже, кроз животињски круг — Зодијак. И тако  полазећи од звезданог јата Риба, нривпдна сун-  чана путања — еклиптика — улази у звездано  јато Овна. Оваи је знаменит по томе, што је  ту негда била, тачка пролетње равнодневипце,  али се она у иизу столећа, преместпла у Рибе.  Пз  Овна Сунце привидно улазп у сазвежђе Бика,  чије је десно око вечито закрвављено.1 3  1 4  1 5  *  У гривп  Биковој видимо малено сазвежђе, Плеаде — наше  Влапшће, са сврјом знаменитом звездом Алкио-  иом. Јужно испод Близанаца и Бика, на самом не-  беспом екватору, блиста се најсјајније п најлепше  звездапојато Орион,1 а  са својим златним појасом 1 3  Мд овде помшБедо еамо некоја главнија ввездана јата,  а н.их има, на делој небееној шанисФври, на сто дванаест. и Звезда прве велшшне — Алдебаран, позната најстаријин  Мисирдима, Калдејцима и Арављанима. 1 5  Орион је, по грчкој прнчи, био млад, красан и стра- стан ловац. У п. се заљуби Еоја — Аурора — кћи титана Кипе-  риона и сестре му Теје; но богови не одобре ову брачну везу,  него Ориопа устреле стрелама Артемпдпним — богпња лова — од три небесна супда1 6  н са својом сјајном звез-  дом Рпгером, којој се, нп до данас, нпје могла  наћи паралакса — те да се по њој ухватп рачун  њене баспословне удањеиостп од иаше Земље...  Какав то тек мора бптп пебеснп огњенн колос,  кад нам његова светлост засењава очн, док је  он од нас тако баснословпо удаљен, да тој уда-  љеностп есапа нема1 7 .... Из бпка сунчана путања а.ш му за то определише место међу звездама, где се, ево, ц да-  нас находи. II не само да се п љему та почает учинила, већ и  његовпм довачкпм керовпма: Спријусу и Продиону, чија пмена  носе две лепе звезде прве велпчпне —  Сиријуе у Великом Псу  и Процион у Малом, а њих ено на небу, где су оба запристала  .за Орионом. 1 6  Ове три звезде у појаеу Орпонову наш народ зове —   „Шташџша." Ово се лепо звездано јато види на нашем небу  преко целе зиме. 1 7  Има преко четири хнљаде година како су китајскп п лн-  дијски паетири почели да посматрају ово наше неСо, ове исте  наше звезде и звездана јата. Њих еу посматрали још стари Ми-  сирцц са својпх горостасппх лирамида ; љих су гледали и дивили  им се Вавилоњапи, Аспрди, Арапп п Персијаици; • —  њих је опе-  вао и до ирестола божјег узнео Омир, прослав.вени песник кла-  сичнпх Је.тина... Њих су гледала н обожавала их толика минула  племеиа и изумрли народи на чнтавом шару земаљском.... Јест,  ово небо и ове звезде п еазвежђа познаннци су толикпх народа,  њихових научника, Философа, песника, астроиома и астролога,  који су на овој земљн вековима живели и преминули, а само је  остало ово исто небо и ове исте звезде и сазвежђа !... Сиријус   у Великом Г1су; Вега  у Лири; Алдебарап  у Бику; Денеб  у Ла-  буду; Кастор  п Полукс  у Бдизанцима; Арктур  у Волујару; Ка-  пела у Возару; Плеаде  — Влашиби  — у гриви Биковој, — све  ове звезде п њихова сазвежђа стоје и дан-данас на истом месту,  где су стајала и треперила ,још пре четрдееет и више векова!..  На ипак тако није у ствари: оне не стоје на једном месту; на-  против, оне лете непојамном брзином, пролазе баснословне про-  -сторе; свака од њпх лети правцем, којијој је још у прапочетку  њева иостанка одредио вечитп закон гравнтације. Тако Сири- улази у леио јато Блпзаиаца, у коме днвно бли-  стају — Еастор  п Полукс ; из Близанаца сунчана  путања улази у малено сазвежђе Рака,  пз Рака у  сазвежђе Великог Лафа , у коме блпста његово  срце — ■  Регулус , звезда прве величпне; из ДаФа  сунчана путања улази у звездано јато Дјеве.  која  ту прелази пебеснп екватор п улази у јужну  половпну неба.... Из Дјеве сунчана путања пре-  лазп у сазвежђе Теразуја , нз Теразија улази у  лепо звездапо јато Скориије , што у њему не-  обично блиста звезда прве велнчпне, по имену  Аптарес;  пз Скорпије сунчана путаља улазп у  Стрелца,  пз Стрелца у сазвежђе' Еозорога , из  Козорога у Водолију , а пз Водолпје опет у Рибе... „Ето, то је тако звани Зодпјак, кроз којн  ваше Сунце како се вама чинп, прелази, пра-  већи вашу годину. Алп тако ппје у самој стварп.  Ваше Сунце, као члан оннх безбројннх звезда у  Млечном Еуту,  стојп на једном месту, а око њега  кружп цела његова породпца — ■  Меркур , Венера   — ваша Даница , пли Вечерњача , — ваша Земља , јуо пређе за годину 160 мшгауна мнља пдн 640 михиуна кило-  метара пуостора; аАлдебаран, деено око Бпково, за толико време  прелети 660 милиуна миља, шги 2640, мидиува кнлометара про-  стора!. Н еад де да себп представпмо ону страховнту дужппу  простора, којп су ова два иебесна сунца прешла за 40 ве-  кова!?. Станимо, вауставимо се мало пред овпм питањем!.. Па  и опет нама се чпни, да се онп ни 8а једну длаку са свога ме-  ста померили нису. Па како се то да објаснитп?. То је проста  ствар. Онп су од нас тако басноеловно удаљени, да ту удаље-  ност ум данашњег човека нпје кадар да појмп. II у тој басно-  словној удаљености губи се онај простор, који онп нређу 8а 40  векова, као што се губи каи воде у непзиерном океану веч-  ностп!... Марс , Ас?ероиди њ , Јуиитер , Сатурно, Урссн  и Неи-   тун са свима својпм пратиодилга, п то онп круже  оном путањом, што су је вашп астрономи на-  зва.тп еклиитиком , а која опет пролази кроз онпх  двапаест пебеснпх знакова, што се зове Зодијак.   Па чак нн ваше Сунде не стоји на једном месту,  већ и оно летп, вашем уму, пепојамном брзи-  ном кроз овај беекрајни звездани свет, водећи са  собом целу своју породицу. Оно јури тамо у  правцу великога звезданог јата Херкулесова; те  тако и оно кружи око свога центра и прави  евоју годпну, коју оно завршп за 25 хиљада  вашпх година/1 ’9  рећи ће мој воћ. Небеснн екватор или, боље рећи, она за-  мшнљена лпнија, што наше небо делп на две  половпне — на северну ијуж ну хемпсФеру—-   пролази опет кроз ова звездана јата: Рибе , Во-  долију , између Орла  и Атинуса,  за тим сече Змгсју 1 8  Њих пма до оад пронађепих око 400. Прва је откри-  вена Церера,  па Лалас,  па Јунона,  па Веста,  а последња Лефтиса.   Цереру је пронашао астроном Пијаци 1801, а све остале про-  нађене су у размаку за непунпх сто година. 1 0  Наша Земља обиђе око Сунца за 365 дана и 6 сатн  и то је наша годипа; Меркур за два месеца н 27 дана, 23 са-  та, 15 минута и 10 секунада и то је Меркурова година; Ве-  нера за 224 дана, 16 еатн, 49 мпнута и 8 секунада и то је  њена година ; Маре за годину и 322 дана п то је Марсова година;  Јупитер обпђе око сунца за непунИх 12 година; Сатурно за 29,  5 месецн и 16 'дана н то Је његова година; Уран за 84 наше  годнне н 8 дана п то је Уранова годцна, а Нентуну треба 164  наше године и 281 дан да обиђе око нашег Сунца и то је Неп-  тунова година.... н Змијара , Дјеву, Сектанта , Хидру , Ориоиа   — иролазећн посред његова појаса — Шта-  иаца;  — од Ориона екватор улазн у велнко са-  звежђе Китово, а одатле опет у Рибе.... Одмах испод екватора, па јужној хемнсФерп  пеба, палазе се многа звездана јата, која п мп  северцп видпмо. Тако пспод Орпона вндп се Зец  а још јужније Iолуб■  лево од Голуба впдпмо  Великога Пса:  у његовој њушцп блпста најлепша  и најсјајнија звезда на целом нашем небу* по  имену Сиријус.  Десно од Орпоиа впдп се вију-  гава река Еридан, а за њом великп део зве-  зданог јата Кптова, са својом чудноватом звездом  Миром.2 0  Лево од Великога Пса, у истој небесној  равнпии, внди се једаи део лађе Арга,  а да.ке:  Бусола, Хпдра, Пехар, Гавран, а пешто јужнпје  од Гаврана виднмо главу Центаурову, Курјака  а још даље, у истој равншш, Скоргшјнп реп, Ју-  жну Крииу п Јужну Рибу са њепом блиставом  звездом прве велпчпие — Фолшлхаутом. И сад ја погледам и сам јужни небеснн пол.  И лепо сам осетио да ме поче подузпматп неко  особито душевно осећање. Овај крај нашег неба  сад први пут у животу гледам!.. Сам јужнн пол  мрачан је и пуст — готово без п једне звезде.  То беше као неки црн понор небеснп!.. Нека-  ква мрачна дубипа, одкоје ме језа поче хвататп. 2 0  Ова звезда периодично мења своју светлост. Понекад  дотера до звезде друге величине, а понекад спадне на звезду  треће, четврте, па чак ц пете величпне, а нонекад са свнм  ишчезне.... .,Не бој се!.. То је место некад блистало  најдпвнпјпм звездама на овом крају небесном;  алп су се оне давно п давно све угасиле. Мп  ћемо пматп прилпку да једно тако пусто место  посетимо, а то управо п јесте права сврха па-  шега садашњег путоваља кроз небеса,“ рече мп  мој вођ. Око овога црнога понора небесног на јуж-  ном небу има иуно леппх звезданпх јата, алн  је међу њима и најлепше п најсветлпје јато  Јужнога ЈЈрста.  Оно што је нашим севериим мр-  нарима наша Поларна Звезда, то је Јужнп Крст  онима на јужиој половинн наше Земље. Њега  ено нзмеђу Центаура и лађе Арга, којп се та-  кође одлпкују лепим и сјајним звездама прве  п друге величпне. Лепа су звездана јата па јуж-  ној хемпсФерп и Олтар, Паун  и Ждрали.  Али  ми је једна звезда нала у очп са својом веома  жпвом светлошћу, што је преливала из љубн-  часте и у зеленкасту светдост. „Знаш ли која је то звезда?“ упитаће ме  одједном мој вођ. „А откуд бпх ја знао која је, кад је сад  првп пут у животу своме видим,“ одговорим му. „То је Алф и у Центауру: то је управо  двогубо сунце. Оно је најближе вашем Сунцу:  оно је његов, тако рећи, капи-комшија. Паипак  да ти је нешто знати, како је оно баснословно  удаљено од ваше Зем.ље и од вагаег Супца!... Оно је две стотпне седамдесет и пет хпљада  пута даље од вашег Сунца него ваша Земља, а  то је на округдо десет трилпуна миља илп че-  трдесет трилиуна километара, докје ваша Земља,  као што знаш, удаљена од вашег Сунца само  37 милиуна миља или 148 милиуна километара.2 1   Светлост, као што ти је иознато, пређе у једној  секунди 300.000 километара нростора: п њој  битребало да путује, и дању и ноћу, четпрп  године и четири месеца, па да са ове лепе зве-  зде стигие до вас. — Него тп ипак не можеш  појмити каква је то баснословна удаљеност: да  ти то представим у мало разумљивијем примеру.  Један ваш брзи железнички воз, који прелази  60 километара у сату, требао би да нутује,  и дању и иоћу, седамдвсет и шт лшлиуна го-   дина , па да стигне на ваше Сунце!.. А кад бп  се каква страховита експлозија догодила на тој,  вама најближој, звезди, онда би тај глас требао  трп милиуна година путовања, док стпгне до  ваше Земље... А то је, као што рекох, кани-ком-  шија вашем Сунцу... А шта би рекао за она  сунца, за оне звезде, с којнх бп сунчана све-  тлост требала хиљаду, десет хиљада година да-  ноноћног нутовања да до ваше Земље стигне?!..  Па п те даљине, према бескопачности васеље-  ниној, нису нпкакве даљине!“.. рећи ће мој вођ  с неком узвишеном збиљом, па онда наставп даље: 2 1  Овде се узима четпрп километра у једну мпљу. „Од атара вашега Суица, а то је од ор-  бите — путање — Нептунове, крајње нланете  вашега Сунца, па до атара звезде АлФе у Цен-  тауру, — нема ни једне једпте звезде, нп једнога  једптог магличка небесног, — већ је тај огромпп,  вашем уму недостпжнп, простор небеснп једна  мрачна, једна тужна, једна вечита, једна нема,  једна језовита ноћ — ноћ без сумрака и без  расвптка!.. Али баталимо те мисли!.. Имаћемо  кад п о томе размншљати, пего погледај ти ово,  што је, тако рећи, пред нана!“.. И он пружи  руку и показа мн, на северној хемисФери неба,  наше Сунце, Земљу нашу и наш Месец. Сунце  се овога пута налазило у Теразијама, а наша  Земља с Месецом у Овну. Меркура иознам у  самом Скоршгјином репу. Венера је дивно бли-  стала у Дјевн. Крвавог Марса нађем у Козо-  рогу, а Јупитера у Раку. Сатурна сам тражио  и тражио, али га не могох наћи, на гато ће мп  мој воЦ смешећи се, рећп: „Нијети га вајде ни тражити, јер је њега  заклопило ваше Сунце и кад бисмо ми овде остали  трп месеца, два дана и 16 минута, оп би се тек  тад, иза левога руба Сунчевог, иомолио.“ Ж наше Сунце и наша Земља са својим  Месецом и осталих нет плапета Сунчевих лепо  су обележавали жпвотињски круг на небу.... „Хе, брајане мој, да ти је знати како би  тај круг тек онда био окићен звездама, да се  одавде може голим оком видети и рој Астеро-  ида, што кружи око Сунца између Марса и Ју- Наша зомха међу звездама иитера, па да тијевпдетп п Урана и Нептуна  п све планетске пратиоце, овда бп ваш Зодпјак  одпста нзгледао као какав бгроман звездани пр-  стен, само што бп у томе прстену било п само  ваше Оунце, док се оно, у самој ствари, налази  у центру тота' прстена, а то је у центру своје  обитељп!... И, одиста, с онога места, на коме смо ми  бпли, впдела се цела Сунчева породица. •  И ја  сам тек тад потпуно појмио п, управо, уверио  се, да-је и наша Земљаједна небесна звезда,  онака иста као п наша Даница и њене остале  на небу друте. Нама је била окренута она Зем-  .кина страна. па којој су Атланскп Океан, цело  источно прибрежје и северне и јужне Америке,  Гренланд, Европа, цела Африка, већи део Азије,  западнн део Индијског Океана п готово цела Пре-  дња Индпја... Лепо се виде сва њена мора на тој странп  п свп њени континенти:  цела Енглеека са Скот-  ском и Ирском изгледали су као неке мајушне  мрљице, а таква сила на Земљп нашој!.. Лепо  сам впдео, и то први пут у животу, оба.  Зем-  њина иола — и северни п јужни... Они су се  оба беласали, као да су посребрени. Познао сам  и острво Мадагаскар, што су га Французи пре  неког времена освојили; али сам се најдуже за-  држао, носматрајући јужни део Африке — тамо  баш, где овога часа силиа Енглеска пролива по-  током људске крви, у циљу, да и тамо изврши  једну велику „хуману замисао“  — да и тамо пронесе своју позпату културу и цпвплпзацију!..  Али ме је највпше ганула, негдакласпчна, Предња  Индпја, где овога часа у њој, од гладп, мру  мнлиушша онпх добрпх и питомих Индпјанаца!... „Да и ово нпје плод европске цпвплпзацпје  и културе, што их је у  ове, негдарајске, земље  унела велика и образована нација — поноснога  Албиона ?! “ помислим... „Немој корнти Албнопа; сви сте ви једнакп:  ни хвали Ерака нп куди Петака!.. А зар је на  твоме Балканском Полуострву боље ?. Зар то  није јагње међу гладипм вуцима?!. А снрота  Кпна?!.. То је безазлено стадо оваца међу тп-  гровима !“ учпнн мој чудновати вођ с неком осо-  битом тугом II горчином. * Ја еам овом приликом још нешто на нашој  Земљи опазио. То је некакав светао ореол, нлн,  бо.ље рећн, некакав провидан обруч, којн је целу  нашу Земљу опаспвао. Да нпсам впдео и иознао  наша мора и наше континенте, ја не бих веро-  вао да је ово наша Земља.... „Да није ово каква магнетска светлост, што  иагаа Земља из себе пушта, а коју напш астро-  номи нису могли до сад оиазити?“ помислпм. „Не, није. То је атмос< 1>ера ваше Земље, оба-  сјана сунчаним зрацима“ одговорн мп вођ мој.  Овај чудесни младић просто ми је сваку мпсао  читао.... „Ама ко сп ти, добар човече?“ упитам га  већ. једном. Оп се само осмехпу, па ће мп рећп: „Хе, ко сам, нпташ ме? Па да тн кажем.  Ја сам она впша иптелнгенцпја, о којој је толпко  саљао вага научник Лаплас. Његов ум назнрао  је оно, што ће човечанство да појмп п иотпуно  разуме тек после десет мплиуна годипа. Оно што  се данас људима чннп да је недостпжпо, то ће  онпма, после десет мплпуна годппа, бнтп једна  обпчна и малој децп разумљпва ствар. Онп ће  тада свпма нрпродним појавама зпатп љихове  пра-праузроке и ништа им па овоме белом свету  неће бптп ни скрпвено нн непојмлшво.... Још  јаснпје: ја сам дакле Лапласов дух,“ одговорп  ми мој вођ, а оиај му се осмех опет залепрша  на његовим као кармпн руменнм уснама ...... III НА М ЕСЕДУ Он је то што је човека покренуо  да мнсли о небу, о звездама, о —   Богу.... „А, сад да пођемој у име Бога, даље,“"за-  поче он, поеле мале паузе. „Ја мислим, да бп  најпре требало, да мало свратимо и па Месец.  Има се шта и тамо видетп!... Та он је прва  станица па пашем големом путу кроз небеса.  После, он то и заслужује: и-ако је ои мајушан  и незиатап међу осталпм звсздама, ои опет пма  огромнпх заслуга за развптак ума људског. БВе-  гова је то блага и мека светлост, у коју је око  човеково смело првп пут погледатп; она је то,  која је ум човеков почела, мало по мало, оза-  равати; он је то, којп је човека отргао од земље  п покренуо га да мнслн о иебу, о звездама п о  — чптавој васељепп:  таонјепрво слово у огром-  ном буквару Астрономпје!... После, он је вечптп  пратплац Земљнн; оп је, иајпослс, њено чедо,  пород срца њепа, једппче њепо: он је прапз-  вор љубави њене, која се носле пренела у чи-  тав род људски; — оп је украс њеи, понос њеп... Како бп бедно изгледала ваша Зем.ва, а како  ноћн љене, да јој није меке и благе месешше  његове?!... Зато хајдемо да њега прво посе-  тпмо!“... И мп се кретосмо .... Ја п сад не знам како то би; тек мепи се  чпннло да Месец пде к нама, а не ми њему.  Што се више приблпжавао, све је постајао већи  п већи. Контуре љеговпх брда и долина, рав-  ница п мора постајале су све разговетније и  разговетније, док се најпосле, он сам — Месец  — пе поче кострешитп као каква демоиска утвар.  Оне његове блиставоетп песта; и мени се лепо  учини, као да к пама јури једна накострешена  грдоспја небесна. Он се просто паднмао, н мало  по мало стао запремати читаву половнну оне  црие, а звездама. осуте, иебесне СФере, док се  најзад не нађе под нашим ногама једна са свим  нова, мени досле непозпата, земља, покривена  голим, сивим, једно до другога начичкапим, као  стреле шиљатим, брдима, страховитим урвпнама,  мрачним безданима, каквпх нигда у своме веку  впдео нисам. Па онда, какве се још копФигу-  рације, брда, долина, висоравана, клисура — ие  внде на овом чудноватом глобу небесном! Виде  се некакви, готово непрегледни, кратери, обра-  зовани од самих, несрећно испреламанпх, од дпа  до врха испрсканих, брда и окосина. И то је  све сиво мрко - тужно!... И ми се спустисмо иа једно од тпх пспо-  лпнских брда?... Боже, какав велпчанствен по-  глед! Мени се учпннло као да сам иа врху иа-  шега Ртња, па као да с њега гледам оио суро,  овде опде пспреламано омољско стењс и оне  мрке клнсуре и провалпје, што су пх ту оста-  внли носледњн таласн давно усахнулог Панои-  скогамора!... Алп је ово све друкчпје — друкчије  п по конФигурацији брда н по облпку клисура.  Над нама онако исто пебо;  али без опога за-  носног плавпла, већ је над нама пукла, као ноћ  црна, бездна небесна, посута небројепим звездама.  и то оним пстпм звездама, што пх мп, о ленпм  ведрим вечерима на небу са Земље гледамо....  Велпки и Малп Медвед, Касиопеја, Перзеј, Ке-  Феус, ЖпраФа п осталп њпхови друговн, онако  су псто на иебу поразмештанп, као што сс са.  наше Земље впде.... Сунце спја, али са свнм  друкчије; зрацп његовн пе трепере оиако као  па Земљи нашој. Ша и саме сенке на Месецу са  свим су друкчије: црње су и мрачнпје. .. Свако  брдо на Месецу кад је сједне стране обасјано  Супцем, опда с те стране има дан, а с оне друге  ноћ. Кад ми на нашој Земљп седнмо у сеицп  каквога лиснатог дрвета, ми ту лепо впдимо н  најмање тварчице око себе. На Месецу ипје тако.  Сеика је тамо што п густ мрак: Сиђете лп у  сенку ви сте већ у густој тмпни, у правој там-  ној иоћп .... „Наравно,“ рећи ћемимој вођ, „Месец пема  оне п опакве атмосФере, као што је пма ваша Земља, која, обасјана Сунцем, бада реФлексе на  све околпе предмете, па п на оне, што су у  каквој сенцп. Овде на Месецу нема тога. Атмо-  СФ ера Месечева је неопазна, а акојс пешто п  нма, она је тако проређена, да се, у неку руку,  може равнатп етеру, иједва ако је што гушћа  до.те у ппзпјама п у дубокпм долпиама Месече- впм.... С тога па Месецу пема пп сутона нп про- зорја: на љему се на једанпут смркие п паједан-  иут сване. Док Сунчевп зраци, бп.то при рађању,  бпло прп заласку његову, обасјавају највпше  врхове Месечевих брда, дот.те је до.те по љего-  вим пизнјама и провалпјама права црпа ноћ.  Тако је псто и кад га ваша Земља својом „ме- сечпном“ обасја“ ....И оп погледа иашу Земљу. Погледам и ја. II ако је био дан на Месецу,  она је, иа опој цриој нучшш небесној пеобнчно  лепо енјала — башкао да је помагала Сулцу,  да у ова суморна брда, да у ове усамљене и  вечпто пусте пределе Месечеве, унесе што впше  светлости и впдела... Алп и светлост Сунчева  и светлост нашс Земље п светлост оних безброј-  них звсзда на небу, — све је то иа Месецу нека  хладна, иека укочепа светлост — светлост без  треперења и без живота!... „Па пма ли каква год жовота на овој су-  мор ној кугли Месечевој“? упптам вођа мог. „Има, како да пема; али је жнвот на Ме-  сецу са свим друкчији, но онај на Земљп вашој.  Свакп се живот ирплагођава средини, у којој  се п јавпо; а кад се с том средпном сроди, онда Земља гдедана са Меееца се у њој почне чак п да развнја — наравно,  догод постоје условп за то развпће: северна  плетика п маховпна бујају п напредују под де-  белпм снегом севернога пола ваше Земље, онако  исто као што буја тропско бпље на жарком,  док бп ово угпнуло на северу а оно усахло на  екватору. На Земљп има сезона — годишњихвре-  мена, — а на Месецу их нема; на Земљи је дан и  ноћ 24 сата, а овде на Месецу 28 дана — 14 дапа  дан а 14 ноћ. —  И бпљни п животињскп свет  ваше Земље овде бп за 28 дана свршпо своје:  илп би се за Месечев дан — сиржио, плп бп се  за Месечеву ноћ скочањио од страховите сту-  дени.... Даље, ваша Земља има, као што рекох,  једно непроцењпво благо, које овај Месец нема.  То је њена атмосФера, то је опај полупрозрачни  ореол, у којн је ваша Земља тако рећл учау-  рена, онако псто, као што је учауреиа свнлена  преља у своју кокону — свпленп меурак свој,  који је чува п од претерапе Сунчеве жеге јкод  претеране зимске студенп. 0, вп још не знате  шта свега пма ванха Земља, н све оио што на  њој живи, да благодаре тој добродетељици сво-  јој — атмосФерп!.. АтмосФера је то, што чини да  ваша Земља жпви животом, којим жпви сад,  којим је жпвела у најтамнијој прошлости н ко-  јим ће живетп у далекој будућностп. Океани,  мора, реке, иотоцп; шуме, зелена поља, цветне  лпваде; небројеие спецнје биља и животиња, на  и сам човек — све то жнвп, све то дшпе у атмо-  СФ врп и атмосФером. Ваздушно море преплавило је целу кугду Земљпиу; у његовпм се валпма  купају брда п планпне њене, а вп опет жпвите  па дну дна тога прострапога океана, — жпвпте у њему п хранпте се њпм .... А тмос<т>ера је то што облива веселпм зеленплом ваше шуме и  дубраве, зелена поља ваша н цветне лпваде;  атмос.Фера је то што опако пднлскп златн ру-  меио-светлом пеном врхове брда н планпна п прп  пзласку п при заласку Сунца; то је она што на  ову црну п суморну пучпну пебесну павлачп  опај светао, онај зслено-плаПкастп азурнп за-  стор, пијој се лепотп још нпеу сптп падпвплп  велшш песипцп вашп п обожаваоци лепоте неба  Земљипог!... АтмосФера је ожпвела органска тела,  алн је опа ожпвела и пајузвпшенпју човекову мп-  сао, која се випула на крилпма велпког ђеннја не-  беспог, горе у неизмерне просториј е васељенине! “... И мој пратплац мало застаде. Замиели се  иа опет настави: „А, као што видпш, Месец нема атм осФ ер е,   пема је ни изблпза онаке какву пма ваша Земља.  Па п оио пгго је још пма на најнижпм својим  ппзијама, то је тако бедио и тако проређеио да  и најосетљивија чула ваша нису кадра осетптп  ппкакво таласање њено.... Зато па Месецу нема  ни бура, нп ветрова, ни магле, нп облака, пи  муња, пн громова, нп кнше, ии спега; ни мора,  пп језера, нп река, нн нотока; пп најмањег шу-  ма пп жубора; а свега је тога у далекој про- шлости његовој бпло у пзобнљу .....Жпвот Месе- чев бпо је негда бујан, — то сведочп ово стра- ховпто испреламано земљпште његово;  ова брда,  чијп врховп штрче до на 7600 метара у вис;2 2   ове језовпте и тако рећи бездане провалпје; овај  на све стране нспрскани терен; овеграннтске ли-  тпце, што су као каквп иснолпнскп зидови; ово  до Фантастпчности нагомилано стење на под-  ножју ових џиновскпх брда п кратера, — све  пам то казује да су н овде пекад беспеле буре  п ветрови, да су ова брда плакале кише и по-  крпвалн зеленн засторп шума; да су п овде пе-  кад текле реке п шуморнли иотоци;  да су већп  део овпх непрегледних равница Месечсвпх ио-  крпвала спња мора и језера!... А сад?... Погледај  само како је на овом љубимцу ваше лепе постој-  бпие утрнуо сваки иокрет, умукао сваки глас и  свакн шум!.... Ама ппгде трага од живота!... Па  ппак, ипак —  на љему још има знакова од живота  — бар биљног ако не и жпвотпњског, али жп-  вота, који се прилагодпо стању, условнма и све-  коликим климатским приликама, које дапас вла-  дају на Месецу. На најипжпм нпзијама „Мора  Плодностп“ расте нека врста цвећа, чијп цветпи  лнстићи изгледају да су коштапи, те пм не може  наудитп нп згша пн врућпна. Два су агепта,  којп и данас јако дејствују па мењање облика  Месечеве површнне, љенпх брда и њених прова-  лпја. То су — хладноћа и топлота; а оне су 2 3  Највећп брсгови на Меседу ово су: Лајбниц  7010 иетара,  Дерфел  7603, кратер ЈБутп  7264, кратер Клавиус  7001, кратср  Еазатус  6956, Хуигепус  — на Месечевшг Аиениндма — 5560,  Жалиаус  на Кавказу — 0216, Шорт,  недалеко од брда Њутна 5500,  кратер Тихо  5300. овде и једна п друга страховите, јер је  на Ме-  сецу, нао што сам рекао, дан дуг за 14 вашнх  дана и поћи, а толпка му је псто и ноћ....“ „После, ту недавно чак су и вашп астро-  номи опазили, да на Месецу још нису са свим  угашенн вулкани. Опажено је на внше вулкан-  скпх пољанеких нромена: ишчезлису некн, астро-  номпма добро нознати, вулканскп кратери, а по-  јавили су се пови. Од свију доста је да поме-  нем познати пови вулканскп отвор — кратер —  у близини Хпгинуса,2 3  а Хнгпнус се налази на  сампм окомцима негда грднога вулканског огњи-  шта, чиј је највећи кратер Агритт  на север-  ним обалама „Мссгловитога МораА  па Месецу. “ „А како се зове ово брдо на коме смо нп?“  упитам га. Он ме оштро погледа. Може бити да му  је било криво, што сам му упао у реч;  алп ми  ииак одговорп: „Ово брдо има два имена: Харива  п — Ео-  иерник.  Харивом су га назвали, још пре два п  пб милиупа година, астропоми на Марсу; а то  је оиет нмеједнога љнховог „Коперпика,“ којп  је изнашао неку чудпу методу, како се општи  са осталпм световнма, на којима има умних ство-  рења. И они одиста дају и вама знакова, да  им се јавите, алп ви још нпсте ни изблиза до-  шли на ону висину астрономског разумевања,  на којој данас стоје становипцп Марса.  1 1  тако  ће они још дуго п дуго чекатн, да им се јавпте 2 3  Име светога Хигинуса, папе рпмскога од 139—112 год. н да вм на њпхове знаке одговорпте. С тога је  у нлтх почело да преов.тађује мтпљење, да иа  Зем.вн п нема умнпх створења. А Коперпиком  су га назвалп вашп астрономп...“ „Ја сам нарочпто хтео, да спђемо на ово  брдо,“ наставп мој вођ даље, „јер сс с љега пма  диваи иоглед на најлепшс пределс Мес-ечеве.  Одавде се виде пајзнаменитије равнице Месечеве  као п најжпвописштјп плашшскн ланцп, висовн,  брда, кратери, плапписке окоснне и провалпје.  Ето, ова брда пред нама, то су — Кариати , а  онај огромнп полукруг иланпна тамо у десно од  Карпата , то су — Аиетпш , а тамо нза тих пла-  ппнских лаиаца — опа пепрегледиа равпица,  што је окружеиа брдима као каквом горостасном  оградом, то је — Море Еиша , а Марсовцп га  зову — Поље Мртвих;  опа друга равап, што  сири пза Аиепина  и што пзгледа као какав џи-  новскн лопар, то је — Море Ведрине.  А ова  пепрегледпа равап, што је лево од иас, то ти  је — Океан Бура;  а Марсовцн га зову — Поље   Воговсс.  А јужпо од Месечевог екватора простире  се таласасто по.ље, што је испреламано вулкан-  ским брдпма п кратерима, — •  и то ти је Море   Обљака , а Марсовци га зову Ђавоља Раван ;  а  преко ових огромних брда, пама с десна, налазе  се непрегледне равиице, овде онде испреламапе  вулканским гротлима, — п то су вам мора:  —  Мирно Море , Море Плодности, Море Пектара  и  Ћудљиво Море....  После има ту ваздан мора : —  Море Паре , Море Магловито , Хладно Море , Море Мочара , н пуно других морских залива, рукава п  — језера. Наравно да у свима тим морнма дапас  нема ни капи воде,“ рећи ће мој вођ п осме-  хну се. „Па, Боже мој, где се дела толпка вода?“  унитах га. „Оиа се вековнма уткпвала у разне сло-  јевеМесечеве коре, у непзмерпо ткиво бујнпх  шума и свеколпкога царства биљног; кад-и-кад  иродирала је чак до огњншта лаве, ту се пре-  тварала у пару, а пара јепара: п вп на Зем.вп  већ знате огромну снагу гвену. Опа је, дакле,  потискивала лаву, а ова је, где је год иашла  одушку, какав вулкапски отвор, пробпјала себп  пут па је пзлетала иа Месечеву површину, док  се није иајпосле, највећп део утробе Месечеве  од лаве очистио. И у те огромне Месечеве шу-  пљине сручила се сва вода пз овнх њених ста-  рпх нлашшскпх котлпиа.... Та иста судбина чека  и вашу Земљу и сва њена мора н језера, све  њене реке п потоке, — а та је судбина снашла  давно н давно и многедруге угашене звезде....“ „Него чудиа је ово зверка, овај Месец,“  окренуће као у иеку шалу мој вођ. „Он тп је  слпка лпшајива јежа, који је вечнто најежен...  Они лишаји, то су места где су негда, била ње-  гова мора и језера; а сва остала површппа тела  његова, то вам је она многобројла бодља ње-  гова.... Погледај, погдедај, је л’  да се сав наје-  жио?.. Оп је 49 пута мањп од ваше Земље, а  има брда и впсова, кланаца п дуббдолнпа без трага више, него што нх пма ваша Земља. На  делој куглп љеговој пма преко 60.000 које  брда, које вулканскпх отвора!.. Ето п ово брдо  на коме мн стојимо, једап је од најлепших тн-  пова вулканскога непмарства па Месецу. За њпм  долазн знамеппти кратер Тгсхо.  Ои је далеко  доле на југу, где је цео терен песрећпо пспре-  ламан, плп, боље рећп, пздробден те впше лпчи  на какве џнповске рушевпне, пего на брда и пла-  шше, клисуре и провалпје... Па да тп је знати  каквп су распонп овпх Месечевпх кратера. Нај-  веће огњиште једиога вулканског брда на Земљп  вашој лзносп 70.000 метара у пречиику, а то  је оно иа острву Цејлону. Међу тим вулканско  огњнште брда Елавиуса  на Месецу има у нреч-  нику 210.000 метара; а има их још пуно којп  прелазе 160.000 и 150.000 метара.. И тп се  сад чудпш како је то могућно, да су вулкан-  скн кратерн на Месецу тако многобројнн н да  заузпмају тако огромне дпмеизије?.. То није  нпкакво чудо, јер у прпродп и нема чуда. Спага  водене паре свуда је једна иста, како на Земљи  тако и на Сунцу, па тако и па Месецу. Сва  ствар и сва тајна лежи у томе: какав је отпор  на којн она наиђе. Зато што је Месец од Земље  мањи 49 пута, но тој сразмери и сва су тела  на њему лакша. Тако, један ваш кнлограм воде  или какве било друге материје, овде на Месецу,  не тежи више од 164 грама; човек који је те-  жак 70 килограма, овде на Месецу пе бн те-  жио ни пушгх једанаест кплограма. Кад би било људп на Месецу п то велпкпх као што су па  Земљи, онп би се по овим горостаснпм п овако  стрмпм брдпма пелп п сплазили као мухс по ду-  вару; а с оном снагом, што са Земље скоче па  столпцу, моглн бп скочнтп па какав Месечев  Копаонпк!.. И тако најдебљп слојеви Месечеве коре, па  бпли онп од кварца нли од гранита, просто су  билп једна нграчка за снагу водене паре: чн-  таве стене од неколпко хпљада, не килограма  већ вашпх тона, бацане су чак под облаке као  какво пверје, а особпто што је и атмосФера Ме-  сечева била једва нриметна, па нп опа нпје да-  вала пикаква отпора.... Ето сад тн је држим  јасно, зашто је иовршппа Месечева овако узбур-  каиа, овако песрећно пснретурапа, зашто су сва  његова брда п кратерп шупљп као каквп џн-  новскп су.тундарн, зашто су ова његова пла-  ннпска ждрела п ировалије овако дубокп п од  дпа до врха овако пспрсканн. Него збиља, мп се овде п сувпше забавпсмо!“ .... И мој вођ трже часовпик из шпага. Бпо је сав у брилијантима. „Ха, рече, сад је већ пбноћи иревалпло на  вашој Земљн!.. Ваља нам се пожурпти те да се  ово мало пзгубљена времена накнади!!.. ] [ мп се кретосмо — брзпном моме уму  несхватљивом: док бп човек ударпо длан о длан  мп смо већ бнлн, Бог те ппта у којпм просто-  ријама небеспим .... ЊЕГОВО ВЕЈ1ИЧАНСТВО 1 И З А Р „У нензмерном океану етера, што  исп}г њава целокупну бескрајност ва-  сељенпну, чнтави светови, сунаца п  сунчане спстеме, губе се —  као тр}т -  ње у мору ваздушном!“... А га § о . А, ја оно нпгда заборавпти иећу!... Мп у-  сред једне мрачне ноћн. Небо црно као гагат.2 4   Не, то управо п не беше пебо, то беше једна  језовпта, једна бездана пучпна, пучпна без краја  н конца; а пз тпх мрачнпх понора светлуцале су  поједпне звездице;  алпје међу њима бпла једна  необпчпо лепа, много лепша п много сјајнија него  и сам наш Сирпјус. Њена светлост чисто се пре-  лпвала из љубпчасте у зелепкасту боју. До ње је  жмпркала једна друга, као крв црвена, звезда.  Десно однасвидела сеједна мала, али веома бли-  става група звезда. Бпло их је од свију боја: рује-  вих, златкасто-руменнх; некоје су имале смарагд-  боју, а некоје се преливале у свих седам дугиних  боја,... Освртао сам се иа све страие, да видпм где  је наше Сунце, паш Месец п Земља наша; тражио  сам свуд по тој небесној пучини не бих ли по-  зпао ма које звездано јато неба нашега, па ми 2 4  У народу се чује и гпк. ЈЕДНА УГАШЕНА 8ВЕЗДА све би узаман. Друг.е звезде, друга сазвежђа,  друго небо, друго све!... На то ће Лапласов дух рећи: „Наравно, тебп се чинп да је ово све друго,  све друкчије; алж то није. Ми смо се нешто  мало помакли из оних небеснпх просторпја у ко-  јима су смештени ваше Сунце и љегова поро-  дица, и, ето, како се све изменило; а то се само  изменио размештај звезда. Ми овде имамо нсте  звезде и иста сазвежђа, али са свим у другој  перспектнвп.... Впдпш лп ону сјајну љубпчасту  звезду што је пред нама?“ „Видим, како не видпм,“ одговорпм му. „А познајеш лп је?“ „Откуд бих је познавао кад је сад првн  пут видим.“ „А, не; вараш се тп... Тп си њу небројено  пута видео. То је главом његово величанство  Мизар, друга звезда у репу Великога Медведа." „То је Мнзар!... Не може бити“!  новичем....  „А где су опе остале звезде што представљају  с њим труп п реп Велпког Медведа, плп точкове  п руду Велпкпх Кола?“ упптам га. „Па ено пх свију;  алп оне одавде гледане  имају са свим други облпк, другу перспектпву:   Бенетнаш светлуца у опој малепој групп звезда  нама с десна;  Алиота епо далеко тамо у оној  дубинп небесној где жмирка сам самцпт. Ове две  звезде нису се нп за длаку у сјају промеппле,  јер су тако далеко од нас, да онај простор што  смо га од ваше Земље ирошлп просто ишчезава ггрема љиховој неизмерној удаљености; а онај  огромнп квадрат, што је налик на Пегаза и што  је нокрпо четвртину неба тамо нама с десна,  то су ти: Дубе,  Мекар, Фегда и Мекрец.2 0 „А која је она црвена звезда што је до  самога Мпзара?“ упитан га. „Она с Мпзаром нредставља двогубо сунце,  кад се с ваше Земље гледа иа тедескопе; а кад  се голпм оком гледа, онда су оне једна звезда  п то звезда друге велишше, а погледај пх сад!...  Мпзар је дванаест п по ггута сјајнпји од Си-  рпјуса; а она црвена и лепшаје п сјајнпја од  вашег Марса,“ објашњавао мп је Лапласов дух. „Ама, иа шта би с нашим Сунцем, куд се  оно деде, а куд Месец и Земља наша?“ упи-  там га. „Видиш лп оие две мајушне звездице што  светлуцају таман доле под нашим ногама,“ упи-  таће ме мој вођ. Ја погледам. Одмах сам пх смотрио. То  су бпле две звездице једва четврте величине, и  са свим једна уз другу: да су мало једиа дру-  гој блпже, изгледале би да су једна звезда. „Видиш ли их?“ упита ме он опет. „Видим, како не видим.“ „А познајеш ли их?“ „Откуд ћ у  и х  п о з н а т и . То мора д а  с у   н е к е  звездице што с у  и а  јужпој х ем и с Ф ер и  н а -   ш е г а  н е б а .“ 2 5  Ово су оне четири звезде што представљају трун Ведиког  Медведа. Лапласов се дух благо осмехпу па ће ми  рећи: „То су две најлепше п пајсветлије звезде  на вашем пебу. Једпа је Сиргуус  а друга Вега .“ Шта?... То Спрпјус п Вега!... Не може  бнтп!... Та опе су тако једпа од другедалеко,  да је једпа па једпом а друга па другом крају  иашега неба тако, да кад се једпа рађа, опда  она друга залазп, кад је једпа па нашем зе-  ниту, онда је она друга па зенпту нашпх ап-  тппода!“ прпметпм му ја. „Тако је. Ти пмаш право; алп смо се мп  од ваше Земље толпко удаљили, п то пдући мало  у косо — да је онај простор, што раставља  ове две лепе звезде вашега неба, са свпм пш-  чезао, а и ваше Сунце п љегова цела породица  отшнли су у нншта. Ето, цела обитељ вагаега  Сунца смештена је пзмеђу оне две звездпце. И  да су пам овде телескопп са Марсовпх звездар-  ница, ми бисмо тек помоћу њиховом иашлп вагае  Сунце, п то као звездпцу нете величине.... Него  доста о томе!... Хајдемо право у букове хвего-  вога величапства Мизара; алп ипак да узгред  свратпмо иа коју од његовпх планета. И ту се  пма шта и впдети и научитп,“ додаде мој све-  знајућп п свевидећп вођ.... Право да кажем, менп пнкако ппје у главу  пптло, да је цела система пашега Сунца, која је  у пречнпку шпрока две мплпјарде п две сто- тпне мшшуна мпља, нлп на осам милијарада  п осам стотииа мплпупа кплометара, — стала  у опај мајушни простор што је између оне две  звездпце; иа, готово иак нп то нисам могао ве-  роватп, да су оне две звездпце — Сиријус п  Вега.... И  таман ја у тим мпслпма, а мој ће  ми вођ рећи: „А, тп као да сумњаш у моје казпвање?!...  0  веселниче мој!... А знаш лп, болан не бно,  да бп се у Сиријусу могло рахат сместитп п  ваше Сунце и цела његова рођа, изузнмајућп  једпног Нептуна, којп бп за два н по мплиуна  миља бпо над површииом Спрпјусовом.... А по-  гледај ону мајушну звездицу, колпцнпта је —  колпко једна варнпца. И то је главом Сиријус,  онај небесни колос, у коме би се, као гито тн  рекох, окретала готово цела система вашега Сун-  ца!... И још нешто. Тебп су врло добро иознати  ваши Влашпћп, ова најдпвпија гомплица звезда  на небу вагаем. Обично голо око у тој звезда-  пој гомилпци видп само гаест звездица,2 6  а то  је тек 6 сунаца, а то је шест сунчапих система;  а знаш ли, болан не био, дајенатом е мајушном  простору, помоћу телескопа, нађепо преко шест  стотппа звезда, а то је — преко шест стотина су-  наца, а то је — преко шест стотина сунчаних сп-  стемаи већих и мањих, него што је ваше Сунце 2 0  Пајвећа и најсјајнија звезда у Вланшћима зове ее Ал-  киона.  Некп држе да је она центар око кога се све звезде нашега  неба окрећу; а пма нх којп тврде да је центар нашим звездама  лепо звездано јато Орион. и љегова спстема. И ти још сумњаш да се  ваше Суице и његова сиетема, његова цела по-  родица, налазе између оие две звездице — пз-  међу Сиријуса и Веге!... Ви ие знате, да су  и вагае Сунце и ваша Земља п сви осталп чла-  нови његови, почињући од Иептуна па до Мер-  кура, само спћушни прапорцп Сиријусови!... А  вп сте негда држалп, да је ваша Земља све п  сва на овоме свету, и да су све звезде па п  ваше Супце створени да њој, као каква слуш-  чад, и ноћу п дању, светле!... И вп бпстејош  и данас у тој надувеној заблудп били, да вам  нису очи отворили Коперник, Галплеј, Кеплер,  ГБутн п други,“ готово се на ме обрецну Ла-  пласов дух. „Немој се човече љутити; ја нисам имао  намеру да те вређам!... А, најпосле, ја томе  нисам крив него моје непопмање о бесконачно  великоме и бескоиачно маломе. За ме је некад  бпо велики нага дуд пред кућом, а малн чнча  Милошев Перица, гато није могао ни нреко  кућног ирага да пређе.... II ти сада тражнш  да ја верујем да је међу онпм мајушним звез-  дицама смештепа сва система нашега Супца!...“ „Имаш право. Са свпм је тако. Нпсам пмао  места да се љутим. 'Нико не може дати оно  гато нема, ни знати оио гато не зиа,“ рећи ће  ми вођ мој, а онај му се благ осмех опет за-  лепрнта на његовпм руменим усттама.... После  ове мале препирке мп опет настависмо свој пут  право опој сјајној љубнчастој звезди.... „Е сад пазп;  сад ћелго ућн у саму област  царства. Мпзаровог. То је једна сунчана спстема,  као што сам тп н раније напоменуо, доста слична  системп вашега Сунца. Мизар је глава једне ве-  лпке васељенске задруге. Он је по волумену 15  пута већп од вашег Сунца, а по тежпни мало  ако је што тежп; он има две планете впше него  ваше Сунце. ЕВегова цела област пзносп у преч-  нпку 2862 мплпупа мпља. Дакле, за неколико  стотпна мплпуна миља љен је пречник већп,  него што је пречнпк орбпте Нептунове, или  боље рећп, пречнпк целокуипе обптељи вашега  Сунца. Система Мпзарова образовала се пз оне  исте небесие маглпне, из које јепостала п сун-  чана спстема звезде Алиота што је такође у  репу Великбга Медведа. Од то доба прошло је  преко 1500 милиуна година, п по томе су ваше  Сунце н љегова породица старнјн за неколнко  десетпна милпуна годнна — од породице Ми-  зарове. С ваше Земље гледан Мпзар, то јелепа  и сјајна звезда, звезда друге величине, али је  она у самој ствари двогуба звезда. А ко би  с Мизара гледао ваше Супце, он га с голим оком  не бп ни видео;  а само се онда могло видети  кад је и ваша Земља с вашим Сунцем била дво-  губо сунце. Мизар је, као што видиш, Сунце  љубичасте боје, а оно друго, далеко мање, цр-  вене. Ово друго сунце у области Мизаровог  царства — већ је погурен старац. ЕБему су,  као Сунцу, дани избројаии. Који милиун година па је т у !  И оно ће онда постатп Мпзарова пла-  нета, као што у самој стварп п јесте. Она је  по велптини шестп а ио даљпип четврти члан  његове породпце. Ово друго сунце по тежнпп  је нешто лакше од ваше Зем.пе, алп је по во-  лумену, запреминп — педесет пута од ље веће,  а кад се н оно охладп н стврдпе у току мили-  уна година, онда ће се и оно смањптп п бптп  нешто мање него што јесад ваша Зем.па; алп  сад пази добро п посматрај Мпзара п љегову  околину!“ рече мп Лапласов дух. И одиста, не прође много п она сјајна  звезда постајала је све сјајнпја п сјајппја, док  најпосле не поче добпјатп колутаст обликналпк  иа какво мајушно сунце што спја тамо негде у  далеким небеснпм дубпнама.... „Еио, онолико п онако изгледа ваше Супце,  гледаио с вашег Урана, ма да је Мизар одавде  двапут даљп иего што јеУ рап од вашег Сунца;  а да је Мизар по волумеиу своме колпко ваше  Сунце, оп бп нам одавде изгледао једва колпко  Сиријус, гледап с ваше Земље.... Него пази, сад  ћемо лепо вндетп целу Мизарову породнцу —   све његове планете па чак п по кога пратиоца  њпховог,“ учпнп мој во1р И он то рече п пе рече, а она се иебесна  хемисФера иредвоји иа две половиие, предвојн  је једап светлуцав појас, налпк на пашу Ћу-  мову Сламу.  По томе појасу блнстало је пупо  векнх п мањих звезданпх група, а у једној од  њпх сијао је Мпзар лепом љубичастом светло- шћу. У том пстом појасу, у једној групп звезда,  јако је падала у очп једна необшшо сјајна али  као крв црвена звезда, куд и камо црвеннја него  што је нашМаре. И, о чуда, н она, тако рећи  пред пашпм очнма, почедобијатп колачаст облпк... „Ето, то је друго сунце у Мпзаровој сп-  стеми. А погледај опет ону сјајну звездицу,  што је до самог руба оиога црвеног сунца!  То  је његов пратплац. Што је ваш Месец вашој  Земљп то је опа звездица опоме закрвављеном  Супцу; а сад пази, мп ћемо се право њој упу-  тптп!“... II у једном трепу ока мп се пађосмо иад  једном чаробном Земљом. Небо се беше чисто  преобразило. Мп се обресмо уједномдапу, али  каквом дапу? Каког ми иа пашој Земљи никад  имали нисмо. Опе суморие небесне цршгае впше  није бпло, нптп се па пебу видела и једна зве-  зда. И небо и Земља беху облнвенн пеким пур-  пурним сутоном. На пебу одскочило као оно у  нас на ручанпце некакво сунце, али какво сунце?  То беше једна огромна кугла, црвена као усп-  јано гвожђе, а овде опде попрскана црнкастим  мрљама, као да је по њему просуто мастпло. На  једпој страпп овога чудиоватог члаиа из Миза-  рове породпце беше избпла пекаква љубпчаста  светлост у облику једпс џиновске трепераве ле-  пезе, чпјп су зракастп млазевп доггарали скоро  до половппе неба. Светлост се ова на истоку преливала у безброј боја, док се занаднп хори-  зонат ове внлписке земље губио у пурпурном  сутоиу. И она брда и плашше, п оне испрела-  мане окосине; п оне реке и језерца, све је то  пламтпло неком црвеикастом ватром, док су њи-  хови највишн овршцп треперплп у неком ф о с-  Форастом сјају. „А, бага је ово лепо!  Дпван смо моменат  пзабралп!... Ретко је на којој планетп наћи овако  поднебље. Погледај оно црвено сунце, како је  по својој површпнп избраздано борама своје ду-  боке старостп! Оно је већ на умору. Њега су  астрономп с једне суседне планете, његове ста-  рпје сестре, назвалп Амрре-Маре, што ће рећп  крвави,  а његова пратпоца: Гамидо , што ће рећи  иламвни.  И он је, гледан на телескопе, какве  пмају астрономп Мизарова царства, одпста правп  пламен,“ рећп ће Лапласов дух. „Ама, на куд се деде оно љубпнасто сунце,  шта би с њпм?“ упитам га. „Па то сам баш и хтео да тп објаснпм.  Док смо се мп овој лепој Земљп. овоме прати-  оцу Амаре-Марином, приблнжавалн, он је у лету  свом око своје матере Амаре-Мара — сам собом  заклонио свога ђеда Мизара, своје друго сунце.  Њега ено сад где се на Гампдову пстоку рађа.  Онп ватренп млазевп, што доппру до половнне  иеба Гампдова, то су весппцп његовога велп-  чанства Мизара... Пази, пазп, еио како се његов  ватренп руб помаља!... Ох, то је одпста велп-  чанствено!“ повнка мој загонетип вођ. II однста та се велпчанственост, величан-  ственост и по своме разноликом сјају боја што  се у часу једна у другу слпју, и опет као на  какву чаролијску ирпзму, једна од другеодвоје,  па се расплпну по ономе чудесном перпвоју, што  га представља овај мајушпн заселак у огромној  општинп Мизаровој, — та се велпчанственост,  велпм, не да нп речпма представптп нп пером  оппсатп. Тако део Гамидов псток беше се пре-  творпо у један чудеснп пламен. Изгледало је да  су се сама небеса отворила п да се на томе  отвору указао сам Господ Бог.... И иебо п Земља — све се то у часу преобразило. Опа се ма-  лопређашња сутонаста румен убриса, а дело се  Гампдово поднебље испуни једнпм божанственпм  сјајем, што се, у трену ока, у мнријаде боја  слпва и прелива.,.. Зампслите једио светло смарагд-небо, а на  њему два супца — једно као крв црвено што  прелпва у стотину жуто-руменкастих боја; и  друго љубичасто, што прелазп у небројено друге — пз зеленкасто-светлих у љубичасто-блиставе  нламенове ; и то се онет све стапа у оне златно-  пурпурпе боје, што их проспиа оно слабо и  жмпркаво Сунце. II сад може се мислити, како  су чаролијски одсијавала она живописна брда п  иланпне, из којпх су овде онде штрчали камени  гољацп, као какви џиновски шкрби зуби; оне  неироходне шуме, па они безбројни огумасти бре-  жуљцп, она сива мора, па оне сребрнасте реке  п отоке Гампдове... Шта Евпн и Адамов рај према овоме чаробном перпвоју пебесном?!.. Ми  смо стојалп над овнм чудом од лепоте, стојалп  и посматрали га озго као с каквог ваздушног ба-  лопа.... Алн се одједном поче пебо над Гампдом  мутптп. Поједппп врхови планипа почеше се пу-  шптп као каквп исполинскн димњаци. Из далека  се чула потмула тутњава;  а мало мало па нам  испред очпју спну муше.... „Ене, баш смо батлп!“ повикаће мој вођ.  „Гампдо хоће да добнје кпшу; а то се њему  ретко дешава. У десет љеговпх годнна ја буде  на љему кпше ја не буде, па онет да тп је знатп  како је бујна његова вегетацнја: хе, алп се она  појп изобплпом росом, што пада од првог сутопа  па до изласка ма кога од она два његова сунца.  Међу тим ваља тн знати, да Гампдо има две  различне годпне: прва му траје 24 дана, 4 са-  та, 8 мнпута п 36 секунада, а то је време  за које оп обпђе око опога црвепог супца. Друга  му годпиа траје 8 месецп, 10 дана, 4 сата, 3  мппута п 9 секупада, а то је време за које обиђе  оно црвено супце око оиога љубпчастог — око  Мпзара, —  паравно водећп са собом п свога  пратиоца,“ објашњавао ми је .Тапласов дух. Не прође много а опу дпвпу панораму од  непрегледггах Гампдовпх плаппна, брда п долпна,  мора н језера, река п речпца, што тамо амо вп-  југају кроз неирегледпа зелеиа, негде рујева,  негде златно-плава, а негде оиет румепо-љуби-  часта поља,2 7  покрпше густп облацп. И већ се 2 7  То су Гамидове шуме с разнобојнпм лшнћем п дветом. доле иод нашпм погама чула страховпта грмља-  впна, проламапа још страховитијпм тресдпма гро-  мова. Чпнпло се да ће она лена Земља сва отићи  у стромором. Оба сунда златила су оне чудесне  облачне слике п прнлпке, што су једна преко  друге гоњене неком невндљпвом снлом, а њпхова  површпна преламала се п одспјавала у небројно  боја — боја зелено-жућкастнх, руменкасто-плав-  кастпх, љубпчасто-блиставпх, а после се одјед-  ном све то стапало у једну чудесну прпзму пз  које сипа као какав вулкан мпријаде мирпјада  других, до сад на нашој Земљп пеопажених  боја... То беше пекакав чудесни букет од боја  п њиховога блиставог прелпвања !.. Све је то да-  вало величанствепу слпку непрегледнога, стра-  ховпто узбурканог океана од растопљепог злата,  посутог блиставим песком од смарагда, рубппа  н брилијаната!... „Ето, виднш,“ рече ми пратилац мој, „то су  они исти елементп који су п у системи вашега  Супца којп су и у вас на Земљи вашој. И опет  како је ово све друкчпје, живоппсннје и веле-  лепнпје!“ „Па у чему леже узроцп овој различности,  кад су елементи једни пстп?“ упитам га. „Боже мој, па зар и то још пе вндпш? На  вашем небу спја само једно Сунце и то свет-  лошћу белом што прелива на жуто блнставу, а  то зато, што се ваше Супце палази у добу  своје потпуне мушке спаге; а овде на овоме небу сијају два супда — једно што баца цр-  вено-жуту боју што је већ на умору; адруто, 1 1 1 1 1 1У в Д в и и И и Хиљадугодпши.и пљусци што је у добу евоје младпћске бујностп, што  просипа зраке љубпчасто-блпставе... II све оно  што впдпш:  овај сјај, ово запосно прелпвање  боја — то је просто једна игра светлости Суица  што умпре, п Супца што .је тек настало да  жпви!... Него ни ова лепота Гампдова неће дуго  трајатп. Његов отац ускоро ће завршптп своју  карпјеру као Сунце, па ће ућп у друго стање  свога жпвота: рад ватре биће у главном завр-  шен, а преовладаће рад водене паре. Амаре-  Маре2 8  пма да проће кроз све Фазе живота, кроз  које је прошла п кроз које пролазп п Земља ваша.  На њему има да се пзвршп процес хлађења и про-  цес згушњавања водене паре;  на његовој повр-  шпии плп боље рећн, на непрегледпом океану лаве  његове треба да се образују први гранптскп сло-  јеви; аза тим данастану онихиљадугодишњп пљу-  сци, па оне непрекпдне провале'облака; она стра-  ховпта борба природнпх елемената, борба између  ватре п воде, борба хладноће и топлоте, борба шн-  рења материје и згушрвавање материје... Па оно  непрекпдно севањемуња, онијезовитптресцп гро-  мова што нп за један треп не партпшу п, иај-  после, треба да се пзвршп у подиебљу Амаре-  Марпну пречпшћавање и образовање његове  атмосФере, оне чудесне средпне воде и ваздуха  у којој ће се као у топлом материном крилу,  јавити прва клица и бпљног п животињског 2 8  Тако су назва.ш ово црвено сунце астрономи једне  суседне планете. света, а на хорпзопту се указати први нут  његово величанство Мпзар;  а после, мало по  мало, из те једине клпце, пз тога примитивног  ембриона образовати се безбројпе специје и ро-  дови биља п жпвотпња... И ту ће се на врху  те жпвотпњске ппрамнде јавптп људп, готово  онаквп псти, као п они иа вашој Земљп... И на  Амаре-Мару хиљадама годпна беснеће сплпе  ерупције и страховитп земљотресп, онако псто  као гато су беспели п као што п даи-дапас  бесне на вашој Земљп; беснеће и унпштавати  чптава поколења људска, а сву њпхову хиљаду-  годшињу културу н образованост претваратиу  нрах и пепео. И онда ће се почпњати пзнова!...  Та ви и не зпате шта је све ваша весела по-  стојбпна претурила преко својеглаве; какве је  она преврате пмала; колпко је параштаја њене  деце прождпрано н уппштавапо, тако, да нм се  никад вшпе није знало ни места где су веко-  впма жпвели, напредовалп, раднлп и збнралп  своја умна п матерпјална богатства п не слу-  тећи, да ће пх једнога кобног дана плп иоћп  за неколпко секунада прогутатп страховпто ог-  њено ждрело... Али на жалост, у то доба овај  лепп младнћ, ово жпво чедо Амаре-Марпио,  бпће један небесни леш. Он ће тада бпти тужиа  слпка Месеца ваше Земље... И то ће се све из-  вршитп, док ова бескопачна васељена пукне пр-  стом. Неће проћп пп пупа десетпна мплпупа  годпна, а овај ће се чаробнп пратилац Амаре- Марпн тако преобразптп да га просто пе бп  могао познатп!.. „Ама зар тп десет мхтлпуна година наз.и-  вант колико „пукни прстом“!... Та то је, болан,  једначптава вечност!... Десет мнллуна годипа!...  И то је пукни нрстом!!. Не, н е ; тојемалопре-  терано“ — рекнем му. Мој ме нратилац благо погледа. Осмехну  се, па ће мп рећн: „Хе, брајане мој, једа.н, два—десет, па и  двадесет мплпуна година, то је у животу једне  звезде колико један дан у животу једнога сто-  годишњег старца,. Ето, шта мпслпш, колнко је  стара ваша Земља?“ унпта ме он одједном. Морам прпзнатп да ме је тпм изненадннм  пптањем довео мало у забуну. „А ко би то могао на длаку знати? Ја  мпслпм да ће јој бити впше од 20 хиљада, го-  дина. Оно што у књизи постања пише, да је  овај свет створен пре 7 хиљада година и то за  цпглпх шест дана — ја држпм да је то просто  штампарска погрешка: ту мора да је пред оно  седам  билаједна једшшца,... Седамнаест хиљада  годииа, то је већ нешто..,“ одговорим му. Лапласов се дух опет осмехну па ми од-  говори: „Хе, драгане мој, друкчије то пише у књизи  постања светова. Било је времена кад је и ваша  Земља, као 1нто сам мало пре напомепуо, била  једно овако васељенско сунце, па је и она про- шла кроз све мене свога хлађегва, овако нсто,  као што пролазп и ово Гампдово сунце, овај Вода, вода, свуда вода, а у њеном млакушном крилу јавила се  прва клица жнвота. погуренп старад, што је једном ногом већ у  гробу — док се ннје најпосле п она охладпла...  А, шта мпслиш, колпко јој је времена требало  да се љена температура спустн од две хп.таде  Делзпјевпх на 200 ?... Требало јој је, брајане  мој, равно 350 мплиупа година, а да колико  јој је требало времепа док јој се топлота мора  спустп па 20—30 Целзнјевих, те да се у крилу  њпхову могла јавити прва клпца живота?!“ Док је мој пратилац ово говорио онп се  облацп над Гстидом  разбпше, ама као да пх  нп бпло пије, п она дпвотна слика његовпх брда,  планина, поља п долпна, мора п језера, река н  потока, опет спиу својом првом чаробношћу. И  менп се учипп, као да из оног мора од некога  црвенкасто-светлуцавог зеленпла, из онога чпсто  треперавога ткива од цвећа, џбуња п шипрага,  допире до пас мирисна свежииа, какву ја у  своме жпвоту нигда осетпо нисам. И опда се  окренем своме пратиоцу: „Боже благи, ја чаробан ли је овај свет!...  Да ово нпје онај иебеснп рај, о коме људп доле  на земљи кроз толике хиљаде година сањају?... И  да ли у овом вилпнском пернвоју има п људи?,..“ „Нема, нити ће их икад бити. Овај мају-  шни члан велике нородице Мизарове и сувише  је кратког века, те да се у његову крилу по-  дигпу н одгаје све животињске специје, Феле и  родови, почињући од пиктијасте инфузорије у  води и мекуптаца на коппу, на до првог кич- мењака, од овога, па до препотопног човека, а  од препотопног човека па до каквог Коперника  п Кеплера, Шекспира и Волтера!.... „Гамидо је тек сад у добу најбујгатје ве-  гетације и онпх жпвотињскпх Фела и родова, 1ито  су слпчнн опим грдоснпм жнвотнњама нз доба  угљене периоде ваше Земље. Оне густе п иепро-  бојне шуме што нх сад доле гледамо, а које око  човеково нпкад ии впдело ннје нптп је ухо ње-  гово икад слушало заносне шуморе њпхове, од-  говарају онпм горостасним шумама пз јурског  доба ваше Земље;а жпвотиње, што сад у тпм  шумамаживе, стоје на оној средокраћп свога  развпћа одакле се гранају па животпње што се  легу нз јаја и иа животнње што се нз утробе  рађају.... на опе, што још иемају кпчме п опе,  што су им кичме у велико развпјепе!  А одавде  до — човека има поћп! Овај малн заселак у цар-  ству Мизарову бпће и нроћп, а у њему се не-  ће јавити ии чукупдед чукундеда човекова...  Него истина, како је то тужно. Погледајмо ове  днвоте над дпвотама, ногледајмо ове жпвоппсне  пеизаже Гампдове; погледајмо овај вплинскп пе-  ривој у царству Мизарову; погледајмо она брда  и оне планипе што им врхови до облака допнру;  погледајмо опа језера пјезерца, што се у њпма  огледа ово смарагд - небо Гампдово, погледајмо  оне многобројне отоке њпхове што су уокви-  рене читавим сплетом светло-зеленог шибља н  павити; погледајмо како се то све прелива у  хиљаду блпставих боја — као златно-румено Величанетвени луговл давно минулих времена!. Вае нцје поема-  трало ни једно око човеково, нити је ухо његово слушало за  носне шуморе ваше !!... пшенпчно класје, кад тек почие да рудп!... По-  гледајмо све те чари, што их је пздашна прп-  рода пзлила па овога љубимца свога, па се упп-  тајмо: а на што то све, кад ту нема мезпмца  Божјега, кад ту нема човека, да то све вндн,  да то све осетп, да се тој лепотп наднви п да  творцу небесноме са дна душе отпева божан-  ску химну: ,,Тебе Боже хвалим!“ И онда се Лапласов дух замислн. Дуго.је  мпслио п ћутао, док ће се чисто тргнути па ће  мп рећи: „А. ха, ми се овде много забависмо! До  сад смо већ. требали бптп пред вратнма сјајнога  двора Мизарова, цара ове чаробне провинцнје  небесне.... хајдемо!“ И мп се кретосмо. У  С У Н Ч Е В И 1  Б У К 0 В И 1 А „Има пуно ствари у васељенн које  око човеково нити је кад впдело ннти  ће икад видетп. То је допуштено само  духу н>егову....“ Мп се за час опет нађосмо у оној мрачној  небесној пучинн, онако исто посутој звездама н  сазвежђпма као п мало пре. Онај нсти блнстави  појас предвајао је целу небесну планпсФеру на  две поле; али с-у сад у томе појасу сјала четпри  небесна светила. Прво н највеће беше оно љу-  бпчасто еунце, п са свим према њему, на дру-  гој страии онога блпставог појаеа, чкнљилоје оио  негаво црвено сунце; а недалеко од њега у пстој  равнини иебесној необично је блнстао некакав  двострук месец. Јест, он је одиста био двострук,  јер му је десна страна била освет.љена тако, да  је нзгледао као да је од ливеиог сребра, а имао  је облнк нашега младог Месеца, док му је лева  страна пмала облпк опет младог месеца, алн је  овај други срп нмао некакву спво-жућкасту боју,  што је по мало прелжвала у тамно-црвену, док  је његова средина била са свим засенчена .... Л . К О М А Р Ч И Ђ 72 Треће светило ималоје облпк нашега пуног Ме-  сеца кад високо одскочи п кад иам је над гла-  вом; а у непосредној близпнн његовој блистале  су неколнке једва вндне звездпце. „Ето, одавде се лепо видп цела спстема  Мизарова.... Погледај га погледај како је велп-  чанствен. Ено онолико пзгледа ваше Суице гле-  дано са Меркура, мезимца вашега Сунца.... По-  сле, видп, како је лепо оцртана путања, којом  плаиете Мпзарове круже око свога центра,. око  његовога велпчанства Мизара.... Ето, то јеверна  слика системе вашега Сунца“ објагањавао мп је  вођ мој. „Ама, молпм те, какав је оно двострук ме-  сец: два млада месеца с рогљевпма један према  другом окренута?“  упптам га. Он се осмехну па ће мп рећп: „То није двострук месец, то је један ме-  сец.... Зар га не познајеш. То је Гампдо, тоје  она леиа земља, то је онај дпвотнн перивој не-  бесни, што смо га мало пре посматрали. Онај  сребрнасти срп, то је она страиа његова, коју  је Мизар обасјао; а онај црвеикасто-жућкастп  срп, што је више тамно-црвенкасте боје, — то  је његова лева страна, коју је опет обасјало  његово друго Сунце, Сунце Амаре-Маре; а  како се овај пратилац његов налази према ова два  •своја сунца, у таком положају, да му је она  тамна, али опст лепо видна његова површина,  што је пзмеђу она два српа, дошла у своју  сенку. И ту је сад на њему ноћ, али не ноћ као што су ваше ноћи, већ као што су вашп  сутони илп ваша прозорја. “ „А какво је оно светнло што личи на  наш пун Месец?“ упптам га. И он аш одговори: „Ово је Мпзарова пета планета, а по ве-  лпчппп прва. Њ у су суседнп астрономн назвали  Амаре-Лиме, гато ће рећп владајућа. И она  је запста, после Мизара, оца свога, најмоћнија  по сили и утпцају своме, јер је она од свпју  својнх сестара највећа, а налази се у средини  системе Мизарове. Она је у овој системи оно  што је ваш Јупптер у спстемп вашега Сунца:  његов утицај на све остале планете у царству  Мизарову пресудан је: он је тај што сву своју  браћу п сестре држи као на неким уздама, час  пм узде нопушта, а час нх затеже, те им не да  да оду у страну!.... И ми смо му се веома прп-  ближили, те нам пзгледа као ваш пун Месец....  А погледај како је сјајанОн  се сад налази  у течном стању — од прилпке опако као растоп-  љено гвожђе, сребро или злато, док се све оне  његове стихпје, што ће се од њих после сто  педесет милиува година створити његова мора,  сад налазе у густим слојевима облака тако, да  зраци сунца Мизара још нису никад продрли  до самога његовог језгра, онога силног океана  његове лаве, чија врелина не да да и једна кап  воде допре до њене површине, иа којој се овде  онде ночела хватати гранитска кора, али коју  сила лавине ватре за час здроби у милијарде ко- мада, па их опет претвара у облш; течпе ма-  тернје.... И још нешто: ваше Сунде пма нреко  400 чланова у својој задрузи, а Мизар их има  око 600. И он има неку врс-ту астеронда, алп су овп П МНОГО СИТНПЈП II МНОГО лакши НО ОШ 1  вагаега Сунца; а путања пм се находи нз-  међу Амаре-Лпма и Амаре-Веје....2 9  После још  нешто:  ваше је Сунце теже од свпју својих  планета и њиховнх пратнлаца на еедам стотпна  пута, а Мнзар је опет тежн од своје чељадп на  804 пута, — па н по томе је Мпзарова породица  слпчна породпцп вашега Сунца, само што је ова  мпого млађа, јер се, наравно, на неколпко сто-  ттгаа милнуна годнна образовала доцније него сп-  стема вашега Сунца. Температура је његова  много већа него она на вашем Сунцу п његове  су стпхије куд и камо ређе, те је с тога он по  волумепу 15 пута већп од вашег Сунца, док је  по тежини готово колико п ваше Супце. И тако  кад Мизар уђе у године вашег Сунца, п он  кс се смањитп, покоравајући се вечитим зако-  нима гравитације, хлађења п — згушњавања;  али Ке опет до тога времена п ваше Сунце ио-  старити и у своме младићком жару попустнти  па се још внше смањити, а по његову ће се  лицу набрати боре старостн п пзнемоглостн, исто  онако као што то сад гледамо на лицу овога  изнемоглога старца у породицп Мнзаровој,“ рећи 5 9  Опа Мпзарова плапета долазп од прилике у ранг иа-  шега Сатурна, еамо што Веја нема онпх Сатурновнх обруча.... ће ЈШ  ЈГаплаеов дух показавшп мн руком оно  црвено п пегаво Сунце.... „А треба још и то да  знага, да је и ваше Сунце, кад је било исте  температуре, коју еад нма Мпзар, запремало то-  лико нсто иростора, колпко га сад запрема Ми-  зар. Његова периФерија допирала је чак до ор-  бпте Венерпне; алп, душа ва.па, у то добајош  ее од н.ега не беху оделпла његова поеледња  деца — ваша Данпца пМеркур!.... Него доста  о томе. Нас већ ево готово на самом прагу пла-  меног двора Мнзаровог. Још цигло пола мплп-  уна мнља, па ћемо бпти у самнм буковпма ње-  говим; а тп ћеш бити једнни са ваше Земље,  чиј је дух, још за жпвота свога тела, био тако  ерећан да изблиза посматра велпчаиствене впле  једнога Сунца!.... Пазп, пазп!... Погледај-дер,  погледај !  “ повика Лапласов дух. И ја погледам.... 0  Болш, Створнтељу, ве-  лнја дела твоја јесу, Господе!... Мени се про-  сто учпни, као да из онога колоса огњеног на  све стране плпну један страховпт пламенп океан,  па поче плавнти целу ону црпу небесну пу-  чину; његов ее руб узнемпри; из њега сташе  шибатн горостасни пламеновп, а његова се цела  површина страховито узбурка. Менп се чнннло  као да све небесне звезде неописаном брзином  полетеше. овоме пламеном океапу да се у њ  утопе. И овај грдосни голијат небесни, чинило  ми се, испуни чнтаву пучину васељенину. Само  се још пад нама црнило нешто неба и у оној  су црнинп жмиркале још неколике звезде; а све се остало претворило у један ватрени океан,  чије крајеве ннсу могле догледатп очп наше,  онако исто као што се пе впде крајевп простра-  нога Тихог Океана.... Ово управо није ни по  че.му лпчпло на Сунде. То беше један неизме-  ран васељенски хаос, састављен пз вечитог огња  п пламена п оних помамних стпхпја штоједна  другу не трпе, што једна другу потпскују, про-  гоне, — што једна другу прождиру!... Повр-  шпна овога небесног џпна не да се ни одредити  нп оппсати. То управо н нпје бпла површпна,  већ некаква ватрена помама. Она се ннје само  таласала, већ су њени вали запљускпвалп сам  небесни зенит; оиа је врила, пенушила, кнпела;  а њеип пламепи кључевп достизали су до самога  свода небесног.... Најпре се разјапе некака стра-  ховита огњена ждрела, па онда пз њих, муље-  витом брзином, бљупу пламени букови који сво-  јпм прскавим врховима покрију и оно мало неба  над нама... Шта Давалагири, шта Кордпљерн,  — то су према џпновскпм валима овога помам-  љеног иламеног океана — мајушне бориде, што  пх вечерњи зеФир набира на огледалу каквога тп-  хог језерца!... Па онда, она писка, оно Фпјукање,  она демонска помама небескпх стихија, што хоће  нз темеља да покрену и пебеса и целу васељену;  па оно језовпто урликање помамног оркана: као да  јеиспуњавало чптаву бесконачност васељепипу!... * „Ето видшн,“  почеће мој вођ, „овај небе-  снн исполпн, ово сплпо, ово пламеио срце, чпје моћне откуцаје осећа свакп дамар у огромном ор-  ганизму једнога прострапог царства звезданог ;  —  овај огњенп океан, чијп валн зашвускују чак  горе у недогледгте просторпје пебесне, то је она  бледуњава звезда, што је друга по реду у репу  Велпког Медведа. И не само да тај силни отку-  цај срца његова осећају сви чланови ове о гјто -  мне породпце Мпзарове, већ га осећају и све-  коликп остали световп, што пспуњавају ову бес-  коначпу пучпну васељенску....“ „После, с овог грандиозног огњншта, из ове  божапствене лабораторије, из овога иепсцрппога  врела топлоте и светлостп, иотиче и-швот за  миријаде миријада органских створова у про-  страној обитељи Мпзаровој. И кад би ово срце  престало да куца;  кад би се огањ на овом чу-  дотворном огњшпту којом несрећом угасио, онда  би цела породица овога џипа-Сунца у томе истом  трепу престада да живи.“ — — — — И Лапласов дух мало застаде, па онда на-  ставп опет даље: „Ох, да ти је знатп, какве би страховпте  промене настале у читавој области вашега Супца  кад би се оно угасило:  нестало би дана, нестало  сутона, пестало прозорја; утрнуле би све ни-  јансе боја; нестало би пролећа, лета, јесени;  Земља би се претворпла у једну вечнту санту  леда; пресекао би се за вечна времена онај ко-  пац иа који се нижу дани, недеље, месеци, го-  дпне, векови што обележавају живот људски, на-  предак п развиће чптавога човечанства;  а све би со то стоппло у једну страховпту дрну, уједпу  вечиту ноћ!...“ И онда Лапласов дух опет заћута. Дуго  је тако стојао п поематрао ону страховпту борбу  пламеннх валова, оне грандиозне ватромете, хпто  пх некака незнана снда иалп п баца чак горе  под еама небеса, па ће ее одједном окренути  менп п рећп мп: „Па ипак та судба чека не само ваше  Сунце п целу његову породнцу, него и сва она  небројена светила што су расута по овој бес-  коначној пучинп васељениној.... ЈБудп се ра-  ђају п — мру; то исто бнва п са звездама,...  Шта, ти сумњаш? 0, ви, неверне Томе!... Вн  верујете у стварп које ие постоје, а не веру-  јете у оно што ностоји, што је вечпто, што је  ненроменљиво. Вн бнсте хтелп најпре сведавн-  дпте, све да опппате, па да верујете, а не знате  да има мнрпјада ствари, појава п њпховнх  пра-ираузрока, којн се пе дају нп видетп нн  опипати ни осетитп; а најпосле шта сте вп у  стању видети, осетитп, опипати, чутп с тим ва-  шим несавршеннм чулима? Да лн сте вп пкад  ослупткивали како се у пролеће пењу соковп у  дрва н бпља кроз онај непрегледнп сплет њн-  хових вепа п артерија, што откпвају оио чу-  десно ткиво листа у какога стогодишњег раста,  пли оне нежпе блнставе н бојали-лпстпће у мн-  рнсаве мајске руже н шареног шебоја?!... Ви  само осетите оне земаљске трусове, кад се већ  и сама њеиа кора, од 43 километра дебела, иод вашии ногама за.ву.ва п заталаса н то тек онда,  кад се н сама „бесловесна“ стока од тога по-  треса усплахнрн, а не знате да нема нпјед-  ног секунда кад се кора землшна под вашпм  ногама не потреса, не дрхће, не треперп — од  непрестанога врења п таласања онога сплног  океана лаве у утробн Земљиној. И викод свију  тнх ваптпх „фпно  пзоштренпх“ чула, код све  ваше и „дубоке п впсоке“ научностм — нити  што позитпвно знате, нити што од свега тога на-  зпрете. Ви сте за мирпјаде појава, што се Факти-  чки пред вама догађају, врше, појављују, код  својих очпју — слепи, акод својпхушију глуви!.  Ово што сте до сад открили, пронашли п науком  утврдплп, то јетек кокопгаје чепркање на под-  иожју горостаених Давалагира. Та вп сте једва  у почетку почетка строгога рада научног и про-  налазака вечитих природних истнна!..“ И Лапласов дух опет нешто застаде, па  ће готово јетко наставити: „Па ипак у вас има пуно „научника,“ којп  уображавају да њиховој дубокој научности нема  граннца п да оно, што њпхова глава не може  да схвати, да појми, и не постоји... Оии су то  што су нрви дрзнули да кажу, да је Бог по-  повска измшпљотина и то само зато, 1П то га  они нпсу кадрн вндетп ии својим рукама опи-  пати, нитн га подврћи својој „научној“ апа-  лизи!... Стрпали људи целу васељену и све за-  коне њеие у своје научие апарате, па све то  пропустили кроз Фпна и осетљива цедила вели- кога мозга свога н нп у једном трунку љену  не нашлн трага Божјега!... Онп емећу с ума,  да би такву теорпју могао поставнти п какав  „научни“ мрав, јер је он, према релатпвно нп-  жим жпвотпњама, много даље у пптелпгенцијп  измакао, него што се човек узнео над осталим,  њему најблнжпм, жпвотињама; онн нису кадри  да увпде, да су Термптп3 0  релатпвно већп пн-  жнњерп, него онп вашп, што пробијају брда и  планине, те кроз њих проводе железничке пруге,  па пм се врло често дешава, да се чптави ту-  нели сруше над главама нутнпка, и то само  зато, што нпсу бпли у стању да узму у об-  рачун све елементарпе спле, које даи и ноћ  раде да тај њпхов рад сруше п пошппте, док  се то термптнма врло ретко дешава :  њпховп чу-  десни насипп, њихова жпвоппсна села п засеоцп  ретко кад поплаве реке. Јесте ли кадгод мп-  слилп о томе, где овп вреднп непмарп учпше  овај чудноватп занат свој; на којој лп по-  литехнпци свргапваше онп своје пнжињерске  курсове?...“ „Та они то раде по природном ппстпнкту,  оиако исто, као хпто граде пчеле своје саће у  које прпбирају мед,“ одговорпм му. „А, природнн инстинкт!... је ли Бога ти?  Нпшта нпје лакше казатп него — природнн пн-  стинкт. На тај се начин могу решнти најза-  нлетенпје проблеме... А не пптате, ко тај прп- 3 0  Врета најсавршенпјпх лрави. родни пнстиект усадн у ону малу главпду мра-  вију, пчелнну п термптову. А, знате лп вп  штогод о оним птпцама што своја гнезда ираве  на вешаљкама од танке и меке павпти, те да  свој подмладак сачувају од опаких својих не-  пријатеља што се хране љпховпм јајима п мла-  дпм тићима ? Сад се оне више не муче да праве  вешаљке од павптп илп другога еластнчног пу-  завог бпља, него ти оне нашле готовину: оду  на како Фабрично буњпште па ту нађу парчади  каква канапа, плп пантљичица, те од њих на-  чнне вешаљке за своја гнезда: и лакше и згод-  нпје п практпчнпје!... Ко ове тпце томе лакгаем  н практпчнпјем иослу научи? Да и то неће бити  природнп пнстинкт?.. Зар невидитеу овоме ио-  слу .једно зрнце велпкога божаиственог ума?! Та  се божапствена искра налази и у мозгу мрави-  јем као год и у мозгу Копернпкову. Па и у са-  моме томе природпом инстинкту, по коме мала  пчелица гради своје саће и спрема свој богати  зимовнпк; по коме се птице селице, о јесени и  пролећу, крећу на далеки свој пут —  одсијава  божанствени дах Бога Створитеља. Јесте ли кад-  год размпшљали о томе, како у сваком стварач-  ком раду природину има илана, има мисли, има  тежње за све лепшим и савригенијим облицима  и биљним и животињским?.. Примитивнаје биљка  бпла груба, несавршена: онаје била без лишћа  н без цвета; ирви је цвет бно без ових дана-  шњнх дивних боја п мириса, а први становници  Земљини без гласа, без слуха, без вида и без Прва копна и првиобптнпци наше Зелље љубави према своме нејаком и слабачком породу;  а погледајте дапас, с каквом љубављу п нреда-  ношћу матере гаје и подпжу свој подмладак и  често п саме гппу, бранећи свој пород од про-  ждрљпвпх п сплних непријатеља својих... „Зар се у свему томе не види божанствена  искра Бога Створитеља?! А то је у  вас све је-  дан прост, један го ипстпнкт и —  ништа впше.  И вп у то слепо верујете, и то само зато, што  још ипсте кадри да видите оно гато ваше не-  савршене очн нпсу кадре да впде и ваша чула  да осете; вп у то верујете и зато, што сте уо-  бразили да су ваша чула тако оштра, тако осе-  тљива, тако моћна п тако савршена, да на свету  нема ништа, што ви не можете видети, чутп,  омирисатп, опипати, осетити, измерити п нро-  денпти!....“ И Лапласов дух онет заћута. Он ме је по-  сматрао — од главе до пете, али неким благим,  мекпм п мплостивпм погледом, на ће ме одје-  дном упитати: „Јеси лп кадгод слушао ону причу о је-  дном високо-наученом мраву и његовом јавном  предаваљу ?“ „Нисам.“ „Е онда чуј!.. То је овако бпло:  Тај ве-  лпки мравји научник једнога дана објави нреко  својих домаћих — и јутрењих и вечерњих —  листова, да ће држати у великој ошптинској сали  јавно предавање о неким својим чудповатим „от-  кровењима.“ Одреди се дан и час. И свет навали о * — као на причешће. Салаје бнла дупке пупа.  Нпједно седиште није бпло празпо, а многп су  морали стајатп — до саме катедре говорникове.  И млади иаучпик поче прпчати, како је он у  дугом проучавању прпроде и свега онога што  се у њој збпва наишао на пекакве светске дп-  вове, дивови по телу и по уму. И ако на свету  има богова онда су то онп. Н>има је све мо-  гућно. Они иа пекаким ђавољнм справама броде  сиња пространа мора, а по највећпмрекама плове  не само низ воду, већ и уз воду: воде разго-  воре, договарају се н склапају чнтаве планове  путем неких чудила што се зову телеграФп п  телеФОни, које је опет измпслпо пекакав љихов  чудак — Едисон; па још ппсу ни с тпм задо-  вољни, већ раде и на томе, да се разговарају  п преко мбра п преко гора без телеграФскпх  жида и дирека!... „И још то спромах мрав нпје нн изгово-  рио, а у сали се зачу жестоко звнждање, лупање  погама о патос п кревељење; пекп стадоше чак  и језпке да плазе, а у оној сплној светпнп зачу  се и неко мумлање п претња: неко впкну чак  п: доле, доле!... У тај истп мах зачу се нека  ппшталида што у сам мозак задире, и па то се  као кпша осу па научнпкову катедру, бацање  покварепих јаја3 1  и то у толикој мерИ, да је бе-  дни паучник морао прекинути своје нредавање  н из сале побећи па нека тајна вратбца, пиаче 3 1  Наравно мравјих јаја, а не кокошншнх. би бно просто растргнут, а можда чак п жпв  спа.пен на ломачн, као оно што су хтела твоја  браћа спалити веселог Галилеја кад је доказн-  вао да се Зем.ва око Сунца окреће а не Супце  око Земље.“ „После овога иастало је тек право ругање  п псмевање свега онога о чему је научнп мрав  говорпо....“ — „Е, оно је би.то баш минхаузенски...3 2  он  пронашао да на свету пма створења савршени-  јпх п умнијих од нас, а особпто чак и од иаше  браће термпта, за које се зна да су највећи пн-  жињери, уметинци и грађевинари на читавом  шару земаљском! .. Па, онда, оно, да се пеко с  неким може разговаратп чак преко мора!... А  шта ми нисмо радили да створпмо какве било  „комуникације“ преко једног потока, па пишта!“  повикао је онај што је почео први да звижди. — „Учило нентто, па подигло нос: хоће  њим пебеса да запара!... Прича нам о опоме у  пгго пе би нн луд веровао!  Као да ми нисмо били  по свету и видели шта све може бити, а шта  не може!... повикао је један дебељко - мрав,  за кога се прнчало, да је на једном сувом листу  двапут прелазио преко пеког потока — и тамо  п амо... „Ти ме, мислим, сад разумега?“ „Разумем те, потпуно те разумем!  Ја већ  и сам увиђам да је наш род мало измакао од 3 2  Минхаузеп је у Немаца ћајвећи лажов. Од је причао о   стпарима које су се бајаги баш д.ему догађале, а које су са свии  иемогуће. мрава — лрема опоме шта још свега хша да се  у васељенп, у жпвоту љену, у непзмерхшм тај-  нама њенпм, испита, проучи, открпје, да се пот-  пуно сазна, види, чује, осетп, измери, проденп  и свакој појави вађе пра-праузрок њен“ —  одговорпм му. На тај мој одговор Лапласов се дух благо  осмехну п заусти да ми још пешто каже; алп  у тај мах, као да пека надземаљска сила целу  васељеиу из темеља заљуља... Најпре као да се  милиуп громова у један душак проломп, а за  тим нам се учини, као да се цео онај иламепи  океан у једном трену ока па двоје расцепи, нлн  боље рећи, као да пекаква паклена немап пз  њега разјапи своје џпновске чељустн, у иамерп,  да цела небеса прождре, али у истн мах, рекао  бих, пз тога живог ждрела. иокуља цела ва-  трена утроба овога пебесног чудовншта од ох'ња  и пламена, па с.е опда стаде цепати у хиљаде  хпљада пламенпх стубова; џплптпуше се као  неке страховпте алусије право горе небесном  зениту и ту се о 1в разбпше у милпуне блеште-  ћих праменова, те хвима покрише цело небо над  нама.... Боже, ја страховит ли је то прпзор био!...  То беше одиста неки чаролијски, не, него бо-  жаиствени ватромет са миријадама ватрених сту-  бова, обојених миријадама разноврснпх боја, о  којима мп смртни доле наЗемљннп појмапемамо... „Дивно!“ повнка п сам Лапласов дух ..... „ Ово је једна од већпх ерупцпја Мизарових! “ Н ЕБЕСНА М РЈБИ Ц А  ОД Д Е С Е Т  Х И ЈБ А Д А  СУНАЦА „Колики је видик у морске шкољке  на дну океана, —још је мањи човеков  у бесконачности васељениној...." „А мп се ето п овде задржасмо више него  што сам мислпо!“ рече ми мој воЦ пошто од  онога језовитог препада мало себн доЦосмо. „Тре-  балп смо већ до сад бптн дубоко у сазвежђу  Ловачкнх Паса. Туда пам је најпречи пут у  онај тајанствени алп давно и давно изумрли  звездани свет“... И ми се кретосмо... Мп се само још једном  обазресмо да видимо како сад изгледа онај го-  лпјатнебеснп... Боже, то бешесамо једна мајушна  треперава звездпца!.. Ја је никад нп познао не  бпх, да ми је не показа мој вођ... Својим очима  ппсам могао веровати, да је то онај малоире-  ђашњи пламени океан, који као да беше сву  васељену прекрилио... А, сад, гледај, од све те  његове грандиозности остала једна мајушна све-  тлуцава звездица!... Не знам колико је трајало ово наше иу-  товање; само знам то, да се није путовало већ летело много брже, него што летн сунчана свет-  лост.... Звезде су се по оној црнннп небес-  ној необичном брзнном на све стране разпла-  зпле; а на небу је у трену ока нестајало по-  јединих звезданпх група, док се најпосле не  нађосмо у једном тамном небесном простору,  у коме се ретко која звезда могла впдетп. И тај мрачни простор, с часа на час, бп-  вао је све већп п већи, док се на небу не  образова једна непрегледна, као угљен црна,  СФерична нериФериј а. „Видиш лн?“ упита ме мој пратплац. „Видим, како да ие виднм. Ми као да уле-  ћемо у једпу мрачну бездану провалију, у ко-  јој пе спја нп једиа једпта звезда!...“ „Не питам те то; впдпш ли тп што друго  у тој мрачној небеспој пучини?“ „Ништа баш.“ „Погледај, погледај мало боље! Узмн на  око саму средпну тога нрног понора небесног!...“ Ја га послушам. И одпста, нисам много  тражио, и од прплике, насред тога мрачног  простора небесног, опазим једну малу белича-  сту, једва нешто светлуцаву мрљицу, иалпк на  мало већп терзпјскп иапрстак. „Видиш ли?“ уппта ме Лапласов дух опет. „Е сад впдпм.“ „Једну белу, малу, светлуцаву мрљпцу,  је лн?“ „Налпк на напрстак." „Са свпм тако;  а зпаш ли шта је то?“ — „Бог с тобон бно, откуд бих ја сад мо-  гао знатп шта је ово; без сумње опет некаква  небесна маглппа?“ „Не маглина, већ гомнлпца сићушних звез-  дпца, о којој вам је сппоћ говорно г. Д. С. у  Грађанској Касинп, да у љој има десет хиљада  Сунаца. И одиста вп сте ппак доле на Земљн  у астрономпјп доста напредовалн; вп имате већ  прилично велпке телескопе, да на њнх можете  впдетн и ову без трага уда.љену небесну гоми-  лицу звезда, н не само впдети је, већ је п у звезде растворитн, п не само у звезде је ра- створити, већ те звезде и пребројатп!... А по-  гледај је! Мрљица н нпшта впше; ами смојој  се прпближплн за читаве трп четвртине иута,  и једва је тек сада голпм оком можемо впдетп!  Одавде сунчана светлост требала би 1106 го-  дпна па да до ње дође. Помнслп '10 хп.љада сунаца, па се све збило у ону мајушну мр- љпцу, у онај, како ти рече, терзијскп иа-  нрстак!.,.“ И док смо мн посматрали ову светлуцаву,  готово једва видну звездану гомплу, дотле је  онај црни нонор захватпо половнну неба, онако  псто, као кад се па пебо павуку црни градо-  посни облацп... „Ама шта је ово ?“ повпчем: „још мало  па ће на чптавом пебу са свим пестатн звезда!“ „А, не бој се, неће! Та црна небесна’пу-  чина што се пред нама шири, то је само једно  мајушно пусто острвце на овоме крају неба.  Њпх је пуно, пуно у овој бесконачној васе-  љенској просторпјп... Видео сп само у неколпко  ону на јужном полу вашега неба, алп да 'тп  је нешто впдетп ону око рек е Еридста,  па ону  у околини Кита , па ону што се простцре пза  Лађе Арга,  па ону на сампм саппма Једнорога   п пуно, пуно другпх, куд се год окренеш по  овој неизмерној просторпји небеспој. Има тпх  небесннх иустиња на којима пма по неколпко  хнљада угашеннх сунаца. Тако једно место, ето,  п ово је пред нама. По угашеним звездама у  шему оно долази у најзнаменитпје васељенске  пустиње. Тако усред те небесне цршше нма  хиљаду осам угашених сунаца, а међу њпма  пма једпа, давно п давно нзумрла сунчана по-  родица, која је по броју својпх чланова, два-  пут већа од породице вашег Сунца, а по те-  жипп масе своје десет хпљада пута тежа, док  опет заузима простора деведесет и осам хиљада  пута више него што га заузима система вашега  Сунца. Отац ове пзумрле сунчане породпце зове  се Амадурама. Амадурама нма 106 нланета, од  којих је највећа тако звана Калиџе-Раџе, што му  значп: ватрени океан. Ова је планета девет пута  већа од вашег Јупитера; а она што су је суседни  астрономп назвалп Клева,  псти је ваш Јупптер  п по запреминп п но тежннп. Осим ових велп-  кпх Амадураминпх иланета, има још средњпх 68, а мањнх 22; дакле 16 велпкпх, 68 ередњих  и 22 мале планете; а све ове нланете пмају  опет своје пратпоце и то неке по два, неке по  пет, шест, а пма их које пмају п но десет п  дванаест, тако, да цела ова огромна сунчана  породпца пма на 969 члапова, међу којима се  налазп око 429 од којпх нпједна ппје маља  од вашег Месеца.3 3  Отац ове многобројне сун-  чане задруге, по својој тежпнп, тежи је од целе  своје породнце па 1800 пута. Ова небесна про-  вппцпја једна је од најстарпјпх ненмарских тво-  ревина у чптавој овој небесној покрајини; сад  ће се ускоро навршптп петнаест милпјарада ве-  кова, од како се она образовала пз једне од  највећпх маглпна у свемпру, пз које је до сад  образовано на 124.000 већпх и маљих супча-  нпх спстема; а последњи сунчанп светови што  су пз ове пра-праматерије образовани, то је  она светлуцава мрљица, коју си мало пре ви-  део у овој мрачној пустнњп небесној; то је она  голпм оком једва впдна група звезда од десет  хиљада сунаца! И ово су све самп младпћп  тек настали да живе; а међу њима има само  једна мало старија задружица сунчана, у којој  су се већ јавили разумнп створови; али су и они  тек, штоно кажу, у повоју: сад баш воде борбу са неком врстом медведа и мамута... Они  сад један другоме отпмљу пећине, згодне за-  клоне од зла времена и иоплава, које су тамо 3 3  II ово је нека врста нашизс астероида. сад у највећем јеку п које чине чудеса од пу-  стоши. У њих од културе п каквих индустрпј-  скргх зачетака још нема ни трага; у њих још  нпје започета ни тако звана „Камена“ а толп  „Бронзана“ перпода. Оии се још са својпм не-  прпјатељем бију дрвљем и камењем; једап је  од пајвећих јунака њихових, пре кратког вре-  мена, нашао негде у прастарнм шумама пеку  замашну буџу и то са свим прпродну буџу;  горе на дебљем крају грдна ћула — колпко  човечја глава, а тањи крај права држалпда...  Само пак дрво тврдо је као гвожђе!... И њему  сине у главу некака жеппјална мисао, те тп до-  чепа то пзврсно оружје, п завргпе се њтше....  Првп медвед који је па њ насрнуо, платпо је  главом. После је чинпо ирава чудеса, а дао га  Бог, те је п иначе бпо снажан — правп дпв!...  ЕВегово га је племе почело обожавати — као  Бога; али п то стоји, да су двапут впше пмалп  већег „решпекта“ према оној његовој чудотвор-  ној буџи, него и према њему еамом....“ „И тп то баш тврднш да п у овпм заба-  чеипм крајевпма небесним има људи?“ прпме-  тим му ја. Лапласов се дух намршти. Не би му право,  што у овоме моме пптању беше као п пеке  сумње у оно његово причање. „Вн људн остајете вечпто једпп и истп!  Од себе и онога вашега ја не можете да се  одвојпте; ви још пе можете да пзбпјете нз  своје главе оиу своју стару предрасуду, да сте вп једина чеда Божја „створена по образу п  подобију Ње-гову“  ; да је ваша Зеиља једпнау  читавој васељени, обдарена разумним ствој )с-  њима — људттма; а Сунде, Месец, п све не-  бесне звезде да су створепе да вама светле п  да вама п вашнм угодпостима служе... Ви се,  петпна је, већ почињете отресати од тих еујет-  нпх предрасуда, али на дну ваше душе опет  остајс нешто од опс старе жпце!... Ето, на  иример, само тебе да узмем. Ти си се прилпчно  ослободпо од тпх, управо сулудпх предрасуда,  па ппак мало пре рече: „и ти то баш тврдиш,  да и у овнм забаченпм небесиим крајевима има  људи?“ Ја сам тп до сад пеколико иута помп-  њао Марсове стаповнпке, њнхову високу ппте-  лпгенцпју и паучност, а особпто на иољу астро-  помије иинжињерије; а ја сам тн, чшш мп се,  једном иомепуо њихову славпу горгонску звез-  дарпицу, у којој има звезданп каталог од не-  колико милиупа сунаца, супчаппх спстема, сун-  чаних планета и планетскнх пратилаца, а да и  ие помиљем оне астрономе п њихова открића у  царству Мизарову, а ти опет — ба ну!...“ „Опрости нријатељу!  Ја нпсам имао намеру  да те вређам. Мени се оио пптање тек онако  склизло преко језика — можда мало и пепро-  мишљено, али никако у каквој злој памери, а  још мање да дам ма каква знака да твоме го-  вору не верујем,“ почнем му се извињавати,  на што ће ми он онет рећи: „Знам ја то боље него тп: јавидим свакн  покрет мпслн твојпх. али ми је опет криво —   што сте таки!... Та Бог вас вндео, пустпте на-  мет испред мпслп вашпх, нека она осветлп п  иуте којпма ндете п речикоје нзговарате!... А,  сад, доста о томе!... Ту и није пптаље, да лп  си тн у стању да ме увредиш пли ниси, него  је у питању она ваша вечпто иапућена сујета  да пи у што не верујете што ваш ум н ваша  памет нису кадрп да схвате п да појме. Што  ви људи мало не мућнете главом, па да пи-  тате?! Ево ти једнога цпглог примера нз кога  ћеш сам увпдети, како си оно мало нре непро-  мпшљено • — бубнуо!... „Тако, ти си већ добпо нешто појма о  страховитој бесконачности васељенпној, добио  си га био са мном путујућп кроз непзмерне  просторије небеспе. Вндео си својпм роћеним  очима толике безбројне звезде, што су поред  нас пролетале као густи ројевп блиставпх нчела.  БВих има у бесконачној васељенн милиуни мп-  лиуна! Светови су, опет тп велнм, у васељенп  безбројни, онако псто као гато су и атоми  безбројни пз којих су ти светови образовани.  И сви ти световп, сва та безбројна васељенска  сунца, све њпхове безбројне нланете и планетски  нратиоци — сви су они образованн пз једннх  и истих васељеискпх стихија, нз једне п исте  пра-праматерије, пз једних н истих но васељеп-  ској пучини растурених небесних маглина, а но  једнпм п нстпм вечитим закоппма природним, по којпма се део пебеснп космос креће, жпвп  и управља... Разумеш лп тп ово што тп ја  говорим?“ „Разумем.“ „Дај Боже!...“ „Па да је то лако разуметп, не бих те ја  ни морио с којекаквим питаљима... Моја глава  просто бучп од ових силних појава и призора,  што пх за кратко ово време видех путујућп  с тобом по овим баснословним просторијама не-  беснпм! После, нама људима не треба ни за-  мерити, што нам п у памети и на језику ве-  чито лебдн питаље:  да ли има људи и на дру-  гим звездама?“ — рекнем му. „Е, ту тп у неколико имаш право; али за-  то ти ваља мало дубље ућн у то пптање; ваља  тп га мало боље са свију страна разгледати, па  да у њему самом нађеш одговора. Ето, хајде  пођи за мном са твојим мислима, на ћеш се п  сам о томе уверити.... Теби је већ познато да  у овој бесконачној васељени има на милиупе  милиуна суиаца, а нет пута толико сунчаиих  плаиета, а још дванут толико, ако не и внше,  планетских нратилаца.... Је литако?“ „Тако је.“ „Е, сад слушај даље! Из тога безброја су-  наца и сунчаних планета хајде да издвојимо  једно цигло Сунце и његове планете. И то нека  буде ваше Сунце, са опих његових осам  пла-  нета. На једној страни, дакле, нека буду они  остали милиуни милиуна сунчаних система, а па друг°ј само једна једнта, п то је спстема ва-  шега Сунда. И сад пођпмо даље. Између тих  цпглих осам  планета вашега Сувда пма једна  по велпшшп иета а по даљпни трећа, па којој  без сваке сумље пма људп, а то сте вп. Је  лп тако?“ „Тако је .“ „Е, кад је тако п кад то не подлежи нпка-  кој сумњн вашој, онда де тп одговорн, да ли се  да разумно претпоставптп да је између толпких  милиуна супаца п њпховнх планета једина ваша  Земља Божјп избраник, да се само па њој јаве  умна створења, а свп осталп мплпунн светова  да буду лншени тога божанственог дара? Де,  де размпсли мало боље о овоме питању!... А  немој ни то сметати с ума, да су свп световн,  сва сунца и све њпхове иланете образовани по  једним н истим вечптпм закопнма, па онда де  сам одговори на постављено пптање!  Је лп, да-  кле, разумно претпоставити, да само на вашој  Земљи има разумних створења, а на свима оста-  лим да нема? — — — — — „Занста нпје.“ „Наравно да није,“ ирнхватп Лапласов дух....  „У овој божанственој радноницп васељенпној  владале су од псконп, владају данас п вла-  даће вечнто умне силе које непрестано теже  за поступним прогресом, за вечптпм усавр-  шавањем облпка: оне теже нечему лепом, хар-  моничном, узвншеном. Силе те саме унпшта-  вају све 1пто је наказно, слабо п болешљиво. 0 да тд је знатп како је био нагрдан при-  мптивнп човек; он је бпо куд п камо блпжп  Горплп него данашњем човеку; тако псто ни  будућп човек неће у мпогоме личитн на данаш-  њег човека. Лепша п снажнија раса осваја руж-  штју, нагрднпју, слабију, жољавију. У одабп-  рању лепшега, енажнпјега, лежп прогрес жпвота  п у жпвотињском п у биљном свету. У наказ-  ном телу нпгда се не може јавптп узвишена н  племенита душа. Блесани се познају чак по цр-  тама на лицу, по грубом откању коже, по зге-  бавостп самога тела њиховог. Истина има изу-  зетака, али су они врло ретки... Ето, на прилику,  ГГарсови становнпцп куд и камо су савршеннјп,  телом гпгшији, умно моћнији него стаиовницп  ваше Земље. Они су према вама што п ви према  вашпм Патагопцима.3 4  Збиља, јеси ли кад имао  нрплику, да на мало веће дурбпне посматраш  вашег Марса?“ угпта ме он одједном. „Нисам“ одговорих му. „Штета. Ти бп онда на целом шару Мар-  совом видео грандиозне радове Марсових ста-  новника, п по томе би добио појам о високој  интелпгенцпји њиховој, као и о огромној умној  моћп п великом зиању њихову на пољу више  технпке. Они су цео тај глоб опасали читавом  мрежом џиновских канала — џиновских: п по  шпрпнп II по дужшш и но множини. Они су 3 4  Патагонци су људско племе п умно и интелектуално  најнеразвијеније на целои шару зема.Ђ СГ.ом. Они живе у Пата-  гонијп, доле на самои крају Јужне Америке. ове канале провели кроз све своје контпненте,  п ове везали са свима њпховим морпма, морскпм  заливпма и језерима: и то су све правшше.  чисто геометрпјске, вештаики пзведене Фигуре;  а у целокупном том раду њихову видп се дпвно  изведен план, изведен у очевидном циљу, да се  тим каналима плови и одржава жпв п брз тр-  говински саобраћај и на суву и на води, да  се водом из тих канала свуда но континентима  натапају потеси, њиве и ливаде, баште п паш-  њаци ; јер на Марсу врло ретко кише падају,  а п мора су тамо куд п камо шгаћа него на  вашој Земљи. Ж све то очевпдно казује да и  на тој планетп вашега Сунца има људп, далеко  напреднијих него што су на вашој Земљи. У оста-  лом Марс је врло сличан Зем.вп вашој. ЕВегове  климатске прилике далеко су угодпијеза живот,  иего што су у вас. Тамо не може бити нн  врло оштре хладноће ни врло велике врућине.  После, Марс је готово за половпну мањи од  ваше Земл.е и зато су његови становницн н  лакши и чилијп и интелигентнији. Они могу  устрчати уз врло стрме нагибе, без замора п  тешкоће; а то све јако утиче на развијање те-  лесно, а, по томе, и на развијање душевно... „И сад, кад између осам  планета вашега  Сунца нмају не једна, већ две планете, на ко-  јима пма разумних створења, онда је, опет ве-  лпм, нрава лудост уобразити, да је само ваша  Земља обдарена божанском моћп, да у свом  крилу пропзведе, подигпе н однегује људе, а мплиулп мплиупа другнх сунчаних иланета п  већпх п мањпх од ваше Земље, образованпх из  нстпх стихпја васељенских п по истим вечитим  законпма њенпм, тга да буду лншене тога дара,  те моћи, те способности," додаде ЈГапласов дух. И док се овај разговор између нас водно,  ми и не опазпсмо, да је она црнпиа небесна пре-  крилила готово цело небо. Само су сенаједпој  странп неба внделе још по неке групе звезда,  док се цела остала небесна просторија претво-  рпла у једну непровпдну, у једну страховпту  ноћ, п само је наједном једитом месту, далеко  тамо негде у некој забачености небесној, све-  тлуцала она малена група звезда — група од  десет хиљада Сунаца!.... „А ево нас већ усред средине мрачнога  царства Амадурамппог;  ево нас на једном васе-  љенском гробљу, чпјн су покојнпци у историјн  свемира негда играли тако велнку п тако сјајну  улогу!... Овоме вечитом боравишту мртвих треба  приступитп тихо и с пуно побожности,“ рећи  ће мој вођ гласом којп је чисто треиерпо неком  узвигаеном благошћу и страхопоштовањем... И З У М Р Л И  СВЕТОВИ „У овнх небесннх колоса све је ко-  лосално, па и сама смрт њпхова!..“ Ја сам лепо осетпо, да ме свега подузима  пека необпчпа страва. Чипп.то ми се да топемо  полако и нечујно у некакп бездани понор, пун  језе п мрака, у понор вечите црне ноћп! 0 ,је   лп ко озбиљније размишљао, шта је то управо  поћ? И каква је суштпна њена? То су просто-  рије вечито суморне, вечито мрачне, у које ип-  кад не допиру сунчапи зрацн, и које нигда пе  загрева топлота сунчева. Ноћ пије само мрачиа;  оиа је п  ледена; поћ је олпчена простпрка смртп.  Она је символ мрачиога гроба .... „А сад пази! Ми се већ приближујемо уга-  шеној звездп,“ рече ми мој воћ... И ја упрем поглед у оиу мрачну бездапу  небесну. Нпшта нисам могао видетп; а шта је  ко још могао впдетп у једпој иустој п пепро-  впдпој тмпнп?!... „Не впдшп нпшта?“ „Не вндпм ипшта, сем овога црног по-  нора небесног.“ „Па твој умнп вид још стојп под нмпресп-  јом твојих материјалних очију; алп за то треба  да прегнеш свом својом духовном вољом, те да  прогледаш онпма дугае своје, очима ума свога;  јер умне очп впде п у мраку као год и на белу  дану:  њима не смета ни блештећа сунчана све-  тлост ни густа поноћна татна — да све впде,  да све умотре, да једно од другог разликују и  распознају,“ рече мп Лапласов дух. И у тај истп мах мени се учини, као да  мн чисто свану, и пред мојим очима све се  преобрази. Небесна црппна истина је остала  иста, ако не још и гушћа и црња, алп сам  ја  и њу н оно гато је у њој све разго-  ветније видео. Чак тамо у недогледним дуби-  нама небесним видео сам сијасет сићаних звез-  дица како запосно светлуцају, а које мало пре  нисам могао видети. И шта сам још видео ? У  оној као гагат црној небесној тмини, у некој  неодређеној даљини лепо се оцртавао један гр-  досан глоб. И чинило ми се као да нас је он опа-  зио, иа се на нас устремио !... Просто се видело  како се надима и како заузима све већи и већи  простор на небу;  лепо се видело како оне ма-  лене звездице, једнаио једна, замичу за његов  мрачни руб. „То је она иста појава,“ рећи ће ми вођ  мој, „што смо је посматрали кад смо се прибли-  жавали вашем Месецу. Теби се чпни да Аруџа- Дара лети нама, а ппје, ми летпмо њој. И у  коликојој се впше приблнжујемо, у толпко више  она заузима небесног свода. Још који треп, па  смо већ на њој.... И онда ће тн се учпнптн као  да си негде иа вашој Земљи....“ И, одиста, не прође трен, два, а мп се на-  ђосмо над једнпм мрачним светом. То беше поћ  у тмини. И лепо сам видео како се оцрта-  вају црни хоризонти — једнога мени незнана  света, света што вечнпм спом спава.... И тај је  мрачни колос јурио право к нама, док нам се то-  лико не приблпжи, да сам му могао већ. распо-  знати његове неразговетне коптуре. Тобеш еје-  дна недогледна раван без и једнога једитог бре-  жуљка ја какве било узвишице.... Под самим  нашим ногама, далеко доле у некој неодређеној  даљини сирио је некакав непрегледан град. То  је бно град мртвих. И мн се тамо спустпсмо на  једну кулу, што се као какав исполин подизала  пз једнога непрегледног мора од кућа, палата,  вила, храмова, сноменика и по гранднозности п  ио стилу и по облику, какве ја у животу своме  никад видео нисам. У непосредној близпни на-  шој, свуд око нас, оцртавао се неки венац од  самих црних палата... То унраво и не беху куће  и палате, већ неке чудновате сенке, сепке у  тминп.... „Ама где емо ми ово?“ унитам мога чуде-  сног вођу, јер мн се одпста учпннло, да смо  спшлп у некако мрачно подземно царство!,... „Мп смо сада наједној астрономској кулн,  једне давно п давно опустеле варошп, престо-  нице једне од најпространпјих, најмоћпијпх п  најнапреднпјпх царевина на чнтавој кугли Аруџа-  Дарпној, мп смо у граду Гомору“ — одговорп  мп Лапласов дух. „Да бп потпуно разумео све  што ћеш на овој куглп видети треба да знаш,  да је ова планета бпла у давно минулнм вре-  менпма једна од најлепшнх п најодаренпјпх кћери  Сунца Амадураме. Она је по даљпни 8"м а  а по ве-  лпчпнп 84"т а  планета у пространој обптељи Ама-  дурашшој ; она је по волумену нешто мања од  ваше Земље, алп је по тежипп нешто већа. Она  је због миогих и многих повољиих услова п  других климатских прилика за живот — и биљни  пживотињски — бпла далеко прилагодгшја, плод-  нија, бујћшја, Издашнија него ваша Земља. Она  има два своја иратиоца. Једап је нешто мало  већп од вашег Месеца, а другп, ближи, нпје нн  за половпну његову. После, ова лепа кћи Ама-  дурампна добијала је светлост и топлоту и од  свога оца Амадураме и од свога светлог брата  Клвве , који је опет са својим сјајем п топлотом  и надмашио и преживео сву своју браћу и сестре  у огромној нородици свога великог оца Амаду-  раме. Па ппак, нрема своме положају и даљини  од ова два своја Сунца, на Аруџа-Дари иитИ  је било одвећ велнке знме, ни одвећ велике вру- ћине; а, опет што јој је била атмосФера!... Ретка  је то дланета у чптавој васељенп, којаје бплаода-  рена онако Богом благословеном атмосФером, као  што је била ова на којој смо ми сад:  она је то што  је била овој планетп правп заштитник и од сувпше  велпке студенп п од сувише велпке сунчане то-  плоте. Она беше средина у којој се преламало  и иреливало толпко боја п нпјанса њпховпх  каквих је ретко бпло п на којој планетп у ма  коме васељенском крају. „Аруџа-Дарина је годпна бпла таман два-  пут дужа него што је година ваше Земље; алп  што је најзначајније, на њој је понекад тра-  јао даи, и то правп дан, по пола годпне, а то  је бпло увек онда, кад љен брат, њено друго  Сунце, кружећн око свога оца Сунца,- дође у  опозицију према њему, јер јој је дању спјао  отац а ноћу брат. Иначе обпчнп данп п ноћн  на овој планети били су 28 вашпх сати; а  најдужи обпчан дан био је 18 сатп, најкраћп  десет, а тако псто разуме се п ноћп; алп се  ретко дешавало, да ноћ Аруџа-Дарина буде  онако тамна као што може да буде тамна поћ  на вашој Земљи, а то иросто зато, што је њена  ноћ ретко кад била без месечпне ма кога од  њена два пратиоца.... Ала су то ноћп бпле, ноћн  љубави, ноћи иднлске, ноћп сањарија, ноћи у  којпма се душа човекова узносп Д о самога пре-  стола свевшпњега! Па и њенп вечерњн сутони  и јутрења прозорја долазнла су у права чуда  небесна. Преламање многобројнпх боја, стапање једнпх у друге, почпњућп од пурпурне па до  златкасто-опалне п смарагдасто-љубичасте —  просто се опнсатп не да.... А погледај је сад!...  Од оне праве царпде небеснпх лепота, г.тедај  шта се начпншго! Једна црна авет, што се не-  чујно и незнано вула по овој вечптој ноћи,  по овоме мрачном царству, давно и давно уга-  шена Сунца Амадура.ме!...“ И нз грудп Лаптасовог дз^ха оте се један  дубок уздах. То сам лепо опазио. Па п мене обузе пека туга п нека душевна  сета. Сетнх се ове наше весете Земље и свега  онога што се на љој збива, па ми нешто тешко  на срце паде, кад помислих, да и њу и цео  овај свет што на њој жнви та иста судба. чека.  И овај се свет коље п бнје око залогаја хлеба,-  коље се п бпје око варљнвог сјаја и пролазног  господства; коље се н бије око власти и над-  моћхгја; — кољу се народп с народима, државе  с државама, власннци с власннцима, племена  с племенима, појединци с ирједпнцима; кољу се  и крве да једнп друге сатру, искорене, унпште;  кољу се и бнју за некакве „СФере виших др-  жавних интереса“; кољу се и крве да ватром  и железом, пушком и сабљом проносе културу  и цивилизацију по овоме мајушном зрнцету не-  бесном; кољу се п бцју да један другог увере:  ко је од љих у нраву а ко.није у праву;  кољу  ее и бију чак и око тога, ко нстинитије верује  у правога и истинитога Бога, а ко не верује; —  а нико од њнх и не слутн да и њих овака иста судба чека, и њпх и ову нашу веселу по-  стојбину!.... „Знаш ли колпко је стар овај негда сјајни,  овај негда жнвп и веселп град што доле под  нашим ногама вечптнм спом спава?“ уппта ме  одједном вођ мој. „Бога ми, ако ти пе знаш, белн, ја не знам;  јер од кад памтим за себе, а мепп има година !   — ја ни о Супду Амадурами нн о овој њего-  вој планети — Аруџа-Дарп, ни о њеном свет-  лом брату Клеви, атоли о овоме граду, —  никад ни од кога нисам чуо ни да постоје на  овоме свету, акамолп да знам, кад је ова ва-  рош заснована,“ одговорнм му. Лапласов се дух само осмехну, па ће ми рећи: ,,Од тога дана кад је овоме граду ударен  први камен темељац, а под владом силнога цара  Гомора од кога је н своје име град Гомор до-  био, — до сад је минуло преко педесет мили-  уна година!“ „Педесет милиуна годииа!... п ове куће, н  ове палате, н овп велелеппн храмовп са овпм  многобројним кубетима својпм, п овп безбројнп  споменици, овако одржаии!... А, то мп нзгледа  мало невероватно!...“ Па уснама мога чнчерона опет се развуче  онај малопређашњп осмех, п онда ће рећи: „То се тако само тебп чпнп; али кад бн  тн зпао п узроке томе, тп онда не бп тако го-  ворпо. Прво п прво ваља тп знатн, да је ово  једап од последњпх већих градова, којп је на  овој планети иодигнут, а то је тако рећи у  доба поеледњпх дана живота њена. Н>ена је  атмосФера, у то доба, бпла већ у велпко про-  ређена; метеоролошко таложење бпло је готово  са свпм ппгчезло:  по две стотппе година, не  вашпх већ њених, прошло би, па на, њој не бп  бпло нн кпше нп снега. Олујпне, буре, ветровп,  билп су готово са свим пшчезлп; небо вечнто  ведро п чисто, а на њему нпгде једнога једитог  облачка; облидп морскпх прибрежја п речних  обала иосталп су са свим непроменљиви... А  погледај мало боље па нећеш нигде спазпти  ни најмањп брежуљак, атоли каква џпновска брда  и планине, Долине и провалије — све су то  давно и давно непогоде — кише, снегови и мра-  зевп, топлота и ветровп, кроз милиуне милиуиа  векова, пивелисали... Чак и подземни вулкани  стишали су се п смирилп. На површинн ове  огромне планете изумро је сваки покрет, сваки  дах!... Овде је смрт давно и давио свршила  своје! Да је ко на кров ове астрономске куле,  пре 28 милнуна година када се у овоме граду  иоследњи живот угасио, оставио како лагачко  нерце или какав листић Флиспапира, ми бисмо га  и сад овде нашлп; јер за све то време, од 28  мплиуна годппа, на читавој површипи ове пла-  нете ггашта се са свога места иокренуло пије; а ти се сад иудпш, што се овај псполпискн  град, шго је подпгнут од самога мрамора п гор-  ског кристала, не налази у рушевинама!... Кад  световн умиру, онп на овај нанин умиру,“ рећи  ће Лапласов дух. „И ова небесна звезда прошла је кроз све  Фазе >штота свога“ наставн Лапласов дух да.ве.  „Најпре н најпре била је саставнп део оне ог-  ромне небесне маглине из које се образовало  толико хнљада сунаца п сунчаних система, међу  које долази и система Суица Амадураме, оца  ове планете Аруџа-Даре. За тим је она сама  била Супце, светлила милиунима годпна и давала  живота овојој децп, својим пратиоцима.3 5  То је  псто бпло п с осталом њеном браћом п сестрама  што сачињавају ову велпку супчеву задругу Ама-  дурамину. Пролазећи неирестано кроз хладне  струје етера — на скоро три стотине3 6  степени  исиод нуле, она се мало ио мало хладила, док  најпоеле није прешла нз гаснога стања у течно,  а после, путем вечптог хлађења, прешла је н  у  стање тврдо. Најбурнији жпвот једпе звезде то  је она дуга периода борбе ватре п воде — док  се на површини непзмерпога океана лавиног не 3 6  Њих има, као што знамо, два: Птас и Хамео, што ће  рећи: вернп и неверни ; а зашто су нм ова имеиа дата то је  остало вечита тајна, ако лочем није због тога, што Хамео — не-  вернн — нигда на време не стнже, баш као да му се уз пут  непрестано кола ломила. 3 3  На 237° испод нуле. ухватн прва тврда граннтска кора, а сплнп вали  лаве што нх производи илнма п осека њеннх  нратплаца, раздробе је у милиупе милнупа ко-  мада, па онда пик Јово на ново — почнње се  ново гранитско скоравање, али сад н јаче п  маеивније. У тој се периодп састојцп воде —  водене паре, иалазе изван своје матере, пзван  усијане кугле. Помисли само: сва она силна  маса стихнја, из којнх се доцнпје, непре-  станпм хлађењем, образују сва сиња мора,  све оне грдне реке и речице, пзворн и нотоцп,  језера и језерца на целом шару планетину, —  у то доба страховпте борбе воде с ватром, они  се, велим, налазише ван своје усијане кугле,  п то у впду водене паре, у псизмерним слоје-  вима густих н црних облака, што целу иланету  опасују једпом дебљином коју ум обичпа човека  нпје у стању да схватп. Крајњи слојеви овога  облачног океана, додпрујућп се са хладним етру-  јама леденога простора небесног, расхладе се,  згусну се, претворе се у кишне канљице, па сле-  дујући закону теже — гравитације — полете  доле ка центру своме, оној усијаној матери сво-  јој — лави; али оне још не дођу ни до поло-  вине пута, а дочека их она страховпта јара,  врела као усијани пламен од неколико стотина  степена над нулом, па ти их наново претвори у  усијану водену пару и баци их муњевитом бр-  зином опет горе у највише слојеве облака!...  И тај се процес вршио уз бесни и помамни ур-  лик оркана под језовитом праском и ломњавом ових, вечито узбурканпх, стпхпја; под неп])е-  киднпм севањем муња п страховптим тресцима  громова, што небеса потресају; а све ове стра-  хотне, ове џпновске борбе природнпх елемената,  достижу свој врхунац тек онда, кад расхлађивање  освоји тонлоту, и кад први иљусци кише додпрну  ону усијану масу земаљске лаве. А, шта ми-  слпш, колико је требало времена да се овп по-  мамни елементп стишају и умпре, да се гранпт-  ска кора око целе иланете ухвати и учврсти, п  да се на њу спустп онај огромнп, онај непре-  гледни воденн покров сињнх мора?... Требало  је иреко 1400 милпуна година!.... А колпко лн  је опет требало времена док се на њој први живот  јавио, а колико ли оиет док се тај живот раз-  вио п усавршио; док се и биљно п животињско  царство раширпло; док се разне < 1>еле и родовп  — биља и жпвотпња — разгранали и пролеп-  шалп; док се гора преодела листом, а поља  мирисним цвећем, док је почело вескање птица  и крик дивљпх животиња, и на послетку док се  јавио мезимац Божји — човек, те да се при-  рода огледа у њему, а он у Богу?... И ту  је опет требало преко 300 милиуна година!...  У божанственој лабораторији свемира ради се  полако, тихо, опрезно; ствара се, руши; алп се  вечито тежи ка лепшему, ка савршенијему, ка  хармоничнжјему!... И још  их има којп мпсле, да  то св е бива случај но!... “ И ту ЈГапласов дух мало застаде. Оборпо  очп па гледа преда с-е. Његове су мислп раз- матраде оне велпке тајне васељене у које ум  људскп није кадар ни да завири нп да их  разуме .... У један мах мени се учпнп, као да одне-  куд сииу иека иолутамна дрхтава светлост, те  обасја део онај огромни град. То беше впше  нека врста мртвачке светлости: оне куле, онн  храмови, она иебројена кубета, оно море од  палата и вила; они снлни споменпци, као да се  иочеше мицати. Мој се пратилац чпсто трже,  па се окрете на ону страну, откуд је она пз-  ненадна светлост засијала. Окренем се и ја.  Какво изненађење!  На једној страни, по свој  прплици, на источном хоризонту ове високе по-  којпице, беше се оцртала некака зракаста круна  — права северна светлост. Из те круне, као  из какве огромне призме, сипали су читави  млазеви светлуцавих зрака од небројено боја;  а сваки тај млаз беше оперважен н'еким фосфо -  растпм сјајем. „Колико боја, а колико нијанса њихових!...“  „Ха, знам шта ће ово бити!“ повика Ла-  иласов дух. „Ово се рађа Сунце Амадурама?!“  „Шта, Сунце Амадурама ?! Па не рече ли  ти, да је и оно давно и давно угашено?“ нри-  метим ја. „Опет он!... што год није у стању да појми,  да разуме, он у то и не верује, он је готов  да у све то посумња и да чак постоји!“ го- тово се мало обрецну на мене мој загонетни  чпчероп, па онда настави : „јест, ја сам казао,  да се и отац ове огромпе супчапе породпце  — сам главом Амадурама — давно и давно  охладио, и д аје престао да својој обитељи даје  жнвотну снагу у топлоти и светлости; али ти  ја  нисам нпшта напоменуо да у његовој утробн  још бесни опај сплни океап лаве; да се на ње-  говој површини јопт пије са свим учврстила гра-  нитска кора, да је тамо сад тек у највећем  јеку борба водене паре и ватре, да су његове  ерупције и вулканп још сшгап, управ страхо-  впти; да се његова површина често разјапи и  пз његових неизмерних дубина, на то стра-  ховито ватрено ждрело његово, покуља огромна  маса усијаие лаве; да она оном непојамном  снлом разних гасова буде бачена у впс на не-  колпко десетина хиљада километара, да та маса  пзбачене лаве буде често колпко чптава је-  дпа покрајнпа. И сад можеш мпслптп, кад се  ова огромна маса врати озго с оне впспне  п полети доле у крпло своје матере, п то бр-  зином која у сваком секунду расте на квадрат,  а која при самом паду у Сунце, може да буде  тако велика, да се од тога сплнога судара  сви, било чврсти бпло течнп, деловн ионово пре-  творе у гасно стање, у живп огањ н нламен. „Да би ово још боље појмпо да тп наве-  дем један жпв прпмер:  тако кад бн се ваше  Сунце са свим угасило и охладпло, на бп пека сида вашу Земљу потпсла са њене путање н  гурнула је право ка Сунцу, њен бп пад у Сунце  пропзвео тако страховиту топ.тоту, да би се н  земљини и сунчани елементи — стихије, тврде  п течне матерпје — претвориле не у растопљено  већ у гасно пламено стање, и то у тако огром-  ној мери, да би ваше Сунце могло на небу сп-  јатп п целу своју иородицу снабдевати новом  својом топтотом и животом за пунпх 95 година!  Пос.те ваља да п то знаш, да бн се ваше Супце  до сад давно и давно угасило и охладило да оно  само згушњавањем и оном вечитом узбурка-  ношћу својих стихија у самоме себн, као у каквој  хемијској лабораторији, не производи све нову и  нову топлоту, те тако надошађује онај мањак то-  плоте што га непрестано добија хлађењем у про-  лазу кроз ледене васељенске просторије. И не само  да оно тнм нутем добија нову топлоту и свет-  лост, већ је добпја п иепрестанпм падањем ме-  теора н метеорита што их огромна Сунчева маса  при пролазу њиховом себи привуче. Све те нз-  воре топлоте имају и сва остала небесиа тела  па их има и овај небесни колос Амадурама!... „Је ли ти сад колико толико спнуло у главу  како то све бива у овој вечнтој радионици у  свемиру?“ окрете се мени мој чудновати вођ. „Са свим“ одговорим му. „Е, тако се нешто овога пута морало де-  спти и овоме угашеном Сунцу Амадурами. Збиља  јеси ли што слушао о оним чудиоватим звездама, што се на небу одједном појаве у пуном сјају  своме па их онет, носле кратког времена, са  свим нестане? Појаве те нису ништа друго до  ропац сунаца која умиру. Тако је. Сунца не  умиру брзо. Њихов ропац траје но читав мп-  лиун година и више. У ових небесних колоса  све је колосално, па и сама смрт љихова!...“ П РЕС Т О Н И Д А  Д А Р А  ГОМОРА „Сви светови —  то је једноставно  ткиво васељенино, проткано жпцом  вечитога прогреса..“ Лалласов је дух плгао потпуно нраво. Није  прошло много, а на истоку се ноче помаљати  једно огромно крваво сунце. То је био седн  Амадурама. Његово је сАмо лице већ казпвало  да је то изнемогли старац на своме самртпоме  одру. Оно је било покривено неким модрнкавим  мрљама ;  а било их је које су, с краја на крај,  опаспвале онај зажарени глоб иебеснп — као  да је неко наљ нросуо читаво море мастила!....  Страшно га је било погледати! Изгледало је као  какво закрвављено џиновско око, што се из оне  црне иебесне дубине на нас и на цео онај мрачнп  свет исколачпло; а онај непрегледни град, што  доле под наншм ногама спава вечити санак свој,  заогрнуо се некаквим црвенкастим плаштом. То  беше тужно рухо, што му га је овом приликом  на дар послао Амадурама... И опе куле и они  храмови и оне небројене палате и споменици, као да беху ожпвели — то беше права слика  поноћних духова — у каквом подземном духов-  ном царству. „Ето то је Сунце Амадурама; то је отац  једне најзнаменитије небесне породице па овоме  крају васељенпну;  тојеједан од некадашљих најо-  билнијих извора живота у читавој васељени!...  Оно је сјало најинтензивннјим сунчанпм сјајем  за петнаест милћјарада година; колико лп је оно  својом топлотом и својим сјајем дало живота и  биљном и животнљском свету у пространоме  царству своме, а колико ли је отопило леда на  грудима своје прекрасне кћери Аруџа-Даре; ко-  лпко ли је оно иросуло топлпне, сјаја п свет-  лости по овој бесконачној васељени?!... Како је  онда дивно изгледало ово дапас црно п суморно  небо над нама, — то се не да нп оипсатп ип  срачунати!“ рећи ће мој вођ, а из грудн му се  лепо оте један дубок уздах!... „А сад хајдемо доле, да разгледамо овај,  негда славни, град, ову, негда ејајну, престо-  нпцу цара Гомора“ рече ми Лапласов дух. И ми се спустисмо у оне простране, у оне  дуге и пгароке улице оне величанствене мртве  вароши. Ми се одједном нађосмо на неком вели-  ком тргу, на који је излазило 24 велике, дуге  п широке, улице, те је овоме, нешто мало овал-  ном, нростору давало впд огромне звезде. На самт: устпма сваке ове улице подпзао се по  један споменпк; а онај насред трга надвиша-  вао је п својом лепотом п својом грандиозношћу  све своје остале другове. Свп су били чудно-  вата облика. Онаквпх споменпка нема ни у Лон-  дону, нп у Парпзу, ни у Берлину, нп у Риму.  То беше творевпна све саме вајарске уметно-  стп; сви скупа представл.алн су неку симетриј-  ску целину. То беху као нека врста стражара  којн мотре: ко ће доћп, а ко проћи овим пу-  стпм улицама овога негда живога и велелепног  царског града. „Ето, ови споменици на тргу „Слава и по-  беда цара Гомора“ представљају у алегорији по-  станак, развиће, високу културу, науку, умет-  ност, силу и моћ, пе само овога пространог града,  већ п целе царевине Гоморове.... Хајде да их пре-  гледамо!“ рећи ће Лапласов дух. И ми се обресмо пред спомеником: „Два  брата.“ Основа је спомепику некагрдна стена, коју  па својим снажним плећима држе некакве че-  тпри крилате немани, извајане од некаква као  рубин црвена мрамора; а озго, иа доста вели-  кој равиини оне незграпне стене, дохватила се  у коштац два бесна звера, с очевпдном пожу-  дом, да један другог прождре, да један другог  униште. Један је зелен као трава, а други  црн3 7  као гаврап, а оба праве грдосије. Из целе 3 1  Од дрнога и зеденог ирамора. њихове набрекле мускулатуре, која је издавала  необичну снагу, у оба ова разјарена дпва, огле-  дао се врхунац напора да сваки свога против-  ника савлада п да му се крви паппје. Она црна  хала беше дубоко укопала оштре канџе евоје  десне стражље ноге у саму трбушну слабину  свога зеленог противника. Чинило се као да се  под снажном оштрнном њиховом још пепрестано  кпдају откања трбушнпх мишпћа; чптав млаз  крви отегао се чак доле по стени: она сецак-  лила п пушила,3 8  а из самога горљег угла ове  грдне разјапљене ране покуљала је сама утроба.  У нрвн мах рекло би се да је ова црна неман  остала победнлац; али нпје:  њен зеленп про-  тивник својим грдипм чељустима беше обзпнуо  сву главу њену, па је, као гвоздеппм клештпма,  стегао, тако, да му је с обе страие доњнх че-  љусти цурила свежа крв, не попуштајућп нп  за један треи, из очевпдне бојазни, да своју  жртву не унустп. Уметннк беше у ову, ана-  томски верну, слику зверске разјарепостн, п  страховите борбе па смрт и живот, унео п онај  животињски бес и онај самртни бол, што неми-  новно ирати овакав крвав двобој, што га днвљп  зверовн међу собом воде. Страховпте чељусти  у зелепога звера бпле су се грчевито стегле,  да пх ни сам нпје впше могао расклопити, и  лепо се впдело како је своме противнику оду- 3 8  Вајарство и сдикарство на овој планети бидоје нераа-  двојно а уолетедо на таку висину о каквој ми на Земљи нашој  нд појма немамо. зео п ваздух за днсање п сваку моћ за од-  брану; јест, лепо се впдело како је црна иеман  изгубила. п свест п моћ за даљу одбрану:  њена  лева предња нога просто је штрчала, чпје кр-  ваве кавџе беху опружене као каква отворена  шака, п ако је на десној плећкп зелеиога звера  зјаппла грдна раиа, где с у , мало пре, ове  нсте крваве капџе бнле дубоко укопане. И само  је још остао гб животпњски инстпнкт, да свога  протнвнпка не упусти, да га унпштп п да свој  живот спасе;  а то се опет огледало у оној нео-  бнчно развнјепој сназн, крјом су оштре канџе  десне ноге цриога звера још непрестано цепале  трбушиу слабину свога опаког противнпка. „Ето, то су два рођена брата, што се беху  покрвили око деобе свога велнког и пространог,  од својпх дедова п прадедова наслеђеиог, цар-  ства... У тој зверској борби ето како су оба  прошли!“ рећп ће Лапласов дух, а преко ње-  говпх румених усана прну један подругљив  осмех, па онда настави: „На њихову царевину овако разривеиу ме-  ђусобном борбом њенпх првих синова ударио  је са својом чилом, и боју вичном, војском је-  дан крепак и одважан суседнп кнез, кнез Гомор,  њихову царевпну освојио п иа тим развалинама  засновао своје силпо и моћно царство, царство  Гоморово, а на овоме месту ударио темељ сво-  јој сјајној престоници, овоме вечитом граду,  овоме великом центру свеколикога преображаја  људског на овој планетп.... Гоморова династија вдадала је преко десет хпљада вашпх годппа,  која је п своју државу и свој народ узнела на  таку висину, до које ретко да је дошла икоја  држава на чптавом шару Аруџа-Дарпном. Ње-  гов један потомак наредпо је првнм вајарима  свога доба, да овај споменик подпгну, да за  вечита времена буде углед свпма потомцпма ове  велике и славне дпнастије, како пролазе земље  н народи, царства и краљевства, кад се у њпма  овако кољу првп спновп њнховп!“ додаде Лапла-  сов дух. После смо прпступилп другом споменпку.  Он се подпзао на устима улпце за коју мп мој  вођ рече да се зове: „улица Сунца.“ С гтм споменик имао је облик пирамиде, којој постоље  беше један једнни самоставни гранитскп осмо-  угаонпк од 38 метара у пречнпку. Каква је  сила овај огромнп б.ток и у коме мајдану од-  валпла п овде донела п наместнла, - — то је  просто једно чудо! „Е мој брајане,“ рећи ће вођ мој, „њп-  хова преносна средства прелазила су п саме  бајке: шта је ово:  један камен граннта од 20  метара висине и 38 ишрине према једпоставном  обелиску што је пред црвеним царским дворцем у  овоме граду!... Т оје девето чудо на овој пла-  нети. Тај обелпск има дебљине у својој основн  82 ваша метра п впспне 296. И то је све пз  једиог комада. Он је одваљен у царскпм мајда- нима на 8000 километара далеко одавде што  су отворенп иа 4000 метара впспне у тако  званпм „Итасовим“ брдима. Онај обелиск у  Паризу што га је Мехмед-Али-паша поклонпо  ЈГују Филппу, а који одиста краси знаменитп  трг „Слоге“ у Паризу, то, велпм, чудо старпх  Мисираца, впје ни колико какав мали кочпћ  према овој грдоспји од „игле“ Итасове. Парпски  обелиск је тежак 250.000 килограма, а овај на  милиун и три стотине педесет и шест хи-  љада п та слота и од дебљине и од впсине и  од тежине скинута је из царских мајдана доле  у дољу за 4000 метара низ једну страховито  стрму страну Итасових брда; а одатле је пре-  нета пред царскп дворац у овај град из даљине  од 8000 километара!.. Ви и ваша средства за  пренос према средствима становника ове пла-  нете — то су средства мравија према вашнм  средствима, којима ви сада располажете.“ На свакој страни овога осмоугаоника беше  у рељеФу извајапа по једнаморска нимФа; алп  тако, да би се новек заклео, да се овај лепи  створ сам пробио кроз овај студепи мрамор, па  у те, смегаећп се, гледа иеком небесном бла-  гошћу и добротом. Из овога гранитског постоља  као да је никло осам огромних стубова оджу-  тог, као восак, мрамора п то у облику, једва  приметнога, овалпог круга; а око сваког стуба  савијала се по једна грдосија од змије, по ле- ђима зелена као трава а по трбуху жућкаето-  беаа. Онај зелени емаљ по њпховпм леђпма тако  се прелпвао, да бп човек рекао, да су ова чудо-  вишта жпва и да се мпчу. Главе овпх змију-  рина досегле су чак горе до сампх канптола  ових стубова. М свака је разјаппла своје че-  љустн тако, да су пм се унутрашње дупље  црвениле као у успјаној пећп жпва жеравпца;  а из горњих п доњих вплпца њпховпх бела-  сали су се оштрп, а као снег бели, зубп. Свака  је имала озго на глави по некаку, као небо  плаву, ћубу, налпк на ухо у буљине; а на  овпм ћубама почпвала је једна грдоепја од глоба,  која је, у псто време, служила овој велпчан-  ственој ппрампдп као кубастп кров; а озго над  о вем  глобом лебдео је некакав крнлат створ,  са грдном косом смрти под деснпм крилом. Гле-  дао сам п гледао, алп просто нисам могао смо-  трити па чему је с-тојао овај анђео емртп, како  га је назвао мој загонетни вођ.... Све ово скупа представљало је дпвну, симе-  трпјски пзведену, нешто затубасту, ппрамнду,  која је впше лпчпла на какав брош од емаљи-  раног злата и драгог камења, него на један прост  споменпк од мрамора. „Погледај горе уз „Сунчеву улпцу““ рећп  ће ми ЈЕапласов дух. ,,Ено тамо, на самом за-  вршетку ове улпце, подпже ееједиа електрична  кугла, коју је конструпсао славни техно-меха- гашар Хамариџе.  Онаје сјалајашшом од 1,500.000  вашпх свећа, Овај глоб горе предетавља ову  нланету — Аруџа-Дару — а оно електри-  чно сунце представља Сунце Амадураму. На-  учнпк Хамариџе изнагаао је сразмеру п по  величпни светлостп и по удаљеностн електрпч-  ног сунца од овога епоменпка, тако, да је ноћу  овај глоб бпо осветљеи оиако исто, као гатоје  Сунце Амадурама осветљавало ову своју пла-  нету. Механизам га је окретао тако, да је он,  у исто време, служио целоме граду као сат-  регулатор. И не само то, него је овај механп-  зам бпо тако удешен, да је електрично сунце  увек осветљавало она мора, оне континенте, оне  државе п оне градове извајане на овоме глобу,  као што је, у самој ствари, ову планету, истог  сата п минута, негда осветљавало право Сунце,  Сунце Амадурама, тако, да ко је хтео да зна, да  својим очпма види, где настаје дан а где ноћ иа  самој планети Аруџа-Дари, он је то могао да  впди на овоме глобу горе — откад сунце зађе,  па док се не родп. И то се показивало матема-  тички тачно и то ие по грађанском, већ по  астрономском времену, које је обележавао сам  однос окретања ове плаиете око своје осе и  око свога сунца. Хе, али на којој су висини  науке астрономског зиања н уметности бпли  становници ове планете, а особито у доба, кад  је овај град био на врхунцу свога сјаја, а на  којој вп данас стојите?! Та се разлика про-  сто не да проценити. Становнпцп ове планете моглп су унапред предвпдетп све метеоролошке  промене иа целој планети; појава комета; ро-  јеви звезда падавпца, или какве било друге прп-  родне појаве, њих нигда нису могли поплапштп  и узнемирити. Онп су срачунавали кад ће се  појавптп н земљотресн п у којој мерп јакп п  на коме ће месту бптп њихово најјаче огњп-  ште, па су према томе, још зарана, пзвешта-  валп сав осталп свет на целом шару планети-  ном. Ваше астрономско зпање још је у повоју.  Оно је само костур од онога, до чега ћете  доћп у далекој будућностп. Оно се сад састојп  само из голпх п сувих цпФара п математичких  Формула, а то је обоје слпчно незграпнпм ске-  лама на каквој грандпозној али још недовр-  шеној палати; а асгрономско знање, што су га  имали становннци ове планете још пре 36—40  милиуна годпна, бнла је жпва слика онога сјај-  иог, онога велелеппог дворца внлпнског, са кога  су скеле днгнуте, а он синуо свом лепотом п  сјајем каквог, до женпјалности узнетог, непмар-  ства,“ додаде Лапласов дух п пљесну ме по  десиом рамену. После смо шплп даље од споменпка до спо-  меника, од храма до храма, од палате до налате  од виле до внле овога иространог, овога вели-  чанственог царског града, док се најпосле пе на-  ђосмо иред сјајним дворпма прослављене дина-  стије цара Гомора. Царски двори бпли су право чудо од умет-  нпчког неимарства. Онн су управо бшгп впдна  псторпја развгЉа впше архптектуре на чптавој  овој планетп. Они су захватали простора, како  ми рече ЈГапласов дух, на 820 хнљада квадра-  тних метара, а дела група царских дворова имала  је облпк огромнога овалног круга, од кога су  се, на све стране, као какви зрацп гранале мно-  гобројне улпце, у које се био сконцентрисао  елпт престонпчког грађанства — и ио богатству  и но господству и по впсоким положајпма у цар-  ству. Насред среде онога овалног круга по-  дизао се велпчанетвени црвени дворац царскп,  од дна до врха саздан од, као рубин црвеног,  мрамора, а с колонадама свуд унаоколо од цр-  нога гранита. Ови црнп стубови беху подељени  на 24 одељка, а сваки је одељак држао на сво-  јим уметнички изведеним капнтолима по један  кубасти павпљон. Сви ови павиљони билп су је-  дан од другог, и по стилу и по кроју и по  уресу, различни, па им је опет целнна носила  на себи иечат необичног склада, јединстваи неке  више елеганције. Око свију стубова обавијало  се некако пузаво биље, начичкано зеленпм, по  негде жутнулим, лисјем и разнобојнпм цвећем!  Друге палате, што су свуд унаоколо као какав  внлински венац окруживале црвени двор царски,  беху од самога, као злато жутога, мрамора, а  с колоиадом стубова од црвеногаграиита, опетио-  дељеном нагрупе, које су иа својим капитолским  раменима носиле кубасте павпљоие с позлаћеним крововима. За овим редом царских палата ншао  је други од некаквог, као иебо плавог, порФнра,  п са, у високом рељеФу, истакнутим стубовима  од зелсног смарагд-граннта. II овн су стубови  нодељени на групе, које су на својим уметнп-  нки извајаним канптолпма држале живоппсне и но Ф орми и по к р о ј у  павпљоне .... Шта онп па- виљонп на старом п новом Лувру, а шта онн  што су красилп негдашње тпљеријске дворе?! П  павиљон Сахатни с павпљоном Сплп п павнљон  Флор и павиљон Марсан; и павиљон Рпшеље н  иавиљон Дари, и павиљон Денон и свп остали  павиљонн иа оној јединственој грађсвипи у но-  воме Вавилону, у царицп градова, у оној рпз-  ници умотворина свпју времена п свију народа  на вашој Земљи, у гордоме граду Парпзу, - —  све су то према уметничкој изради велелепннх  дворова царске дпнастије Гоморове п ио Фор-  мама и по стилу — сами гогски радовн п ни-  шта више. На многим гранитским стубовима, заклео  би се новек, да впдп, како доле-горе мпле по  црним мраморнпм стубовпма — црвенп, по цр-  венпм — црнкастн;  по жутим — зеленкастп, а но  зеленим — жућкасто-светлп — овде некаврста па-  укова, тамо опет пека врста инсеката, а иа мно-  гим местима пз онога сплета од нузавог биља,  лнсја и цвећа впри по којп безазлени гуштер,  негде се опет у колут савила по која чудновата,  црвенкастом длачицом покривена, гуја, а на по  некој гранчици вндинт по каквога, колико стрит- љен велпког, мрко-зеленог, колибра, а мало иза  њега помолила главу зелена жаба времењача!...  И боје мрамора ибоје биља п боје жпвотињпца  п разноврснп емаљи и преливање боја једне у  другу — ,све је то давало жпву, рељеФну слпку  неке огашљиве реалиости, е би се човек заклео  да је све живо и да се миче!.... „Ето, погледај на каквој је висшга био ју-  велирскп занат у овоме граду још пре 30 ми-  лпуна вапшх годпна!“ рећи ће ми Лапласов  дух. „И то пузаво биље и то зелепо и то рујево  и то већ жутнуло лисје; и то, рек’о би човек,  мирисно п разнобојно цвеће, и оне живе нијансе  боја у оних безбројних малих животињпца пз  царства гшсеката и водоземаца — све су то ско-  вале п израдиле впчне кујунџнје овога града од  најблагородннјпх метала на овој планети!... По-  гледај како се очнце у оних малених животи-  њпца необичном ватром сијају — ама као да  су живе; а то су очи од рубина, смарагда и  горског кристала ове планете!... И то је све,  као игто видши, било и битисало!...“ У овим  речима Лапласовог духа бегае неке необичне  сете и суморности:  оие су биле као неки одсе-  нак: како је све на овоме свету нролазно!  И  мене ноче подузимати нека језа: онога сјаја,  оне велелегшости, оне грандиозности, оне ле-  иоте, оне више уметности, оне хармоније, опе  тако рећи архитектонске поезије у хармоничкој  целокупности и огаитем распореду ових царскпх  дворова, онога баснословнога богатства, оне ра- скоши и у лепоме п у спметричноме и у уме-  тничкоме — још нпко нпкад на нашој Земљп  видео није. И то је све пусто, — пусте улице,  пусти Божји храмови, пустп домови, па пусти  и сами царски дворп! А она мртвачка светлост  Супца Амадураме, која се давп у последњем  ропцу свом, давала јеовој огромној мртвој варошп  неки аветињски облик.... Уместо да видиш људе  да врве горе-доле по овим пространнм улицама,  мени се чпппло, као да се крећу саме опе па-  лате, они храмови, она мпогобројна кубета, опе  мермерне виле и оне впсоке кубасте куле!.. „Ваља нам сад посетптп једпу од најзна-  мепптнјих улица у овоме граду. То је „Вепац  високе знапости,““ рећп ће ми мој вођ, после  мале паузе. И ми се у трену пађосмо на једној нро-  страпој раскрсници. На четири уг.та четири ве-  лелепне палате: не зна се која је од које лепша,  а која грандиозшгја. У њима ппје било ни гот-  скога нп романског стнла. У њпма беше нечега  божанственога, нечега надчовечанскога. Свака  палата била је за себе по једна песма, а све  четири један читав еп: оне су представљале неку  врсту нераздвојнога четворо-сестарства: хармо-  нију, лепоту, уметност и поезпју. Чинило се,  ако бп једна посрнула, посрнуле бн п оне друге;  а ако би се једна срушила, срушпле би се и  оне друге. Оне су биле једно тело. Платна њпховпх Фасада бпла су од црве-  ног порфира, попрсканог црним бобицама; а  групе колонада, што су на чудесно изведешш  капитолима држале своје кубасте павнљоне, —  бпле су све од црнога гранпта, попрсканог не-  кпм црвенкасто-светлпм цветићпма. И главнн п  споредни улази на овим палатама били су оди-  ста дело неке впнте уметности. Сами оквирн —  нпше — били су уметничка резарија од не-  каква, као смарагд зелена, гранпта; а портали  тек су бпли нраво чудо ; они нису ни ливени  нп кованп, већ везиљски везени од некаквога  благородног метала, којп се прелпва у стотипу  боја, а кога извесно на нашој планети нема.... Поред самих портала у нарочитим нишама  стојали су, као чуварл ових просветних хра-  мова, по два крилата анђела, извајана од бе-  лог мрамора н држалп у рукама буктнње, те  осветљавали улазе у ове вилинске дворе. И прозори су били нека врста особитога  облпка. То беху овални зракасти отвори. ГБих  су држали у рељеФу извајанн анђели од жу-  тога као восак мрамора. Сама окна на прозо-  рпма била су од некака љубичаста биљура. Ова  љубичаста окна, са оним крилатим аиђелима,  давали су читавој палати неки божанствени из-  глед. То управо не беху окна на прозорима  већ благе и живе очи уметничких творевииа  на овој мртвој планети.... Мени се чинило, сад  ће се какав жив створ откуд бпло појавити;  алн је моје погледање било узалудно, све је око нас било немо, пусто и мртво — као што су  неми, неномичнп они студенп мраморни зидови;  јер то не беху више палате ни бели царски  двори, у којима људи жпве, већ надгробнп спо-  меници једнога давпо и давно изумрлог света!.... „Ето, те све четири дивне палате — то  је знаменита полптехнпка овога царског града.  Она је дала најславније неимаре — архптекте  — какве је игда имала ова читава иланета; а  мећу њима био је најславнпји архитект, тако званн,  Амајумо, — што значи отац лепога.... Најдпв-  ннје грађевине, како у овом граду, тако и у  свој Гоморовој царевннп, творевина су његовога  женијалног ума,“ рећн ће мп Лапласов дух. * „Венац високе знаности“ опасивао је цео  крај у пепосредној близини царских дворова —  онако исто, као што опасује бечкп Ринг стару  варош Бург. И он је био овалног облика. Све  иалате иа раскрсницама биле су од 6, а , оне  што су између раскрсница бпле су од 5 спра-  това и сваки спрат био је висок за наша два.  И једне и друге палате представљале су једну  симетрпјску целину, само што су им Фасаде и  групе колонада биле са свим од друкчпјег мра-  мора и но боји • —  но изради и по стплу, те  је тако цео овај „венац високе знаностп“ одп- ста нзгледао као прави вепац оплетен од разно-  бојног цвећа. На деветој раскрсппци, источно од поли-  технпчкпх палата, уздизале су се опет четири  велелепне палате!.. Тоје  био једаи од најзна-  менитпјпх и најпрослављенијпх унпверсптета на  читавој овој планети. На овнм палатама заступ-  љени су сви мраморп планете Аруџа-Даре, онако  псто, као што су на Парнској Опери застуи-  љени свн мрамори наше Земље. Све четири  унпверситетске палате творевина су славнога и  ћеиијалнога архитекта Амајума п његових уче-  ника. То је, како ми рече ЈГапласов дух, заклада  племеннтог цара Абугора Гомора СХХ1У. Бла-  годарни народ, а по иницијативи становгшка овога  царског града, хтео му је подпћп нарочити спо-  меник насред огромног трга што је између  ове четпри университетске палате, али му то  породични савет Круне нпје хтео одобрити: „Наши царски иредци ие могу имати већих  и впднијпх сноменика, иего што пмје  сама њи-  хова владавина испуњена великим делима за свој  народ и за своју велпку отаџбину—  гласио  је  одговор породичпог савета круне Гомора,  рећп ће Лапласов дух. о * IX С В Е Т О  Т Р О Ј С Т В О „Садашњост је плод прошлостп а  клица будућности ....и Ш Ђ пШ После смо се обрели пред једним од нај-  већих и најимпозантнијпх храмова у овоме граду  а по свој прплпци н у целој простраиој царе-  впнп Гоморовој, како мп рече мој вођ. То беше ирава џиповска грађевина, подн-  гнута на једиом осмоугаонику, срезаном од зе-  ленкастог, а као бпљур, углачанога гранита.  Површина овога полигона изпосила је 960.000  квадратних метара, од кога је простора сам  храм заузимао једну добру четвртпну, а остало  је служило храму као црквепа порта, у коју се  улазпло са све четпрн стране уз велике мра-  морне степене полукружнога облика. Огромпе  гранптске табле које су овај нолнгон опасивале,  биле су и висином п ширином, па и самом де-  бљпном, једна другој равне; а њихове саставке  покривале су уметничкп извајане карнјатиде3 9 зо  то су стубовп у облику људп, жена или каквих дивова. од црнкастога гранита. Ове су каријатпде на сво-  јнм снажнпм, у пола погнутим, плећпма држале  грдне вазне у којпма је горео вечити огањ, као  оно па каквом жртвенику; а сампм венцем овога  полигона, свуд унаоколо, уместо балистрада,  ноређалп су се мали крилати анђелчпћи, извајанп  од бела, готово прозрачна, мрамора:  ухватили  се за руке па као да воде весело анђелско коло  око овога светог храма Божјег. На улазима у  порту стојала су два крилата дива, један сје-  дне, другп с друге стране степена с голим ма-  чевима у руци: то су бплп као неки чувари  овога Божјега станпшта. Па и сама црквена порта бпла је нраво чудо  од уметности. Она је била не патосана, већ  рек’о бих застрта. То беше некакав окамењен  гобелен, чпј живопис још нису до данас извеле  нн уметничке руке у знаменитој гобелеиској4 0   радионицп у нашем Парпзу. По овој чудесној  каменој простирцн виде се читави пеизажи —  виде се зелене рудине, плава као огледало глатка  језерца, а по њима плове некакве, као снег беле,  а по врату, као кармин, црвеие пловице, налик  на наше лабудове!  Тамо се опет виде до дивље-  ња изведене развалине каквога опустелог дворца  на чијим се зидинама сунча иека врста кри- 4 0  У Паризу има једна радионица, у којој се пзрађују по-  знати гобелени. То је нека врста огромних и живопиених ћилимова.  Док се један овакав гобелен изради треба најмаље пет, па и  десет година. Један такав ћилим стаје 100.000 а и 150.000  динара. латпх гуштерова, док доле испод дворца впдпш,  водом пзобилан, источник, око кога су поседала  весела чобанчад, а мало нпже њпх прптрчала  нека сорта наших оваца, па се сагла да се на  овоме поточку напију воде .... „Ето, видиш,“ окрете се менп Лапласов  дух, „докојеје  виснне па овој планетп бпла уз-  летела само ова грана мозаичке уметпостп!....  Онп су билп необпчнп мајсторп у спајању боја:  погледај само оно зелено џбуње, над онпм је-  зерцем, како се доле у водп дпвно осенчпло, а  впди и онога лабуда, што је пола у сенцп а пола  вап сенке:  погледај му ону тамнпну засенченог  перја његова, а погледај оно што се чпсто пре-  лпва на сунчану зраку!.... погледај какојеуме-  тничка рука у труње овога студеног мрамора  унела сам живот!... ПТта мпслшп, колико ће  хиљада векова проћи док ваши земљацп узлете  на ову висину мозаичкога вајарства?“ повпка  мој вођ очевидно и сам ганут чудесипм прелп-  вањем боја по овој мраморној простирци, што  је беше лепо обасјало издпшуће Супце старца  Амадураме. * А, сад, може се текмислитп коликојеуме-  тности унето у овај божапственп храм, којије  за чудо Божје имао у основп облпк нашега пра-  вославнога крста, а иоред тога у многомеје ли-  чио на Пантеон у Паризу, само што је париски  Пантеон према овоме диву од грађевпне, био као каква мајушна капе.тица. Сам храм пзгледао је  да је на трп грдна спрата, а нпје: он је бпо  једнокатан. Само су му Фасаде давале облик  трокатнога храма. Првп је бој служио као неко  постоље другом, а другп трећем. Фасада у ирвог  боја срезана је од црвеног, као биљур углачаног,  порфира, а њена колонада —  од 48 стубова —  од црнога гранита; Фасада у средњег боја била  је од жутог као восак мрамора, а њена коло-  нада од црвеног гранита; Фасада трећег боја  била је од плавог, као небо порфира, а њена  колонада од белог као снег гранита. Свакп раз-  део ове колосалне трокатне Фасаде4 1  разликовао  се један од другог и по облику н по Формама  како су поједини делови њени израђени. Сам  расноред мраморних боја био је управо чудесан:  с које се год стране погледа иа ма коју цело-  купну пространу Фасаду, човек впди, као у не-  ком далеком проспекту, по једну троструку сед-  мобојну дугу, чпји се краци губе у огромном  венцу што су га држали до дивљења извајани  п урешени, златно-рујеви, капптоли иа стубовима;  а озго на овоме венцу, над сваким стубом, ста-  јао је по једап апђео с рашнреним крилима и  буктпњом у руци, те се тако образовала као  нека отворена галерија и на другом и на тре-  ћем боју ове величанствене црквене Фасаде.  Између стубова у сва три раздела ове све че- 4 1  А бц.то цх је четири: свака је лицем окренута према  главном улазу у црквену порту. тири колосалне Фасаде, били су огромни прозори  са својим овалнпм Фронтонима од зеленог сма-  рагд-порФира и иншама од некаквог златно-  рујева гранита. Саме колонаде, стубови, у сва  три одељења ових трокатппх Фасада, бпле су  подвојене у две групе са по 24 каналирана стуба.  Између ових група бплн су грднп ожпвалнн  портали — главнн улази у овај свети храм. II  оквирп ових нортала бплп су уметппчкп пзвајанп  од зелена смарагд-норфира, а њпхове нише од  златно-рујевог гранита са некаком Фплпгранском  резаријом. Како је овај храм бпо за неколпко метара  уздигнутији од ннвоа дрквене порте, а како  су прве колонаде с главним црквенпм платном  образовале пространу отворену платФорму, то  се и на њу пело грдним мраморнпм степеепма.  опет полукружног облпка. Овп су степенп билн  као неко продужење оних степена којпма се с  улице пело у црквену порту. Иа сампм улазпма  у овај колосалин храм стојала су но два кри-  лата анђела, пзвајана од бела, готово провидпа  мрамора. Онн су у рукама држалп буктпње те  осветљавалп иобожном народу улазе у овај светп  Божји храм .... Сам кубасти кров у ове божанствепе гра-  ђевине као да је пзливен од некака провпдпа, а  као небо плава, горскога кристала, од кога је  заната на овој чудесној планети било необичннх  мајстора; а што је најчудесшгје то је то, што  је овалпа купола бпла из једнога самоеталног -1 О  —1о < лива. Она је лежала на маснвнпм раменпма нај-  вишега гранптског венца, а којп су опет држали  онн белп мраморнп стубовп трећега појаса глав-  них црквенпх Фасада.... На средпнп ове пмпозаитне нлаве куполе уз-  диже се, као каква царска круна, једна блистава  група небеснпх нпмфн . Оне су, како ми рече мој  вођ, пзливепе од некаква благородна метала, чнј  сјај и блиставост нпсу могли нагристн нп кпша  нп влага, нп студен ип топлота, те се тако онај  збор небеснпх девпца вечпто спјао као јарко на  планпни сунце. Оне су на својпм уздигнутпм  рукама држале једну огромну вазиу у којој је  опет горео вечпт оган. — овај непсцрппи извор  светлостп п топлоте, овај спмвол вечптога ства-  рања и вечптога рушења. „Погледај само,“ рећл ће мн Лапласов дух,  „овај чудеспп распоред боја. Рек’о бп човек да  ово није створ од студенога мрамора п гра-  нита, већ да је то једиа колосална кпта цвећа...  Ти су се људп иросто пграли бојама; они нпсу  знали за тврдоћу мрамора, он се под њпховом  руком вио као тесто. А што су опет били мај-  стори у спајању мрамора, то се иојмитп не  да! Погледај само ову слоту од величине, од  висине и огромних димензпја, па опет треба  да знаш да у овој целој грађевшга нема ни  једне мистрнје малтера; па нпак, свакп је ко-  мад мрамора, сваки блок гранпта везан један  за други, по напред одређеној, математичкн срачунатој, тежпнп, дебљпни, шпрннп п внспнп,  тако, да сваком комаду тежа пада тамо, камо  ју  је одредпо сам непмар, те да њомјош боље  веже и утврдп мраморнп строј овога везпгаан-  ственога храма!.. Погледај ове до дпвљења умет-  нпчки пзведеие Фасаде, како свака за себе п  по стплу п по Формама колонада, њпхових жпво-  ппсних капптола, што на својпм снажппмраменпма  држе оне кптњасте, оне, тако рећи, трепераве  венде што овој дпвовској грађевипп дају облик  трокатнога храма, на онда погледај овај склад-  нн размештај боја како свака за себе п све  скуиа представљају неку пебесну лепоту,једну  запосну хармонпју, једпу песму над песмама,  једну анђелску спмФОнпју нспевану Богу ство-  рптељу, а носвећену његовоме светом тројству   — ватри , води  п ва зд уху,  овпм вечптпм работ-  нпцима при образовању небеснпх светова, овпм  непсцрпиим пзворпма п жпвота п смрти у чп-  тавој бесконачностп васељенпној !...“ & Сунце Амадурама беше већ у велпко од-  скочило п почело да сија негато мало живљом  црвенкастом светлошћу. Цео овај пространи град  чисто је треперио у некој сугонској зажарено-  сти; али она језовита нустоћа његова, онај  гробни тајац, што је у њему владао, душу је  моју ледило. Ја сам се п нехотпце питао: гдеје  онај силни и великп народ гато је ово чудо од лепоте,  од колосалностн, од уметностп, од небесне хармо- није, подпгао н овако украспо?... Куд су се дслп  онп ђенијалнп нешхари, онп Богом задахнутп умет-  нпцп, под чпјпм се длетом на студеном мра-  мору јављао сам живот, куд су се делп опи  впши мајстори, што су у ову чудесну грађе-  впну упелп један читав свет лепога, складнога,  колосалнога, величанственога, божанственога?! „Хе, куд су се делп, питаш?“ учпнпће  Лапласов дух, којп је, као што се види знао  и шта ја мпслпм. „То је велпко и веома туга-  л у п в о  питање.... Има врло много питања у која  не треба додпрпвати, а пма нитаља на која не  треба нп одговарати; деца сваки час за сва-  шта питају; а има људп који су права деца.  Децу треба учити, обавештаватл, расветљавати  ум њихов; разгонити таму у којој живе душе  њихове п тако нх оспособљавати, да умеју не  само питати, већ да могу и разумети оно што  пм се каже.... Ја сам једном своју покојну мајку  упптао зашто неће да падне месец, који се,  чпхваше ми се, беше наднео баш над пашу  башту...“ — „Оно је Бога сине; а ббге никад не  падају,“ одговорила мн је моја добра мајка.  Боже, како сам доцније, кад сам бојаги ому-  дрио, ружно мнслио о овоме њеном одговору;  а, међу тим, баш у том одговору била је ве-  чпта Божја истина, коју сам ја много доцније  п видео и разумео.... Али ја тебе нећу да сла-  жем:  питаш ли ти за душе преминулих или за  матерпјалне облике онога велпког света, штоје живео мплнуннма годппа на овој, сад већ мр-  твој, плапетн! Ако за прве ппташ онда знај,  да опе п сад жпве, да ће оне вечно жпветн и  непрестано делатп на просвећењу своме; јер  опе нмају једну једпту задаћу, а то је, да се  узднгну ка великоме Оцу своме, ономе божан-  ственом Уму, из кога су, у прапсконп својој,  сипуле као пскре вечптога жпвота свеколике  васељене; а ако ппташ за оне трошне облике  тела њихова, онда — не пптај!... Од њпх впше  ни трага трагу нема. Алп се опет тешп, јер  нн јсдан једшш атом, из којих су њпхова тела  била образована, — пнје пропао. Онп су сви  п сад ту, у крнлу своје мртве мајке; опи се  сад одмарају од свога дуга рада; онп ту бо-  раве вечпти сапак свој п боравиће све дотле,  док их каква виша сила пз тога дуга п дубока  сна не пробуди и поново уведе у нову епоху,  нова и свежа рада — рада стварања п рада  рушења, рађања и умирања....“ После смо ушли и у саме унутрашње про-  сторије овога светог храма Божјег. Ја и сад не  знам шта мп бн, алп ми се учини да ме свега  подпђоше хладни мравцп. „Не бој се!“ рече ми Лапласов дух. „Ово  свето место иа које се у далеким тамнпм вре-  менпма хи.ваду хиљада људн са страхом искуп-  љало, да се Творцу пебесноме иомоле за онро-  штај грехова својпх, — морало је потрестп н душу твоју;  јер оно што тп не знаш, не виднш, не  разумеш, то она — душа — зна, то она видп, то  оиа разуме... Не бој се! Ово је заиста свето  место где ми стојимо. Ми се сад полазимо пред  пајвећим, пред најузвишенпјим олтаром, што су  га икад разумжа створења подигла у славу Бога  створитеља. Погледај само!“ 0, ја онај моменат нпкад заборавптп нећу! Кроз ону кристалну куполу, као кроз какву  огромну биљурску призму, пробијалп су слаби  црвенкасто-нлавп зраци Сунца Амадураме, те  некаквим мртвачким колоритом обојили оне не-  разговетне слпке и прилике овога светог, али и  овога иустог храма. Као кроз иеку полу-ировидну маглу нази-  рао сам једну импозантну групу крилатих ан-  ђелских прилика, које су држале на својпм, небу  уздигнутим, рукама, пекакав грдан мраморнп  сач, у коме је горео вечпти свети огањ, онакав  исти, као што смо га мало пре виделп горе над  оном плавом црквепом куполом. И ово је морало  бити некаква виша вајарска уметност; јерм ии  опа груна небесних анђела п онај вечптн светп  огањ изгледаше као да не стоје ни на небу ни  на Земљи, већ да лебде у ваздуху. И човек бп  се заклео, да пред собом видп живу жеравицу  из које избијају читави букови светлуцавих пла-  менова, што се непрестано дпжу и спуштају и  као да би хтели да дохвате највише сводове  овога светог храма, а са стране једва су биле  впдне две црне паклене немани. Оне се беху над овај свети огањ нагле те пз грднпх каменпх ђу-  гумова непрестано сппају воду у очевпдној на-  мери, да ову свету ватру погасе; алп, како се  видело, ова пм сатанска намера нпје испала за  руком. То се познава.то по оној демонској срџбп  што се огледала на њпховок црном, алп од опе  сплне јаре светога огња, зајапуреном лпцу. А  горе, пад самим овим огњем, беше се у грднпм  елппсастим круговпма, образовао некакав нераз-  говетан хаос, хаос од паре и облака. Обасјан  оним слабим црвенкастпм зрацпма Супца Ама-  дураме, он се прелпвао у небројено боја, у сто-  тину слика и прилика: усред среде овога ха-  оса као да се оцртавао један грдан глоб. Око  овога глоба опет се развпјало неколпко магловнтпх  појасева, некн блпжи, некп даљп од онога цеп-  тралног глоба. Једап од ових нојасева, н то онај  најкрајњи, беше се већ раскпиуо н иочео се н  сам смотавати у једно иарочпто своје клупче;  алп што ми је п сад пајчудније, то је то што  сам лепо впдео, да се кроз ону плаву кристалну  куполу беше промолила једиа огромна светла  шака, а одмах пспод ње на самој плавој куиолп  блистао се некакав натпис... „Шта ли му оно ппше, Боже мој ?“ помн-  слим у себи. „Оно зиачп на светомјезику онпх давпо п  давно премпиулпх народа: — „Нека буде свет!... И бпст свет!!“ од-  говорп мп као из рукава мој чудноватн чичерон. После ће наставнти: „Висока уметност, што се беше последњнх  дана живота ове нланете развила, достпгла је  свој највпшп врхунац у овој вајарској групи,  што је пред нама. Ово је нзвео ђенијални вајар  и жпвописац, по пмену Арпко Еуро, уметнпк  овога жанра какав се икад јавпо на овој зна-  меннтој планетп. Он је то, што је узнео игру  боја до невероватне вештине; он је тај што  је својпм бојама давао такав колорит, који је  веипто остајао сталан: сјај и прелпваље њнхово  ншпта нпје могло нагристи п затавнити. Овде у  овоме сће1'-сГоеи\т ге-у Арико Еуро узлетео је  на једну висину, до које мучно да ће икоји твој  земљак икад узлетети. Он је од материје само  толико умео узети, колико тек да његову умо-  творнну смртне очи виде, а остало јебило само  божанство. Ето, човек би се заклео да је она  магловита слика „постања“ за себе, да она лебди  у ваздуху, а . нпје: све је ово са дна па до  врха ове ваја.рске групе, један самоетаван, као  снег бео, мрамор, донет овде чак из царског  мајдана што је у Итасовим брдима. И ето, шта  је све његово божанствено длето учинило од је-  дне студене стене; а шта ли онет његова чу-  десна кичица!.... Она је чудноватим размешта-  јем боја умела да одвоји онај хаос, оно постање  једне читаве сунчане системе од остале групе с  којом је у материјалној вези, те нам се сада  чини, да онај магловити хаос за себе лебди у  ваздуху. Он је овим својим чудесним делом пот-  пуно завирио у тајне оптнчке обмане.... Пос-ле мале паузе мој вођ настави даље:  „Па нпак, у далеко мпнулпм временпма п  на овој је планетп бпвало свашта псто онако  као п на вашој Земљи. И овде је некад било  безброј богова у које су весели људп веровалп,  клањали им се п жртве пм прпносплн, не у  „впну п јелеју,“ већ у рођеној деди својој. Онп  су се међу собом клалп, једап другог утама-  њпвалп, једеп друге спаљпвалп п жпве накрст  разаппњалн, да тпме евоје богове умплостпве  п да од њпх искамче какву бпло мнлост њихову.  Онп су зампшљалп своје богове вечпто жедне  крвп људске, а с лицем п обликом каквог раз-  јареног звера, по нарави напраспте, којн за  најмању сптнпцу плану п пзлпвају свој гњев  не само на онога грешника, што пх је увре-  дпо, већ и па цео род његов... Првп су им бо-  говн бплп зверовп, а другп све самн намћорп  п џепабетп. Државе су с државама водпле чп-  таве ратове да једпа другој натуре своје бо-  гове п своја веровања. Па п сами свећенпцп,  овп проиоведницп закбна Божјпх п његове неис-  црпне мплости, купплп су војске п воднлн их  на своје верске иротнвнике. Онп су врло често  бпвали крвожедппјп и од своје нростодуптне па-  стве. Онп су тестерили, расппњалп и спаљивалп  живе људе, да тпм докажу, како је њихова вера  најбоља а њихов Бог најмилостивпјп.  Каквп су то  људп бнлп а каквп лп њнховп боговиО повпка Ла-  пласов дух, а један му се дубок уздах оте пз грудп. ЈЕ Д А Н  Л И С Т  И З  Д У Х О В Н О ГА  СВЕТА „Жпвот је борба; смрт је победа....“  Ј^атагИпе „А ми се овде више задржасмо, него што  сам и сам мислио!“ повика одједном воД мој,  па погледа у свој сат. „Ене, сад је већ у  вас три и четврт но поноћи по средње-европ-  ском времену!... А, ми се морамо журити! Ваља  нам, по што по то, још прегледатп царске музеје  и бар једну библиотеку. Бити на овој иланети,  бпти у самој престоници славних Гомора, а , не  видети њихове музеје и библиотеке, то је —  колико ништа не видети,“ рећи ће Лапласов дух,  па ће тек окренути: „Ама доле се у твоме стану, код твоје  газдарице, нешто десило, што би нам могло пре-  кинути ово наше путовање, а по несрећи про-  узроковати и још нешто горе: могло би се де-  снтп, да ти се спречп иовратак у твоје тело и  онда — тп би свршио своју каријеру доле на  земљи. Ми бисмо се вратили, алп би нам бпло за- наго:  тп, то јест твоје тело, бпло бп мртво.  Тако то обпчно бнва, кад пеко пз небуха бане  на врата онога, чпја је душа некуда отгппла,  и стане га будити. Тада неминовно настуиа  смрт, смрт за тело, а за душу? — једна мала  пометња.“ Ја осетпх да ме ночеше опет подузпматп  онн мало-пређашњи мравци. „Ама шта се то деснло мојој газдарпци?!“  упитам га, а глас ми је дрхтао од неке слутње. „Разболео јој се мали Стевпца, п то ружно  се разболео, па је, спрота, жпва премрла; а,  тп знаш, њу су те гујеклале: од деветоро деце  остало јој је ово једпо; а оно, знаш, правп  анђелак, весело, мило, сав га комшплук с руке  на руку носи;  а весела му мајка од најмање  ситннце задрхће. Она, спрота, још п не зна да  јој је спна спопала несретна дпФтерпја. Дете  се мало зајапурило, а не тужи се да га гуша  боли. РБој се већ по главп мете да зове ле-  кара, „али, велп, да очекнем док сване. Бог је  милостив.... ово ће битп мала грозница.... на-  зеб’о, знам.... Јуче је вас дугп даи летео по  пољу, а ја, луда!... оне проклете кошуље, на-  купиле се —•  па сам дете пустила да назебе!“   Ето таке јој се мисли овога часа но глави  врзу; али ће се она, веселница, следнти док јој  Стевица рекне: — „Мама, мене боли овде!“ ипокажеру-  ком гуш у;  а кад мало после пза сна скочн, па  усплахирено повпче: „Мама, мама, не дај ме!... мене нешто хоће да удавп!  — она ће вриснути  као да ју  је гуја шинула, п онда може, као  ван себе полететн на твоја врата п статп нз  еве снаге да лупа, 0, тада би с тобом било  свршено,“ рече мој вођ, а некакав чудан осмех  прелети му преко усана. „Па за Бога, хајде да се вратимо!“ новн-  чем ја, а п сад не знам, да ли од стра да што  мени не буде, или малом Стевицп, кога сам п  ја веома био заволео. „Ја ћу сам отрчати за лекара, ено где је др. Д .... замолићу га, да са собом понесе и коју Флашицу серума.... Та про-  клета болест не трпи одлаган>а,“ станем пава-  љпватп на мога вођа, да се одмах вратимо; али  ће ми он, смешећи се, рећи: „Нека, не бој се! пмамо још времена; де-  тету неће бити ништа.... А, збиља, кад помену  серум... јест, ои ће да спасе п малог Стевицу...  Ја славан лп је, ја божанствен ли је тај про-  налазак!... Ето, тај је човек двадесет година за  својим столом капао, пспитујући узроке тој  страховптој болести п дан п ноћ, мислећи о  томе да јој п сам лек пронађе па га је и про-  нашао. И да није било тога његовога снасо-  носног лека, до сад би само у Европи умрло  преко 156.000 деце.... Колико је тај човек, тим  својим проналаском, утптедео тешка бола и са-  мртних мука нејакој дечици, а колико ли бриге,  туге и жалости веселим родитељима?! И још  мало па ће се његово име са свим заборавити.  Тако је. У вас се ништа тако одомаћило није као неблагодарност и заборав за учињена добра  земљи, народу, и читавом човечанству. Вп ра-  дпје иомињете Цезара него Галплеја, Бонапарту  него Едисона, Бертолда Шварда него Гутеп-  берга... Ето, де ти чпк погодп како се звао  онај заслужни муж, тто је први пронашао силу  паре и увео је у службу људима?“ „Живота ми не знам; а нешто о томе ни-  сам баш нп размншљавао!“ одговорпм му, и бп  ме баш стид, што сам му то морао признати. „Знам ја да ти не знаш и да си о томе  слабо мислио п да вас има пуво таквпх мислн-  лаца. Такви сте вп људп. Вп муњевптом брзн-  ном данас путујете не само куд вас пословп  ваши позову, већ п тамо, куда вам дзппа ваша  зажели; а уз вас пду п ресторанп и кујне п  салоии за ручање н салони за разговор и за-  баву, п бпблиотеке п одељења за читање, п кре-  вети за спавање, п све остале удобности за жп-  вот; ви се један с другпм разговарате п дого-  варате о пословима вашим преко гора и преко  м ора;— многобројни паробродп, чптаве мреже  железнида, телеграФа, телеФОна, стоје вам за то  на расположењу; безброј лндустријских Фабрика,  у којима се израђује нлатно, чоха, свпла, ка-  диФа, шалови, ћилимови, п тушта тама других  којекаквнх потребиих п излишних тканина; у  којима се прави шећер, без кога данас нису чак  ни циганске черге; у којима се мељу све могућне  врсте брашна; али у којима се праве и Крупови  п  Дебанжовп п Астропговп опсадни п брзометни топовп; у којима се израђују све могућне сн-  стеме пушака острагуша и магацииака; у ко-  јима се справжа и барут с димом и барут без  дпма,и сва осталасредствакојима једни другеуби-  јатеп утамањујете; којимау прах и пепео претва-  рате читаве градове и хиљадугодишњу тековпну  толпких нараштаја; све то и многа друга изу-  мења велжких и женијалнпх људских умова це.ту  су куглу вашу прекрплили, а ви, којпма је то  све стављено у службу, ваших жеља и пожуда,  а врло често и вашпх страсти и ваших каприса,  ни десетом проналазачу, ни имена пе знате!“  Лапласов је дух још дуго говорио о томе,  како смо ми подизали много више споменика  онлма који су опустошавали земље и народе,  него онимакојп су женијалнимрадом својим, нау-  ком и чудотворним проналасцима дпзали род  људски из животињског кала, у којп се, у пра-  исконп својој, био заглпбио — али га ја ништа  нисам чуо. Мени се нешто неирестано мело по  глави оно, како мрја газдарица, у бризи за сво-  јпм јединцем, може ненадно банути у моју собу,  да ме пробудп и за лекара иошаље, али да бп  то за навек пресекло повратак мој у своје тело;  а то би, кад се чисто на чисто ствар узме, мени  донело напрасну смрт!  — Истипа Бог, та би се  смрт тицала мога тела; али за ме, за душу  моју, мој вођ ништа не рече. Шта би с њом  било? Куд би се она дела, су чим би се она  после занимала; где би њенО боравиште носле  било, једном речи, каква судба чека њу после смрти мога тела, после вечитога њеног растанка  са онпм материјалним обликом својим?.... ❖ „А, драгане мој,“ учпнпће Лапласов дух,  „ти мене канда п не слушаш?! Теби се још  једнако по главп врзе, шта би с тобом било,  ако би се та несрећа догодпла, да тп се спречп  повратак у твоје тело? Десило би тп се оно,  што се дешава и целом осталом свету, не само  на вашој планети, већ и на свима осталим пла-  нетама, у чптавој васељенн, па којпма пма ра-  зумних створења, што се рађају п мру. И кад  сп већ својпм мислпма на то делпкатно ппташе  дошао, а чему сам опет ја сам крив, — онда  хајде да п у ту таму унесем нешто светлости,  те да о дуализму тела и душе човекове доби-  јеш колпко толико појма,“ рече мп оп па овако  поче: „Смрт нп изблиза нпје тако страшна, како  се то вама чпни, док сте у везп са својим те-  лом. Страхота смрти, то је једно просто уобра-  жење. Смрт управо п није смрт, већ један вишн  прелом у животу душпну, то је њен вечптп ра-  станак с њеном, како да тп кажем, матерпјал-  пом одећом, којом се по вечитим законима, што  у целој васељенп владају, одела у једином цпљу,  да се добрим ц нлеменптпм делпма н познава-  њем вечптих пстпна прпближи Оцу своме, те  да једнога светлога даиа, опет узлети у цар-  ство духова одакле је п пореклом од пра-пра- исконп своје. Везана с матерпјом она се налазп  у некој забунп, у некој вечптој пометњп. Она  осећа да јој нешто недостаје, да је нечега лп-  шена. То је њен пзгубљен духовнн свет, о коме  је она пстпна изгубила свест, али који она ипак  у данпм приликама назпре. Један је од ваших  мпслилаца лепо о души казао: — „Човекова душа мора да стоји у некпм,  нашем уму недостпжним, односпма с веснпцпма  нама ненознатога духовног света, што га наша  душа назире, али га мп не впдпмо...“ „И то је истпна. Она је својом матери-  јалном одећом спутана; она би често прнула у  впше регионе духовне, алп не може, трома је;  јер је материјом, као каквим тешким ланцима,  за земљу везана. Тело, у коме станује душа  човекова, то су њени окови. Она се у њима  једва креће. Али се она с тим стањем некако  и навикие, па почне да тражи шта било, што  бн јеразгалило, развеселило, па чак и усрећпло.  Она дакле почне да тражи земаљске насладе —  не бп ли у њима нашла замену за оно, за чим  непрестано жудн. Човек тежи за богатством, и  чинп му се, ако га добије, да ће бити срећан.  И он га добпје, али среће нема те нема. То  осетп сама душа његова; јер је она са свим  друкчију срећу тражила.... Јеси ли кадгод по-  сматрао каког покојника, како му се око бле-  дих усана оцртао некакав благ осмех, пун среће  и задовољства. Тај траг осмеха оставпла је  душа његова кад се с њим раставила. Она је сирота прнула у слободу као заробљена тп-  чпца, кад јој кавез отворпмо.... И ако има пуно  примера где се људи свом душом својом одаду  скандалозпом уживању, опет ко дубље завпрп  у саму душу њихову, наћп ће, да се она баш  осећа смрвљена, незадовољна па чак и несрећна.  Земаљско ужпвање њу не задовољава, не усре-  ћава; оно је њој често теретно, иа чак п од-  вратно, оно њу убија, јер оно њу опија, те онда,  као и свака блудница, заборави и на своје не-  бесно порекло и на своје вшне опредељење, онако  исто, као што и човек који се непрестано опија,  заборави и на своје достојанство и на своје чове-  чанске дулшостп, п на свој понос, па чак п на  оне, који су му били мплп п драги; он у своме  бекрилуку заборави н на своју нејаку дечпцу....  Душа човекова прва осетп кад је понижена, кад  је са свпм пала, кад јо-ј је пресечен повратак  ка своме великом Оцу. И онда човек дрзне да  доказује, да Бога н нема; а кад душа његова  заборави и на саму себе, оида он, човек, по-  риче и саму своју душу. Безбожник у очајању  каже да нема Бога, и то онда, кад његова душа  осетп да је Бог за њу за навек изгубљен. У  овим истииама леже узроцп пз којпх се родио  првп човечјп страх од смртп. Само грешне душе  желе да се никад не растају с телом с којпм  су заједно срљале у тешке грехе и тражиле на-  сладе у гшском жпвотпњском ужпвању“, повпка  ЈГаиласов дух... И ту мало застаде, па ће мн  онда рећи: „Јест, драгане мој, тајанствени су путп  Божји. ЕВих нпко достпћи не може. Ви се, ето,  плаиште смртп, а она пп изблиза није тако  страшна, како се то вама чинп. После тешкпх  п еамртних мука човек се уљуља у један мио,  заносан сан. Он заспи па се одмах и пробуди,  али са свим у неком другом, њему још нера-  зумљивом, стању... Лак као перо и никаква  бола. Прво што му падне у очи и чему се јако  зачудп, то је, што на постељн види другога  себе, где лежп колпко је дуг, а у кућп лелек  и кукњава!... Ако има кога свога — св°ју  мајку, своју сеју, своју љубу пли своју дечпцу,  он их тражи, да им радосну вест каже, како  је са свпм оздравпо, како га сад нпшта не  боли. И он нх угледа. Искупили се око његове  постеље, око онога што на постељи непомичан  лежи, па се гуше у плачу и јецању, а на њ  нико ни главе не окреће. Њему то буде заго-  нетно. Он бп пм хтео нешто казати, хтео бн  им рећи: „ама шта вам је, јесте ли вп при  себи?... П1то плачете? Тај што ту лежи то  нисам ја; ево мене здрава и жива; погледајте  ме, ја  сам оздравио, са свим оздравио, устао  и обукао се; хтео сам мало да изиђем на свеж  сунчани зрак; а вп? уместо да вам јетомило,  а ви ударили у кукњаву!“ — све би оп то  њима хтео рећи, али му се пусто језик оду-  зео. И он се опет збуни п ногледа на своје,  па онда и на оно мртво тело... види, познаје  сам себе, п оида еам у себи помисли:  „море да ја ово одпста нпсам умро?“ Слрота чове-  чја душа! Њ у су, док је у своме телу била,  толико плашилп од смрти, да од њепреза и онда,  кад се са својпм телом раставп!“ учинп Ла-  пласов дух, а преко уста му прну некакав осмех  пуи неке тужне ироппје. И онда опет наставп: „Ето, на прилпку, тп путујеш са мном по  овим бескрајним просторијама небесним, путу-  јеш, још од синоћ, од 11 п по пре ваше по-  ноћп, док је твоје тело, као што сп впдео,  остало на твоме кревету, остало је, штоно кажу,  ни мртво нп жпво, остало је у једном беуту,  у полумртвплу, а тп, душа његова, здрава,  чпла, лака као перце, прелећеш, са мном за-  једно, са звезде на звезду п разматраш овај  величанственп строј васељенин, а нп на ум тп  не пада, да ту ннје твоје тело, као ни то, да.  тп ишта на свету Фали: је л’, де кажп сам,  зар се не осећаш да сп онај псти којп сп  синоћ слушао оно предавање г. Д. С . у Гра-  ђаиској Касини?....“ „Тако је; хшаш потпуио право,“ одговорпх му. „Сва је разлика у томе,“ наставп Лапласов  дух даље, „што се ти ниси с твојим телом за  навек раставио, већ само за ноћас н што у њему  нпје престала цпркулација крви п откуцавање  срца. И кад се ти сутра у њему пробудпш,  теби ће цео наш пут п све ово што си на. том  иуту видео, изгледати као некп чудноват сан;  а нпје: за људске душе сан је док су везане  за матерпјално тело своје, а јава је, кад се тих окова ос.тободе. И ви се оиет тога божанстве-  ног момента плашнте, вп дан и ноћ стрените п  од иомисли на смрт!... Каква заблуда!.. Смртн  треба и морају да се плаше само окорели гре-  шнпци, којп нису појмилп узвишену мисију душа  док су у матерпјалној одећн својој, већ су се  заједно с њом глпбили у као људских порока,  а тим самн себи пресеклп повратак у впшп ду-  ховнп свет, у крило Бога Оца свога!... Размн-  слп мало боље о овој матерпји, па ће ти се  многе загонетне појаве у жпвоту и смрти људп  саме одгоненутн, н онда ћеш се увернтп даје  смрт ј една виша мена у животу духовнога света,  онака, од придпке, иста, као у свнлене преље,  кад јој дође време да се завпје у свиленп ме-  хурак те да пз њега, преображена, излети као  крилатилептпр... А ако прељаучпнп н најмању по-  грешку у раду своме, у жпвоту своме, у опим  метаморфозама својим — онда лептиру нема.  васкрсенија!...“ После мале паузе Лапласов дух наставп: „Обично се каже: човеково је тело подлежно  смрти, а не душа његова. Па н то није баш  апсолутна истина. Тело је човечје састављено пз  атома; а атоми су, то знаш, вечптп. Атомн су  најсптшгји делићи ове видне материје из које су  образоване безбројие небеспе маглине, а из ових  безбројна небесна светила — сунца л сунчане  епстеме, планете и нланетски иратиоци, комете  и звезде падавице и свеколнко остало безбројно васељенско труње ..... Атоми су тако непзмерно малп, да су онн недељпвп, немерљпвн, неошш-  љивн, невидљпви; а свакп је за себе, п по свој-  ству, и по велпчпнп п по облику своме апсо-  лутно један другом раван. Управо атом је тако  мален делпћ материје, да он са те своје мају-  шности прелазп у појам. Алп баш у томе атому  лежи једно божанствено својство, коме до данас  нико нпје нашао његов нрапсконскп узрок. То  је она привлачна н одбојна моћ, сила, назовп  је како хоћеш, тек у тој силп скрива се заме-  так свпма облнцима матерпје што испуњавају  ову бескрајну просторпју васељеннну. Та спла  п сам атом такође су недељпвп и нераздвојнп.  Онп су неко божанствено двојство, које је у  самој стварп једно п псто: п атом п његова  сила, п сила п атом у коме она станује. Ово  двоје имају још једно својство. То је нека вр-  ста симпатпје атома атому, силе сплн. Атом  атома узајамно привлачп, не, већ се један дру-  гом, као но неком нагону прпближују, алп се  опет никад не додпрују. Између ова два мају-  шиа трунка има увек по нешто нростора; алн  је п овај нростор немерљпв и невпдљпв. И још   нешто: п онда кад се један другоме прнблпже  онп још не мпрују. Изгледа да један око дру-  гог шестаре. Онп то псто чине и кад су у ве-  ћим групама: они с.е вечно крећу— пли нешто  стварају или нешто руше. Оне небројепе мирн-  јаде облпка што пх у бескрајном простору ва-  сељенину видпмо, пронзвод су, дело су оне атом- ске силе п оне чудесне сшшатије — овога је-  дпнства у двојству, ове спде у атому п овога  атома у моћн својој. У овом вечитом стварању  п вечптом рушењу облика нпје главно оно што  се впдп, већ оно што се пе впди. А то је Он.  То је сам Господ Бог. Бог је дакле пра-пра-  нзвор и духовном п матерпјадном свету; а ова  два света састављају једну дуалпстичну целину  свеколике, бесконачне вечите васељене — свет  материјални и свет духовни. И то је са свпм  нрпродно;  јер у целој васељенн нема ништа што  .је ванпрпродно. Оно што је људском уму не-  схватљпво, то још није ванприродно. Да се све  оно умотри шта се и како се у природн ради,  ту треба и впше чула и оштрпјих чула, него  што пх ови садашњи вашн људи имају. Ваш Вих-  нер, Молешот п остале присталице грубога ма-  терпјализма — то су они мрави, што су свога  научнпка мрава извиждали. Вашн су људи, ка-  зао сам ти, навпкли да оно што они не могу да  впде, да појме, па чак и да опипају, огласе као  непстпнито, као немогућно, као противприродио;  а стиде се да кажу, шта је којешта на овоме свету  корњачи несхватљиво, непојмљпво, немогућно, па  по томе и противпрпродно!“ рећи ће мој вођ, а  преко усана му прну нешто мало болна осмеха. Мени баш не би право што наше умне спо-  собностп, пашу, и ако још слабачку, пнтелиген-  ццју упоређује са схватањем и ннтелигенцијом  једне корњаче, алп ме он благо потапша по ра-  мену, на ће ми рећи: „Немој ме крпво разуметп!  Ја нпсам пмао  намеру да подцењујем ваше слособности, вашу  интелигенцију, моћ вашега схватања, а још мање  да то све упоређујем са снособношћу и пнтелн-  генцијом једне корњаче. Не, Боже сачувај ; него  сам хтео да изнесем шта чуда истпна пма које  су људи открплп, пронашлп, и о којпма већ  нико живн не сумња; а о свему томе једна кор-  њача, која не спада у ред најглупљнх и најне-  развијенијих животиња, нп појма нема, нптп ће  га икад имати.... Још више има природннх та-  јана, које у истинп постоје, али које човекјош  нпје открио, а неће их с овпм слабпм и неса-  вршеним чулпма нпгда нп открнтп, — него што  их је човек до сад умотрио, појмно п потпупо  открио. Него доста о томе: ја се никад нпсам  ругао ничијем пезнању, па нп овом прплпком;  а сад ме пусти да ти објаснпм оно, што впдим  да тп је мутно и нејаспо. Дакле слушај. „Оно твоје тело што је остало доле на ва-  шој куглп у твоме стану, на твоме кревету, то  је атом материјалнога света; а тп који са мном  путујеш кроз овај бескрајни бездани свет —   ти си атом духовног света. Између та два атома,  по суштини њиховој, пма ова битна разлпка:  твоје тело постоји, али оно не зна да постојп,  онако исто, као што постоје мпрпјаде сунаца  што светле, што греју, што дају жнвота без-  бројвим биљнпм п животињским организмима, па  опет сва та сунца, свп ти васељенеки колосп ие  знају да ностоје, нити су свеснп своје велпчипе, своје силе, свога сјаја, своје моћп... А ти, душа  твога тела, такође постојиш, алп сп свестан свога  бпћа: ти знаш да постојпш, тп знаш да постојп  п твоје тело п део овај свет. Још јасннје да  се пзразим: „цео овај бесконачни космос по-  стоји, али он не зна да постојп, док једна ма-  јушна варнпца што је спнула пз онога божан-  ственога Ума што је свуд и на сваком месту, што  је у цео овај безброј колосалнпх светова унео  п утврдио један вечити ред и поредак, један  непромењљнвн природни закон по коме се свака  тварка од мајушног атома, па до ових небесних  колоса што се Сунца зову — управља и креће,  док, велим, једна светлуцава умна варница не  само зна да она постоји, већ зна да постоји, да  ће вечно ностојати п духовни и материјални свет.  И кад не бп бпло духовног света што осећа,  што види, што се лепоти дивп, што разлпкује  светлост од таме, лепо од ружнога, складно од  нескладнога, узвишено од нискога, онда иа што  бп и била цела ова бесконачна васељена, пуна  сјаја, луна лепоте, пуна чара?... Заиста, онда  њено биће са свима њеним лепотама не би имало  никаква циља; она би код све своје лепоте и  сјаја, код све своје чаробности и грандиозности  остала у вечитој тами, незнана и неопажена!...  Тело, дакле, твоје ностоји, али не зна да ностоји,  док ти постојиш и зпаш да постојшп. Опо се  мења обнављањем, а ие зна пи да се мења ни  како се мења, док си ти непроменљив, ти си опај  истн кад си се играо с децом на твоме двори- шту као и онај, кад сн полагао испит зрелостп  п кад сп отишао у Парнз па Школу Права. Сетп  се свију тих момената, па ћеш увек рећп: јест,  то сам био ја. И душа човекова има некпх мена  али не у облику, већ у узвишеностп. Она тежп  да се уздигне ка Оду своме. Жпвот љен на  земљи, у човеку, има тај једпни цпљ. И она се  нрпблпжује Оцу своме, Богу своме, образовањем,  племенптим делима п нознаваљем вечптпх Бо-  жјпх пстина. Душа човекова, док је са својпм  телом у заједници, често п залута, алп она увек  зна и извесна је кад се Богу, своме Оцу, прп-  блпжује, илп кад се од њега удаљава.... Разу-  меш ли сад да је смрт, од које се вп тако пла-  шите, један узвпшени, један божанственп моменат  у животу људи, а ваш страх и зебња од ње  да је једна заблуда, једна шимера и впше нп-  шта?и  повика ЈЕапласов дух, а глас му је, чи-  нило мп се, треперпо као звук на каквој небе-  сној харФп.... Н И Ш Т А  П О Д  НЕБОМ НОВО „Нема впше чуда!... Ми смо при  расвптку једне нове науке." БТатшагГоп. Духовнп свет, о коме ми је толпко гово-  рио мој загонетнп вођ и сад ми не силазп  с ума. По љеговом увераваљу духовни је свет  распрострт по делој васељени, онако псто као  и материја. За њ нема даљине у простору.  Куд науми он је у пстом трену тамо. За њ  нема црепрека: он пролази кроз зидове као и  на отворена врата п прозоре. НБему не може  нанети вреда ни ватра ни вода. Оно што он  зажели да види, он то внди, внди издалека  као и изблиза. Он чита туђе мисдш као отво-  рену књигу. Дух, то је управо сама мисао.  Дух је пламен из кога непрестано прште вар-  ннце, а те варипце то су мисли, то су идеје  којима духовни свет нспуњава свеколику васе-  љену. Он је то гато је у душу човекову упео  мисао о Вогу. Он је тај, којп је ирви почео да  открива природне законе који су вековима ве- кова биЈШ  сакривени оку човекову; он је тај  којн је, мало по мало, иочео да разрешава за-  гонетпа питаља, која су му ностављалп самп  Феномени, што су се пред љнм ређали, а које  он ипје умео да разреши; а заблуда је највећн  камен о који се човек спотпцао од кадјепочео  да посматра прпроду и све љене чудесне појаве  и којаје многоме жештјалном мислиоцу укпнула  главу, кад је год дрзнуо, да јој маску с лпца  здере.... Она је то која је осудила Сократа да  отров попије, јер се он беше усудио да се о-  тресе њиховнх ланаца који су онда окпвалп чп-  таво човечанство;  она је то, која је нагнала п  самог Птоломеја да се зашткоће на једпу пстпну,  а то је: да се зем.ља око своје осе окреће, а не  чптава небеса н сва његова светпла око ње; она  је то, што је веселог Анаксагору протерала нз  његове отаџбине, што се усудио да каже, да  је Сунце веће од Пелопонеза!... Тако је.... Дух —   то је узвишени архптекта свега што у васељенп  иостоји, а материја је градиво, од које Он ствара  своја ремек-дела у овој бесконачпој пучннп ва-  сељениној.... И свет опет држи да је пзвор оној  творачкој силн, што све светове држи на јед-  ном вечптом карару, сама груба, мртва, бесве-  сна материја, а не онај велики Ум који има  једно једпто име, нознато свима народпма п свима  временима, а то је — Бог.... Обпчно се каже, да у свету бпва све слу-  чајно. То не стојп. У природн пема слуНаја, већ  само вечитнх п иепроменљнвпх закоиа, по којпма се креке п материјадни п духовнн свет. Свака  лојава има своје узроке, а сви узроцн налазе  свој нрапсконскп пзвор у прпродним законпма.  О гто што су .'вудп до данас открплп од тпх при-  роднпх закона то је, према ономе што још нису  открили, и према ономе што по свој прилпци  нпгда ни открптп неће, — ■  то је, велпм — једна  кап воде према неизмерној иучинп непрегледног  океана.... До које виспне познавања прпроднпх  закона беху узлетелп стаповницп ове угашене  звезде, овог алема међу безбројним планетама  у бесконачној просторији небесној; — - до које  виспне беше узлетео њихов преФињени укус у  леноме, у хармонпчноме, у истпнптоме, у узвп-  шеноме, у илеменитоме, — то мп, становнпци  наше кугле, још нп појмпти нпсмо у стању.... „Па ипак и они су били тек у почетку  ночетка познавања вечитих и непроменљивих  природнпх закона,“ рећи ће ЈЕапласов дух, који  је  просто пратио моје мпсли. Највећи утисак учинила је на мене њихова  тако звана ппјаца „Црних палата.“ То су права  чудовишта од њихових колосалних грађевина.  Изгледало је да оне нису зидане, већ да су  саздапе. Двадесет п четирн, као гавран црне,  палате нравиле су, са својим главним и тешкнм  Фасадама, елипсасти круг око једнога огромног  трга, на коме се као какав исполии, који је  цео  овај град иадвисио, подпзала она иета астро- п* номска кула, на којој смо ја п мој вођ мало  нре бпли, кад смо на ону планету спшли. И  од овога трга, као год п од трга „Славе п по-  беде цара Гомора,“ гранало се 24 улице у  облику звезде. Изгледа да су елипсасти кру-  говп и облици звезда веома цењенп у престо-  нпцп Гомора. То ме је подсећало на — „Р1асе   (1е 1а Со?гсогс1е,“  на ,,Р1сссе с1 е 1а ЖапопС  иа  ,,Р1асе У гР ог  Нидо“  и па ,,Насе с 1 е  Т НоИе“  у  Паризу. И не само то, већ н оие џпновске ко-  лонаде на храму „Светога Тројства“ на пала-  тама иолитехнике и царскога „Црвеног дворца,“  а особито па ове 24 црпе мраморне палате што  окружују трг астрономске куле, јако су ли-  чиле на колонаде старога Лувра, Мадлене, Пан-  теона, Бурзе, Опере п Бурбонске палате у  Паризу... Одакле ли су јонски, дорпјскп н ко-  ринтски стубови добплн своје облнке?... Да лн  опп доводе своје пра-прапорекло нз рушевшта  старе стоврате Тебе, Ннппве, Вавилона, Пал-  мире, илп је то, па н саме облнке уметничкпх  грађевина, пронео по васељепп духовии свет? —   пнтао сам се. На то ће ми Лапласов дух од-  говорнти: „Имаш право. Закон одабпрања при обра-  зовању нових облпка н Форама, н у биљном н  у животињском свету, скрнва у себи пранскон-  ску клицу прогреса — нагпњања ка лепшему,  ка савршенијему облпку: каква је првобитна  ружа, а каква је данас; какав је нрвобитни ше-  бој, а какав је данас п ио разноликости боја н по самоме мнрпсу: погледај дпвљу ружу, а по-  гледај пптому; погледај днвљега голуба, а по-  гледај питомог; погледај прпмитивно биље што  је било без листа п зеленпла, а погледај данас  вага трпстагодшшвп раст, ваш дивни круна-  стп платан и хиљадугодишњи Боабаб!.... Како  се извршио овај прогресивнп преображај, нре-  ображај од лепшега ка лепшему, од дивнијега  ка дивнијему; од мириснога ка мириснпјему;  од разнобојнога ка разнобојшгјему?!... То се све  извршило полако, тпхо и без великих скокова,  — по закону одабирања који влада и у биљ-  поме и у животињскоме свету, п у царству ма-  терије п у царству духова. И тај закон влада  у целој васељени, — како на једној тако и на  другој звезди.... 0 да ти је само знати и добро  умотрити разлику савршенства која постојн из-  међу питијасте ипФузорије и једног црва. Она  је много већа него разлика између корњаче п  једнога индијског слона; а колика је разлпка пз-  међу Гориле и прпмитивног човека, толика је  иста, ако не још и већа, између примитивног  човека и данашњег човека!.. Разлика је у кроју  лубање, стаса, руку, ногу, вилица, уста, зуба;  разлика је у откању, у еластичности коже, у  мекоти п сјају косе; у очима, у погледу; у из-  разу црта на лицу. Крој тела у примитивнога чо-  века био је незграпан, здепаст; његово лице било  је дивљачко, његове вплице животињске, а уста  и зуби прождрљпва звера; кожа једно грубо  откање, пуио кала н нечпстоте; његова коса на главп — чекиња, а маље по телу — чупа; ње-  гов поглед дпвљп, крвожедан, готово бестијалаи...  Хе, а да тп је још знатп разлику пзмеђу ир-  вобптне жеие п жене данашње на вашој Зем.ви.  Ко би упоредио те две жене, жену прпмптпвну  п жену данашњу, жену што је жпвела у там-  нпм давно п давно мннулим временпма у пре-  потопнпм шумама, гудурама п пећпнама, и жену  што данас жпвп у велелепнпм салонпма у Па-  ризу, Лондону, Берлину, Њујорку, Пекпнгу,  Сиднеју па п у вашем жпвоппсном Београду,  — тај бп једва нашао некпх општих заједнпч-  кпх одлпка: што имају п једна п друга руке;  што усправпо пду и — што обе могу да говоре;  а све остало пзгледа, као да су то два, са свпм  различна, створа у царству жпвотињскога света.  Примитивна жена могла је бптп пре лаФпца п тп-  грпца, него данашња жена; а данашња жена  впше лпчи на какав пдеалан створ, него на своју  препотопну другу.... Кожа данашње жене ела-  стична је, бела је, провпдна је; њено је тело  обло, витко — као да га је Канова извајао из  бела Карарска мрамора: њена мала, као кар-  мин, румена, уста, као да су само за то ство-  реиа, да те својим осмејцпма занесу, залуде, п  да те својим врелим пољупцпма растопе!... А  њепе очи? Да у њпма видпш чптав један свет,  свет духовнп, свет што усхпћава; њена мека  коса то је свплено повесмо, што се нрелива као  да је облпвено неким иебеснпм сјајем... Мислиш  лп тн да је овај чудесни преображај— од гру- бостп п суровостп човекове, па до ове данашње  питомости п племенптостп љегове — један го слу-  чај?... Не; то је праисконска тежња, једна виша  намера, један вечитп прогресивнп закон Бога  Свевпшњега — ка вечитом усавршавању и улеп-  шавању облика у чптавој васељенп. Тп истп  законп владају п у творевпнама човековим: ње-  гове пећлпе, његове подземне јазбпне, у које се  склањао од зла времена и дивљих зверова, —  бплп су у нрвим дапима живота његова првп  облпцп његовпх станова. А данас? Ето погледај  ове величанствене мраморне палате, које као да  нпсу створ њудских руку већ некога впшег  непмарства небесног!... Зар у њиховом сјају, у  њпховој лепотп, у чудесној правплностп њпхо-  впх липија, у лепотн сампх облика, — не вндпш  онај истп вечити закон општега прогреса, ону  псту тежњу ка лепшему, ка складнијему, ка  савршенпјему облику?!“ повика мој вођ и по-  вуче ме за рукав.... То му је, без сумње, био  знак, да се пде даље. И ми се у пстом трену  нађосмо у просторпјама једне од оннх црнпх па-  лата, што су својим тамним Фасадама опасивале  пространп трг оне астрономске куле. * Мрачност овнх џиновскпх палата давала је  неки тужан и суморан изглед: оне су више ли-  чиле на какве гигантске гробннце, него на сјајне  дворе у којима је некада бујао веселн жпвот  срећнога света. „Па оне у самој ствари и јесу гробнице.  У њима почивају свеколике умотворине свпју  народа, свију епоха и времена, из којих је  изаткат минули жпвот ове негда дпвотне кћерп  Сунца Амадураме, живот тако бујан, тако обп-  лан и тако раскошан, какав се пгда могао ја-  вптп у пространом крилу васељешшу!“... рећп  ће ми мој вођ. Све просторије ове колосалне палате, у  којој је, како мп репе мој вођ, бпло преко  4200 које галерија, које салоиа, које већпх п  мањпх соба, изгледа да су парочито удешене  за музеј стародревне скулптуре, махом за сар-  коФаге и надгробие споменике зпаменптпх људи  — царева, краљева, кнезова;  црквеннх велпко-  достојника пз свију крајева ове одпста пнтере-  сантне планете Амадурамине. Ово је бпла пека  врста старога Лувра у Паризу, где су сме-  штене скулптуре пз свију времена и свпју кул-  турних народа — Мисираца, Аспрјана, Грка,  Римљана — од 40 векова па на овамо... Ушли смо у један великп салон. У њему  је било силество мраморних саркоФага; али се  један јако нстпцао између осталих. Он је бпо  насред салона подигнут на једно осписко ка-  мено постоље. Израда саркоФага била је доста  незграпна, а то је бпо доказ, да је то творе- впна пз најстаријих времена. На десној страпи  његовој пзвајана је глава некакве але с отво-  ренпм чељустима а затвореним очима. На ле-  вој страни впдела се, опет у рељеФу, израђена,  пребпјена палошина, а на прочељу једва се  могла распознати мртвачка глава. Озго на мра-  морном капку лено се видео претурен дарски  нресто. То су бплн очевидно некакви симво-  лпчни знадп посвећени ономе, који је у овој  својој вечитој кући вечити санак боравио... „То су символи негдашље силе, живота и  смрти овога највећег тиранина, какав је икада  био и живео и владао земљама и народима иа  овој колосалној планети,“ рећи ће мп Љшласов  дух, „а ово је гробница његова. То је влада-  лац из династије Геруга; а звао се Шаха  Хама,4 2  Геруг XXII. Крвожедан је то владалац  био. Он је за време своје владавине водио 26  велпких и 15 мањих ратова; он је разорио три  ве.лике царевине: царство амарско, царство Еола  и царство игорско. Он је у тим ратовима са  земљом сравнио 1806 градова. Т Т Т т а , је ту само  погажено, измрцварено људи, жена, деце!... Он  је после једне крваве битке над Еолима прпнео  на жртву своме Богу Азуру три стотине еолске де-  чице, и две стотггае невиних еолских девојака. А  кад је ратовао сИгорима, он, освојивши један од  знатнијих градова њихових, том прилпком за-  плени око 20.000 које деце, које жепа а које старада, па их за војском поведе, да пх где на  каквом трг.у за добре паре прода, јер се у то  доба па оврј п.танетп водн.та јака трговпна ро-  бљем, а осрбито децом, дечацпма п девојкама;  алн кад му попестаде војсцп храие, а п само  је робље треба.то хранптп, он пареди те се  старци покољу и љпхово месо бацп хртима п  огарима; а децу, жене п девојке разделп војсци,  да с њпма ради што јој год њена зверска ћуд  зажели. Он пије боље ни са својима поступао:  јед-  ном се .  љеговп куварп пзбезуме те му мало.  впт т те нресоле његово пајмплије јело, п оп сместа  наредн да се свих дванаест кувара закољу,  скувају п добро посоле, па да се баце његовим  огарпма, те да се впдп, да лп бп онн хте.тп  јестп пресољено месо. И то се, наравпо, на  длаку извршило.... Овоме тиранпну беше тесан  цео овај џространп свет, а погледај само ко-  лико му је простора требало у самој стварп!...  ЕБега је псторија уврстпла међу највеће н нај-  силније владаоце тога доба!... Ои је владао 84  годиие н псторија нпје забележила ни један  једини таматт моменат из његове језовите вла-  давине. Његови вернп поданнци у ттространом  му царству нису га толико волели, колико су  га. се боја.ти;  а од дворана срећан је бпо, ко  му, се могао више, додворитд н ставити се у  положај да другоме главе откида.... Ето, вп-  диш, таки су људи свуда, док су још пола  днвљп зверовп, а пола људн, — па н па овој планети,“ повпка ЈГанласов дух, а преко уста  му прну један тужан и сетан осмех. После ће наставнти: „Његов наследник Геруг XXIII владао је  само две године. Био је благ, добар, хуман и  мплостпва срца према сваком поданпку своме,  за кога би чуо да од људске неправде страда  п пати. Зато је, по свој прилици, и решено у  тајном крунском савету, да се удавп, и то просто  зато, што се држало, да његово одвећ добро  п илеменито срце — може иштетптп „впше др-  жавне интересе.“ Шта впше, његовим посмрт-  ним остатцима није дато места ни у самој цар-  ској костурпици, по свој прплпци зато, што се  бојало да његова благост п доброта и тамо не  учпне каква квара... Тако је, Божји су путп  неиспитани... Збиља, би ли могао погодптп, која  је ово династија, а који ли народ, којим је она  управљала и владала нреко 96 векова?“ Ја га погледам зачуђено. Он се само осмехну па ће ми рећи: „Знам ја што сам те тако упитао. Последњи  огранци њени — то су она два брата, она два  звера, онај црни и онај зелени што смо их мало,  пре гледали представљене у ономе њином спо-  менику на тргу „славе и победа. Гоморових;“  а Гоморп доводе опет своје порекло од иослед-  њих владалаца царства Мгора, чије је робље онај  крволок као и њихово месо бацао; пред своје  хрте и огаре, које је ои високо ценио, неговао;  и подпзао, и због којих је многп чувар плаћао? главом, ако је коме љубпмцу царевоме ма и  с репа длака полетела. На развалпнама простране  државе Геруга у којој се ппје знало, илп су  јој владаоци бпли крвожеднпјп нлп њенп дво-  ранп подлпји, злобннјп п неваљалији, безумнпјп  и на свако зло склоннтпји, — подпгнута је друга  држава, друга царевипа на са свим другим дру-  штвеиим основама: иа основама правде и правпце,  на основама људске племенитостп п духовног  зблпжавања и познавања оне велике задаће чо-  векове, да се добрнм делима прпблпжује ка своме  велпком Оцу — Богу Свевпшњему. Одатле је,  управо, и почео онај велики перпод преображаја  не само у иространом царству Гомора, већ п  на целој кугли овој, не само у жпвоту дру-  штвеном и државном, већ се од то доба почињу  јављатп велпкп прогресп на пољу пауке, умет-  ностн п открпћа огромних сила прнроднпх, пред  којима човеку просто памет да стане. Употреба  водеие паре, електрпцптета, сунчаних зракова,  његове топлоте па овој планетп су рано у службу  људпма уведени. Она је то што је пренос најве-  ћих терета с једнога места на друго, с једне  даљиие на другу, олакшала до невероватнпх гра-  ннца. 0, у то доба велпкпх п епохалних про-  налазака народп су се утркнвалп, ко ће кога  претећи на пољу науке, цивилизацпје, уметности,  хуманости и свеколика нолета друштвенога....  Трагови те внсоке културе п цивилизацпје овпх  народа, ево, впдно се огледају на овим колосал-  ним споменнцпма ове класпчне престонпце Го- мора, овога величанственога споменпка надгроб-  пог велпке нације ове давно п давно упокојене  кћери Амадур амине!  “ После мале паузе Лапласов дух додаде: „Ето, зар не впдиш да се и у овоме обрту  од горега на боље, од крвожедних иустошппка  Геруга, па велике работнпке на пољу човечан-  скога преображаја, на славну династију Гомора,  не скрпва она узвпшена тежња ка лепшему,  ка напреднпјему, ка племенитпјему, ка узвише-  нпјему. После смо се обрелн у галерпјама вера н  — Божјпх пророка. У овим галеријама изложене су реликве  свију вера које су кадгод на овој плапети су-  штествовале као п статуе појединих богова, њи-  хових пророка, светитеља и богоугодника, и мно-  гобројни црквеии сосуди. Пма их чак из прво-  битног доба најстарнјих народа и племена што  су пекад на овој куглп живели:  скитали се  као номади, а своје богове вукли за собом, мо-  лнли им се и жртве им приносили. Ми бесмо ушли у галерију бога Аруха.  То је један, како ми рече мој вођ, од најста-  рнјих богова на овој планети. ГБега је још у  давио и давно минула времена, времена тамом  далеке прошлости покривена, свету открио ве- -лики пророк Емедарухо.4 3  Престо овога бога  Аруха био је иа највипгем врху брда Итаса, на  којп се човечја нога нпкад ннје могла попетп.  Само је цпгло једном Бог Аруха допустпо своме  пророку Емедарухп, да се на сам врх поппе п  да впдп престо свога господа бога. — „Престо бога Аруха спјао је као и  евако друго Сунце. Бога нисам могао впдетп,  јер се п он беше обукао у сунчанп сјај што  очп засењава,“ стојп забележено у светом пп-  сму пророка Емедарухе. Пророк Емедарухо био је пре тога стра-  стан ловац, а особнто па дивокозе. Једнога дана  таман да одапне стрелу иа једну дпвокозу која  се беше принила уза саму лптпцу брда Ита-  сова па коме је бпо престо Арухов, а нешто  му истрже из руку п лук п стрелу н обоје  баци у страховиту провалију што је зјаппла  баш иред њим. И у то псто доба заори се озго  са Итаса један громовптп глас: „Не дирај внше у моје стадо!“ „И то је био глас бога Арухе. Од то доба нророк Емедарухо ннје вшпе  понео ни лука ни стреле, нпти је икад потад  окуспо меса од дивокозе, а оне би му долазиле  и лизале со из његовпх руку, а он пх мпло-  вао, хранпо и појио;  а сам се хранпо корењем  н медом из душва. Свакога првог дана у десе-  тини ои је освитао тамо где му је бог Арухо 4 3  Што виачи: поеланик Арухов. 'пстрго пз руку лук и стре.ту, ту би пао ни-  чпде, молио се богу да му опрости грехе и по-  сле му жртву прпноспо у корењу и меду. И  бог би му се после сваке молптве озго сИтаса  јавпо и казпвао му свету вољу своју. И тек  после трогодишњег испаштања, бог му допусти,  да се на сам врх попне и да свети престо свога  бога види“... Мој чудесни вођ ама као да ј е и ои с њима  био:  на брду Итасу!... Ево како ми оп изреком  о овоме богу Аруху даље пспрпча: „Неће бити без интереса, ако ти главпе  прпнцппе свете воље овога бога Аруха пока-  жем, које је, наравно, његов пзасланик Емеда-  рухо из његовпх уста чуо, у своју свету књигу  записао и после народима објавио. Тако: а) „Ја, једини бог Аруха створио сам, у  времену, свет и небеса и све и што се види  и што се не види; б) „Створио сам небеса п све звезде; ство-  рио сам оба Сунца, и велико и мало, и Сунце  Амадураму и Сунце Клеву; створио сам Аруџа-  Дару и на њој красну ехору;4 4  4 5  створио сам еве  што живи и миче се на овој лепој простирци мо-  јо ј; па сам иајпосле створио и моје мезимце, децу  моју, мрЈе — мајумаЈе.... в) „Мајумаје су деца моја; ја сам их по-  слао да чине добра дела, те да се с њима своме 4 4  Ехора, ио еветом писму ове религије, значп од прилике  што и наш земал,ски рај. 4 5  Мајумаји значи: људи. оцу врате; а ја ћу пх онда населпти у моју  пебесиу ехору,  у коју могу ући само она деца  моја, која к менп о штапу добрпх де.та дођу.... г) „Грешнпке ћу за вечпа времена ода-  гпатп испред врата моје небесне ехоре, мога  венитог царства; д) „Жпвот којпм сад живе деца моја, то  је само сенка правога жпвота; жнвот у моме  царству, у мојој небесној ехорп, то је прави  небеспп жпвот, што га је отац спремпо за добру  децу своју; ђ) „А живот оних што пх пспред врата  моје ехоре у неврат отерам — то је жнвот ве-  чите таме п вечптог мучења; е) „Ја сам својој децп дао слободну вољу;  на њима једа пзаберу од ова два живота онај,  који им се допадне; а они се бпрају — добрим  п злим делима.“ * „Једпом је “ наставп Лапласов дух „пророк  Емедаруха упнтао бога Аруху: — ,А како ћемо, Госиоде, знатп шта су  то добра, а шта су зла дела? — „На то је бог Аруха одговорио: — Чииите опо другнма што бп желели да  други вама чине. И то ће бптп ваша добра  дела; а не чпппте опо другпма што не же-  лите да вама други чине — јер бп то бпла  зла дела!“ „Па то псто стојп и у наптем Светом Писму:  то исто налаже нама наш Господ Бог Исус  Хрпстос!“ повпчем ја... „А, је лп?...“ обрецну се на ме Лапласов  дух, „зато га вп п слушате! Јадни ли сте  п вп п то ваше слушање! Вп бпсте једнп друге  у капп воде попплп! Коље се брат с братом,  а отац са сином, кол>е се племе с племеном,  а народ с народом, ко.ве се држава с државом,  а релпгпја с 'религпјом... Хршнћанство је по-  стало двоглава ала која сама себе прождпре;  од оне узвишене Христове науке, од онпх бо-  жанственпх прпнцпиа њенпх, ви сте начпнп.ти  једну наказу, једно чудовиште.... Књижници и  Фарисеји разапели су на крсту Бога човека, а  хршпћански Фарисеји разаппњали су, тестерили  су, спаљивали су хиљадама невиних жртава:  онп нису мучи.тп и убијали само штоверце већ  п саму децу свете Христове цркве; узвишене  законеБожје, које имје великп Учитељ у ама-  нет оставио, да се по њима владају и да друге  науче да се по њима управља.ју, они су својим  грештшм и каљавим ногама погазплп.... Знаш ли  шта су учинилп с великим фплософом  Ванпин-  јем у Тулузи, а пгга с Ђорданом Бруном у  Риму, а шта са .Јованом Хусом у Констанци ?!....  А све су то били добри и верни синови свете  цркве Христове и исповедници праве чисте на-  уке његове; али су њепи чувари били вуци и  вукодлаци! Ванинија су гола — у гаћама и ко-  шуљи — водилп једнога хладпог дана зимског, 1 2 ЈЕДНА УГАПГЕНА ЗВЕЗДА тесним тулуским улицама на спалиште, па кад  се не хтеде одрећи своје узвишене науке, онда  му прво џелат клештима из корена језик иш-  чупа и у ватру баци!... Страховптп врисак што  се у тај мах оте из груди песрећном Ванпнију,  следио је душу све оне многобројне светпне  што је дошла да сепрп, како ће светп оцп да  спале једног „Христова отпадника‘ Ч... Послеје  џелат бацио Ванинија на ломачу, на којој је  буктила страховита ватра, те је тако жнв спа-  љен, а његов пепео бачен на ветар, да га по  свету разнесе, те да му трага не буде!.... Исто  је тако прошао п Ђордано Бруно п Јован Хус  и још многи други!.... „Збпља, шта је онда хтела она божанска  песма, кад су оно пре двадесет векова сишлп  у Вптлејем анђели Божјп, да објаве земљама п  народпма рождество Христово, идазапоје песму  Господњу: „Мпр земљи, слава небесима!..“ „Зашто ли он оно умре на крсту мученпја,  с оном агфелском трпљивошћу?... Он мре, а  Оцу се своме моли за своје мучитеље: — „Опрости им оче, они не знају шта  раде !...“■ „0, узвишено ираштање, како сн тп велп-  кога порекла; јер ти долазиш с усана највећег  мученпка, са усана еамога Христа Спаситеља!... „А шта су радили пастири свете црквс  његове, који су у аманет примили, да ту не-  беспу благост, да ту анђелску смиреност, да то божанско праштање унесу у душу свеколпког  рода људског?... Пптајте пустошне крстоносне  војне, које су у дивљаштву своме, главе невпне  дечпце, као лубенице, разбпјале о хладне ка-  мене зидове несрећнога Јерусалима; питајте она  сверепства и оне пустошп што су чињенп за  време тридесетогодпшње и седмогодишње вер-  ске војне; пптајте крваву шпанску инквизицију;  пптајте ону црну, ону аветињску Вартоломеј-  ску Ноћ усред просвећенога Париза!“ болно  повика Лапласов дух, п мени се учини, као  да су му очи бпле пуна суза!.... Д У Х  ЈЕ ДН О ГА  ДА РС К О Г БИ Б Л И О Т Е К А РА Све што је људско—пропада, па  н самн њиховп ~6оговп!..“ Лапласов дух још је дуго гледао преда се.  По лиду љегову беше плпнула нека тешка су-  морност. И онда ће се окренути менп: „Вп пмате још много п миого да патпте.  Род људскн на вашој кугли као да је прошгет.  Он, сиромах, страда од како за се зна. Сам спн  Божји, Исус Христос, спшао је иа земљу, да  га својпм мучеништвом на крсту искупи од гре-  хова, од беда п невоља, па ево где мпну два-  десет пуних векова, а он и дан-данас страда,  сто пута горе, него под Пплатом!.... Вп и дан-  данас, усред ваше уображене дпвплпзадпје, је-  дан другог једете, сатпрете, убијате. У вас као  да је врлина бити препредеии лупеж п невал>а-  лац: ви се кикоћете, кад један другом што боље  и што вештпје подвалите. У вас нема морала  ни у животу вашем, нп у држави вашој, нп у  црквп вашој: у вашој души као да је са свим  пзумро страх Божји!... Ви сте се патили док сте се били п клали с дивљим зверовима;  ви  сте се патплп п пошто сте се и њих ослобо-  дили, па сте онда самп једнп другима посталп  још опаснпјп зверови; вас је сатирало и уиро-  пашћивало полудивилпзовано стање ваш е; вас  н данас просто уништава ова ваша назови обра-  зованост и цивилизација: ваши данашњп ратовп  сто пута су убитачнији и пустошннји него они  Хуна и Авара!... Јест, на оној вашој веселој  кугли као да ночива некакво ироклетство Божје!“  уздахну Лапласов дух тако јако, да је одјек-  нуло дубоко доле по галерпјама ове пусте и  суморне кућурине! Јест, баш се мени учпнп,  као да некакво „ехо,“ оздо из дубпне овпх мрач-  них просторпја, учпни: ,)Ој!...“ И нисам се преварио. У истом трену пред  нама се обре некакав омален, нешто мало по-  гурен старац. Уместо одела, онје  нешто имао  на себи од ф п н о г , као горски снег белог, готово  светлуцавог паперја... То беше нека врста каФ-  тана са великим и широким рукавима, који су  више личили на крила, него на рукаве какве  аљетке.... Бела му брададоиспод појаса; а она  густа, као свилено бело руно низ плећа иуштена  коса, давала је овоме старцу необичан облик.  Очи велике, светле, светле као жнва жеравица,  а из њих као да избпјају некакве светлуцаве  Ф ОСФ орасте зраке; велико п широко чело све-  дено на благу амајлију, издавало је дубоку му-  дрост и велику интелигенцпју овога чудноватог старца; а црте његова блага и доброћудна лица  одсијавале су неком живом и враголастом ве-  селошћу... Тип и крој главе његове није одго-  варао ни типу ни кроју главе нашнх људи на  Земљп. Ја то управо и пе умем да кажем у  чему и.како, али цела старчева појава казивала  је да је то човек с неке друге планете... По-  глед његових очију просто је продирао у душу  моју. То беше некаква неодољива сила што нри-  влачи: умало што му нисам полетео у наручја,  а нн сам не знам зашто?... — Вп сте ме звалп?! окрете се он моме во|у. — Ја?... • — Неко од вас двојпце, учннп он, па ме  благо п смешећи се ногледа, као да ме је упн-  тати хтео:  да ме тп ниси звао?.. М онда тек  упита, а ко је оно од вас двојице овога часа  онако дубоко уздахнуо?... — Ја, одговорп му мој вођ. — Опда сте ме вп звали, рече он, па до-  даде: ја вам, ето, стојнм на служби.... Него,  најпре да се један другом предбцгавимо!... Ја  сам, негдашњи, дугогодпшњп царскп бнблпоте-  кар ; а у носледње време заступао сам п мога  болног прнјатеља Марнмеју, директора царских  Музеја... А вн? Знам, вп сте онавиша интелн-  генција, коју је замншљао велпкп математичар,  фнлософ  и астроном ЈГаплас, становнпк једпе још  доста младе планете, што се налази у једној  малој сунчаној спстеми. А, јес, јес, Лаплае је бпо правп паучппк, какав се ретко јавља и на ко-  јој нанреднпјој планети него штојењегова отаџ-  бина. Он је добро обележио своје бнће на сво-  јој планетп. Т Т Т то  јес, јес, иризнати му се мора.  Он се по већој части бавпо небесном механиком  п много је допрпнео полету астрономије на тој  планетп; он је та,ј што је прикуппо, средио, у  једну делпну довео све, тамо амо растурене ра-  дове знаменптога научника и астронома Њутна,  иа и Халејеве, Клерове, Алембергове и Елеове,  а све у прилог научне расираве о гравитацпјп  што влада у читавој васељенп;  а, сем тога, тај  велпки научнпк унео је много светлости п у област  треперења некретнпца, као п то, колпко само  њпхов месец пма покрета, а особпто онпх, што  долазе са спљоштеностп земљпне и удаљепости  њене путање — орбите — од њенога сунца; он  је тако рећп обелоданио .  страховите пертурба-  цнје на Јупитеру и Сатурну, ова два права  џина те сунчане системице. Он је тај који је  оборио тако звану БиФОнову доктрину, да се  земља њихова впдно расхлађује; напротив, ве-  кови векова проћу, а то се расхлађивање дугим  п дугим астрономским посматрањем није могло  опазити, а то зато, што су ти вековп један трен  у животу једне звезде. Али се он тек у правом  смислу прославпо, што је поставпо здраву основу  космогоничној системи — како постају, како се  образују световп — сунца, планете, планетски  иратпоци,— једном речи како постају сунца и  сунчане спстеме у читавој васељенп!...“ Док је ово говорпо дух дарског бпблноте-  кара, опазио сам лепо, да су се образп мога вођа  чпсто зажарплп. То је морао приметптп п дух  библиотекаров, кад он одједпом застаде, погледа  право у очи моме чпчероиу, па ће му тек рећи: — Ама па коме ја ово говорпм?... Па ти  ниси само она виша интелигенција, коју је тај  велики научнпк замншљао, да ће се јавити у  роду људском после 10 мплпуна годпна, већ  си ти главом сам дух његов. Што мп се човече  не кажеш?!... И онда рашпрп руке п један дру-  гоме полетеше у наручја.... — „Ако се не варам ми смо се последњп  пут впдели на оној мајушној плапетици — како  се оно зваше?... А, знам, па Марсу. —  Јест, тамо смо се впделп, одговорп му  Лапласов дух, веома ганут овпм ненадним су-  сретом. — И ви сад овде у овоме, од целога света  заборављеном, кра.јпчку васељешшу; ви овде на  Аруџа-Дари, негда најлепшем цвету у крувп  сунца Амадураме; вп овде у престонпци слав-  нпх Гомора;— ви овде у мојој веселој иостој-  бинп?!... — Ја сам тп то обећао. Јест, хвала ти; то је баш лено од тебе.  Њ у сад слабо ко посећује; од мртваца цсо се  •свет клонп, иа п самп духовп. Ја тек доспнем  у хиљади две година — тек да ме жеља мине;  али и кад дођем, мене обузме нека туга — кад  је  овако нагрдпу погледам... Хај, ала иа њој некад беше жпвот!... Т о је била најлепша не-  веста у пространом царству Амадурамину... А  сад?... Мумнја!... Него, збиља, ко тп је ово?  окрете се он одједном к менп. Он као да још  нпје ступпо у наше редове, у СФеру духовног  света?... — Нпје. Ја сам га, ето, повео кроз васе-  љену, тедаму једну неверицу избпјем пз главе;  повео сам га да својим очпма видп, да оно што  се видп ннје главно, већ оно што се не види...  И баш мп је мило што сте се н ви нашли, да  у ову његову ћупу унесете. колпко толнко пра-  вога божанственог впдела!  рече му мој воћ као  у некој шалп; алп меии лепо букнуше образи,  кад ме пред овпм седим старцем назва ћупбм!... — Шали се твој вођ, рбђо моја, немој  се љутити, окрете се старац менп с неком осо-  битом благогаћу. Он тебе тим не унижава, већ  те узноси у впше духовне реоне. Примиш ли  све, разумеш ли све што си видео иа овоме  твоме путовању по пебесима, онда, знај, да ти  је будућност осигурана, а светлп двори нашега  Свевишњег Оца биће ти широм отворени!... Него,  збиља, шта смо се збили у ове мрачне избе ових  црних и суморних дворова?... Зар вп овде не-  мате ништа занимљивијега да разгледате иего ове  жалосне крбањке наших старих пропалих бо-  гова?!... Каквог задовољства налазите у иосма-  трању ових црвоточина давно п давно нзумрлих  људских ројева? Шта сте нашли ту занимљи-  вога; може лп ово бити права храна нама ду- ховпма? Не може. Шта више, хтелп сте да пре-  гледате п царске оиблиотеке: а шта бп тамо  нмалп да впдпте поучнога?.. Нпшта баш.... Ја  мислим да вам је правн циљ да разгледате му-  зеје васељенпне. Ту има шта да се видп; а у  мојим бпблиотекама? Нншта од свега тога. Оно  што је тамо то су црвоточине једнога угинулог  мравишака: па ни оне нису све ту, то је тек  милијардити део од онога, што су тп мрави ра-  дилн. Ми смо моралп свакога века наређивати,  да се у свој земљп спале све људске умотво-  рпне другог п трећег реда; а оне четвртог реда  ннсу нп примане нп у царске нп у државне  библпотеке.... Боже, шта је ту спаљено романа,  новела, прпповедака, драма, трагеднја, песама,  — томе есапа нема! Па шта се п могло друго  чинпти? Морало се, пначе их ова земља не бп  могла држати... А спромасп песнпцп, романсп-  јерп, прнповедачп, ппсцп драман трагедпја, они  су себи уображавалп, да ће том својом умном  муком себе за вечна времена обесмртптп; а нпје  им нп на ум падало, да ће доћп време да пм  се за хпљаду година не бп могла само њпхова  пмена прочитати, атолп да неко слудује, да  пм чак п њпхове саставе чпта. Ако се не ва-  рам, у једном одељењу царске бпблпотеке има  једна огромна серпја старих протокола, у којима  су заппсана пмена разнпх научнпка — фплософн ,  математпчара, астронома, књижевнпка, жпвопи-  саца, вајара, пеимара, и то су само узети  паучнпцп, кљижевнпци п уметнпцп првога реда, онако од прилпке као што су вашп:  Конфучије,   Сократ, Аристофан, Хииократ, Линдар, Аристо-   тело, Лраксител, Архимед, Циг\ерон, Сенека, Хо-   рације, Овид, Данте; Михаило Анџело, Рафаило   Санцио, Коиерник, Лалилео, Кеилер, Љутн, Ха-   леј, Корнељ, Расин, ГЛексиир, оба Лаланда, Ла-   гранж, Кант, Хершел, Струве, Араго, Молијер,   Волтер, Ж ан-Ж ак Русо, Канова, Гете, Бајрон,   Хајне, Гогољ, Виктор Хиго  п други њина  слпчнп великани.4 6  У те протоколе записано  је само сувих имена нашпх првих научннка  п уметника преко пет милиуна!. И ја вас сад  питам, ко би им свима само имена прочп-  тао, атоли њихова дела прелистао?! 0 књи-  жевнпдпма другога и трећега реда нико није  нн водио рачуна, њихове су умотворипе уми-  рале ире својих аутора, а ови су се енромасп  опет чудили како их свет не разуме. Многп су  чак п на то помишљали, да су се сувише рано  роднлп, алп нико од њих није губио куражи:  што их свет више пије читао, онп су све впше  ппсали, писали су за доцније параштаје.... За-  то оставимо п једне и друге да мирно почнвају  у сенцп вечитога заборава, а ми изађимо оиде  на онај балкон. Диван је оданде поглед. Одатле  ћемо да посматрамо једну другу књигу, књигу  широм отворену, књигу божанствену, књнгу  пуну тајана Божјих.... Одатле ћемо да посма-  трамо последњи ропац једнога издишућег сунца!.. 4 0  .Ја сам баш погледао, хоће лп кога од наших великана  књнжевнпка поменутн, па — ништа!... И ми се одједном сва тројица обресмо на  балкону једне од оних црних мраморних па-  лата.... Сунце Амадурама беше високо одскочнло  — мало више него кад наше Сунце одскочи на  велпке ручаннце. Него то п не беше сунце, већ  један огроман, као жар црвен глоб, чпја повр-  шпна беше измрљана небројеним мрљама свпју  могућнх облика п Фпгура. Слаба црвенкаста  светлоет беше облпла непрегледнп океан ове  мртве варопга. Оне крге, она небројена кубета,  они кубасти крововп од павиљона чпсто су  дрхтали у иекој мртвачкој светлостп; а ч ј^дн о -  вате сенке, што пх је бацала ова умирућа свет-  лост Сунца Амадураме, впше су личиле на неке  демонске прплике, прплике из подземнога цар-  ства, него на сенке од кућа, торњева, кула,  кубета и споменика.... Небо беше црно — као  катран. То управо и није било небо, већ један  црн, бездани понор; а овде оиде светлуцалаје  из те васељенске пучпне по која, једва впдна,  звездица.... То су била сунца другога васе-  љенског краја п другпх далекпх светова.... Беше настало дубоко ћутање. Тутп Ла-  нласов дух, ћути дух царског библиотекара,  па ћутим и ја. Има узвишених момената у  жпвоту васељенпну, кад се и духовима следп  реч у грлу. Један такав момепат беше насту-  пио сад. Најпосле ће дух царског бпблпотекара дубоко уздахпутп, па ће од прилике овако по-  четп: — Хеј, Боже мој, како пишта на овоме  свету није стално!  Цела васељена то је један  калеидоскоп. Она се вечито мења. Облицн што  пх она у својој вечитој лабораторији ствара  неисцрппи су, као што је и жпвот њен неис-  цриан. Па инак, она је баш у томе своме ве-  читом мењању непромењива....“ И оп се загледа у ону мрачну пучину не-  бесну • — као да је нешто тражно, и онда ће  одједном узвнкнути: „Ха, ено га!... Јест, то је он, он главом  — Махари-Хун — свет сунаца!... Сад му је  баш време: он се у ‘ 25 милиуна Аруџа-Дариних  годпна4 7  јави на овоме небу, а после толико  исто времена он се изгубн у бескрајним даљи-  пама васељенским... Видите лп га ви?...“ упи-  таће нас он. И ми погледамо на ону страну, на коју  беше дух царског библиотекара упро своје по-  гледе. Имали смо шта и видети. Дубоко тамо  у мрачнпм дубинама беше се оцртао један све-  тлуцав глоб, који је имао око себе два грдна,  тако псто светлуцава, обруча у веома развуче-  ном елипсастом облику. Много је личио на на-  шег Сатурна, гледаног 1872 године на велике  телескопе париске звездарнице. И глоб и они 4 7  То је око 50 мн.тнуна нашпх година. његови обручи блистали су у оној дрнини не-  бесној — као да су од самих брилијаната. ,,Ето, то је један од највећих творевпна  небесиога неимарства, то је једап впшп сунчанп  систем,“ започе нам објашњаватп дух царског  библиотекара.... „А, шта мпслите, колико пма  у ономе глобу сунаца илп боље рећп сунча-  них система, а колпко лп у његовпм обручпма'?“  упитаће нас он, па и не чекајућп на наш од-  говор, он ће рећи: „У ономе глобу у средп има два мплпуна  и четирп стотпне хпљада сунаца, а у његовпм  појасевпма пма 24 мнлиуна сунаца; а њихо-  впм планетама и планетскпм пратиоцнма, асте-  ропдима, кометама н другим звезданпм крбањ-  цима нема броја ни есапа!,.. II све се то збпло  у оно мајушно звездано јато!“ п онда се окрете  мени: „Видиш, рођаче мој, тн синоћ ниси веро-  вао у бесконачност васељенину? а ваља тп  знати, да сва опа звездана јата што пх ви са  ваше Земље гледате и на северпој п на јужној  СФ ери неба вашега, заједно с вашом Ћумовом   Сламом  — једно су овако звездано јато, један  већи комплекс звезда и — ништа више.... А  оно што га сад тамо гледамо на овоме небу,  то је са свпм друго јато, други вишп комплекс  звезда, у коме пма пет - нтест милиуна су-  наца више, него што нх пма у оном вашем ком-  плексу. И свп су онп, по овоме облнку, једап  на другп налпк. Кад бп се кап воде брзо окре- тала око својс  осе п она бп добпла опакав истп  облнк; ваша Земља кад се од свог оца Сунца  одвајала, пмала је  пстп облпк; од ње- ног ооруча ооразо-  вао се њен ггратилац,  ваш Месец;  ваш Ју-  питер, у праисконн  својој, имао је она-  кав пстп облик: а од  његова четирп обру-  ча образовала су се  четпрп његова пра-  тиоца; ваш Сатурно  пма п дан-даиас она-  кав облик... Па и  ваше Сунце са целом  својом многобројном  породпцом има она-  кав исти облик....  Тако јето : кад раз-  бијамо какав већи  кристал у каква ми- нерала, онпрсие у; ;  о . . .• •  • •.м->:.. .... ■ ■  . - ;  .  ;  1 1  .11 .1  •  ш  . Ш ' " , :  ;‘  ■  -  ‘ II - т -‘% >11 . ' ■ : ■  • • • $ •  • .  , >■  • : ■ •  - ; ■ : • ■  ; ■  '  ■ 'А . • -  * ш тЧтг  :' - ■стотпну комада; али  сви тп комади пмају  псти облик онога ве-  ћег кристала. Тај и-  сти закон влада н у  постајању светова — сунаца и супчаних пла-  нета... Је ли тако?“... окрете се он вођу моме.Сунчани комплеко од 26 миди-  уна и 400 хихада сунаца. „Тако је; а ја  бпх васјош замолпо да овоме  моме ученпку покажете п саму велпчнну овога  џпна васе.Бенског п ие само велпчпну, обим, већ  н његову удаљеност од нас, те да колпко то-  лпко добпје појма о бесконачностп простора у  којпма је смештено мпрпјада мпријада овакпх  сунчанпх јата,“ учпнп ЈЕапласов дух... „А на што му то?!.Ко бп пребројао атоме  у једној оловној гмпзп: да се броји п дан н ноћ  за десет хпљада годпна, не бп се нп половпна  пребројала; а сад ко бп ставио пптање, колпко  атома пма. у једној планетп, а колпко ли у једној  чптавој сунчаној спстемп,напрплпку у спстемпва-  шегаСунца!.. Још је огромније оно пнтање о ве-  лнчпнп и обиму овога роја сунаца !.. Кад бн сун-  чана светлост погала с једнога краја онога крајњег  обруча, требало би јој десилпон годпна, па да на  други крај дође... А одавде до тамо? Тај прос.тор,  ту удаљеност нп ми духовп нисмо у стању  да схватимо, акамоли овај твој ученик.... Него  баталимо то, па говорнмо о ономе што се ко-  лпко толико појмпти да! “ повпка дух царског  бпблиотекара.... И онда се загледа у Сунце Ама-  дураму, којп у овоме трену беше просуо нешто  живљу светлост но оној ненрегледној мртвој  варошп. И он дубоко уздахну, па ће опет по-  четп: „Давно је то бпло, кад сам се као дете  по овој варошп играо. Од то доба. прошло је  око ненунпх 35 милнуна година!.. Престонпца  славнпх Гомора онда је бпла у најлепшем цвету своме. У њој је онда могло бптп око 20 мп-  лпуна становнпка. И то је био и највећи п  најнапреднијп л најбогатији град међу осталим  градовнма. У то доба је бпло на целој овој  куглп око 20 хиљада великих, просвећених гра-  дова, везани једип с другпм читавом мрежом  речних и морскпх канала, електричних желез-  нпца; телеграФима и телеФОнпма без жица;  огром-  ннм кулама за посматрање ваздушних струја;  грднпм резервоарпма сунчаних зракова и сун-  чане топлоте, која је, у недостатку горива —  дрва п угља — употребљаваиа за грејање ста-  нова у доба зимскпх сезона које беху, још у  моје доба, достпгле страховите висине аркти-  чке студени. Сунчана је тоилота употребљавана  п за произвођењс електричне струје, која је  неком чудном транслацијом кретала све желез-  нпчке возове на целом шару Аруџа-Дарином.  Брзпна електрнчннх возова просто је бпла басно-  словна: на овој огромној кугли бегае свака да-  љпна ишчезла. Проиађена је нека врста терет-  них возова, на којима су пренашани грдпи бло-  ковп стена од неколико милнуна килограма!..  А мапшне за дизање и спуштаље прелазиле су  у бајке: пренетп једну мрамориу десетокатницу  с једнога места на друго, то је била једна про-  ста сиграчка!.. „На овој су кугли, у моје доба, ваздушпе  лађе достигле свој врхунац. Оне су летеле му-  њевитом брзипом у свима правцима и свима ви-  синама. Све су непогоде још унапред сазна- ване: и одакле почињу п каква ће пм кулми-  национа снага бпти, на коме месту, као п на  коме стенену, било дужпне било шпрпне у ваз-  душнпм слојевпма над земљом. „Бродовп, гољенп електричном струјом, пло-  впли су и под водом п озго површпном мора.  Сигнали су тако били усавршени, да су онп  казпвали, не само правац, него и саму даљпну,  на којој су се бродови налазплп... Електрпка  је, опет, осветљавала дубине морске тако, да  се могла пара наћи на најдубљпм местпма про-  страног океана!.. Свакп брод, бпло морскп или  ваздушнп, био је, у исто време, п телеграфска  станица. Они су и давали п прималп депеше  из целога света — света Аруџа-Дарпног. Бегае  се једном нропео глас, да је некп електро-Фн-  зичар изумео некакав апарат, којп ће п на  морским лађама и на балонима служити уместо  телеФОна за цео свет, али се у то нпје веро-  вало, због неке материјалне тешкоће... Боже, кад у то доба наступе пролетњп  дани, цео се свет, у густим ројевпма, крене у  прошетњу, бпло морем, бпло железницама, било  ваздуганпм струјама... Облететп око Аруџа-Даре  —■  то је било колико прећп пз једнога округа у  други... И никад се нпје чуло да се коме броду, ја  коме балону, каква несрећа догодила, а то зато,  што се ништаније остављало голом случају, већ је  све подвргавато математичкој тачностп, по којој  су устројени меканизмп кретања, брзхше, зау-  стављања, часа иоласка н часа доласка. Све је свођено на срачуњене узроке и на предвиђеиа  дејства. На овој куглп беше се све прпближило  таппостп небесне. меканпке!.. Судара нпгде, за-  доцњења још мање!“ повпка дух царског бп-  блиотекара, па ће онда дубоко уздахнутп: „Хај, ала то беше бујан жпвот!. Менп се  чинило, да је мој цео овај свет; а душа је  моја још онда осећала да је бесмртна. Истина,  доцпије се та вера у њој помутила, јер је беше  и сувпше притискао материјални живот! ...... „ Ја сам свршио на царском унпверситету од-  сек природно-ФплосоФски. Имали смо ванредно до-  бре проФесоре. Право је да неке од њих поме-  нем.... Они су то у пуној мери заслужпли... Тако,  проФесор Ф плосоФ ИЈе п теологије бпо нам је Ве-  лпкп Сакиа Мини. Предавајући нам на једном  часу о бићу Божјем он нам је ово говорио: „Бог!. То је бпће, које обухвата сва бића;  он је простор места и времена; он је свет; он  је садашњост, нрошлост и будућност; он је  сила што креће материју; он је у свему и што  се види и што се не види; оп је мисао... Јест,  то је све Бог... „Све оно што се догађало, све оно што се  догађа, све оно што ће се догодпти, као п оно  што ће томе следовати; сви преображаји, који  се врше у крилу васељеншту, — све се то  врши, све се то вршило и све ће се то у бу-  дућности вршити по вољи његовој, којаје, опет,  скуп вбља свију бића, свију светова — про-  стора и времена.“ „Упитан једном, да ли Бог има какво о-  бличје, он је сместа одговорпо: — „Изгледа да има; али то облпчје може  ли што друго бпти до целокупна васељена?“... „На једном часу он је своје предавање  закључио овпм речпма: — „0, васељено, о чему тп још ниси кадра  да еањаш: слобода, у свој својој бптностп, бе-  смртност и вечност тебп су додељенн... 0, не-  постижно божанство — све је у тебп и нпшта  ван тебе; а у твојим пословпма нпшта се не  може помести, нпти се ми смртип можемо уз-  нети до твојих идеја, које мп нпсмо кадрп пн  аналисати, нитп довестп у какав систем!.. „Даље, бпо мп је проФесор впше матема-  тике славнп научник Хиамаху. Он је тај штоје  срачунао кад ће се ова планета скочањптп п  кад ће се па њој последњп жпвот угасптн... И  он је то погодио... ПроФесор астропомнје бно  ми је гласовити научник Мерпхамо. Он је тај што  је рачуном нашао да у системи Сунца Ама-  дураме није крајња планета Ениба, већ да их  има још две. Он је овпм планетама одредио да-  љину, волумен — запремнну — тежпиу, брзииу  кретањаи око своје осе н око свога центра Сунца;  а кад је после сто педесет годпна конструисан  највећп и најмоћнији телескон па звездарницп  у Перухануми,4 8  опда су обе те планете нађене  са свпм онако како је то рачупом одредио мој 4 8  Девета част евета на Харула-Дари. Нешто налик на  нашу Ауетралију. проФесор Мерпхамо. ПроФесор небесне меканпке  бпо ми је славни и на далеко разглашенп нау-  чнпк Вехемухо. А, његово сам предавање са осо-  бптим задовољством слушао. Он нам је доказп-  вао да ништа на свету нема тачније и савр-  шеније од небесне меканике. Кроз мнлиуне ми-  лпуна година у њо.ј ннкад није Фалила нп једна  једпта чивпјпца... Кад се једном однекуд беше  пронео глас, да ће се некаква звезда сударити  с нашом планетом п да ће то бити смак света,  он се грохотом насмеја.... — „Светови не пропадају од судара, већ  мру од дубоке старостиН повика он с не-  ком необичном збиљом! Па онда додаде: „пе,  не; судара апсолутно не може да буде; јер  би се тим цео небесни механнзам пореметио,  јер светови, звезде, планете, планетски пра-  тиоци — нису постали сами собом: сви они  скупа п свакн за се резултанта су рада свпју  сила у васељени. Ко би био у стању да заустави  у своме кретању један једини атом, он би зау-  ставио кретање читавога једног света у комеје  тај атом; јер је то све једио с другим у праи-  скони својој везано и подусловљено. Јасиије,  сви су светови у васељени зауздани једним и  нстим уздама оних недостижних, оних божан-  ствених закона, што владају сваким покретом  вечите материје што испуњава целу васељену,  те зато ниједан атом, ниједан читав свет не  може мрднути у страну са своје иутање која  им је у праискони одређена, с тога је лудо било вековпма плашптп безазленн свет некаквпм суда-  рима звезде са звездом, планете с планетом!... „ПроФесор геологпје бпо нам је наш добрп  старина Памухо, прослављени фплософ  математи-  чар п геолог. То беше права рпзнпца знања.  Његова предаваља о старости наше планете веома  су знаменита. Он бп од прилике овако почео:  — „Жпвот и историја наше планете, паше  лепе Аруџа-Даре, то је живот и исторпја наше  сунчане системе, то је живот п историја свпју  светова, свпју сунаца, свпју сунчанпх система  што испуњавају безграничне просторпје васе-  љенпне.... Све се ствара п све се раствара по  ј едним и истим прпроднпм законпма и по је-  дној п пстој методп — стварања и рушења.  Облици су само у пеколико разлпчнп, а мате-  рија од које се ти облицп стварају п сила која  их ствара и начин како их ствара — једни су  исти. Живот наше плаиете почиње пз онпх там-  нпх времена, кад се она оцепила од свога оца  Амадураме; а историја п жпвот наше сунчане  системе почпње опет 'од онпх још тамнпјпх вре-  мена кад се она оцеиила од своје пра-прама-  тере —  од оне неизмерне небесне маглпне — не-  булезе — из које се до сад образовало 159 хи-  љада сунчаних система.... Систем пашег Сунца  стар је на округло око 15 мшшјардп годпна; а  сама наша планета једва ако је коју милпјарду  годпна млађа од нашега Супца Амадураме!“ А славни научнпк Бехимора био нам је  п р оФ есор  Ф изике. А, то вам је био велпкан рода свога! Он је нзнео читаву теорију, основану на  ф и зп чк п м  законима, како на нашој планети с го-  дпне у годпну, са столећа на столеће, бива воде  п водене иаре све мање п мање; како се она  везује, уткива у слојеве земљпне, у дрвеће, у  бпње, у жпвотпње и ма да се отуд великп део  испарп, опет је знатна количина остане за ве-  чпта времена везана за слојеве земљине. Даље,  сем тога, једна знатна количина воде продпре  дубоко доле у подземне шупљпне, које је лава  давно и давно оставила, и које непрестапо о-  ставља хладећи се и збијајући се у све мање  п мање просторе. II немпновно мора доћи један  дан кад на делој новршпни ове наше лепе пла-  нете неће бпти ни једна једина слободна кап Ово чека и нашу Зе.ч.ву ! воде. — Ње н е ћ е  в и ш е  битп нп у  атмосФ ери, и  о н д а  ћ е  а т м о с Ф ер а  и з г у б и т п  о н у  б л аго тво р н у   м оћ з а ш т и т е  и  од в ел п к е с у н ч ан е ж е г е  и  од ве-  л и к е а р к т и ч к е с т у д е н п . И онда ћ е  с е  о в а  пла- нета претворити у једну санту леда, и на њој  неће внше бптп нпједнога живог с-твора. Р 1  он је погодло. Све се ово иснунило на  длаку, томе има 28 мнлиуна година. „На далеко чувени научник Беулпџа бпо  нам је проФесор биологије; Хамулеха — небесне  динамике, Шериха минерала п Фоспла; Џезпра.  прослав.Ђенп пспхолог, предавао нам је о дуалп-  стичном жпвоту душе п тела, а велпкп научнпк  Гађумоха предавао нам је о трансандаталннм  појавама и о утицају духовног света на про-  грес у читавој васељенп.... Све су ово славна  пмена научника првога реда: она су по наро-  читој одлуци Академије Наука п впсоке знано-  сти, ушла у књиге бесмртнпх, о којпма сам вам  мало пре говорпо....“ К Р А Т К А  ИСТОРИЈА ЈЕ Д Н О Г А  Д У Г А Ч К О Г  П Е Р И О Д А „Мру људи, па мру и —  светови „И тако као што видите,“ настави дух  царског бпблиотекара, а погледа благо у ме,  баш као да је тај говор хтео нарочито на ме  да управи, — „наша је планета стара преко  десет милијарада вашпх година; а то је већ  прилична старост п у животу самих небесних  светова... Хе, али шта се све у њеном крилу  извршпло у том дугом периоду времена?! Њој  је требало З1 ^ милијарде година док се са свим  одвојила од маглине оца јој Супца Амадураме,  те за себе образовала један небесни свет;  но-  сле јој је још требало преко девет стотина ми-  лиуна година, док су се опет од ње издвојила  њена деца — Итас и Хамео, којима је она, по-  ред свога оца Амадураме, као суице сјала и да-  вала им живот и топлоту за непуне две милијарде  година... За тим је мало по мало настао период  њенога хлађења и прелажења из гаснога у течно  стање. И тад је на њепој површипи настала  она дуга, она страховпта борба њенпх необуз- данпх елемената — борба ватре с водом. Ко тај  урлик беснога тадашњег оркана није чуо; ко нпје  својим очпма посматрао оно непрекидно севање  муња по оном узбурканом хаосу, пуном громоваи  муњевине; ко ннје слушао оне језовпте нроломе  громова, што су делу ову планету из темеља  потресали, нотресали је од пстока до запада,  од севернога пола до јужнога — тај нпје у стању  ни да појми, шта је то сила и бес природних  елемената!... И, одиста, ове велпчанствене, ове  узвпшене, ове божанствеие прпзоре судара при-  родних стихија нптпјеоко човечје икад впдело  нп ухо његово чуло!... Изгледа, као да пуно  стварн у постању светова има, што их је при-  рода нарочито хтела да сакрије од свога мезпмца  — човека: она као да се п сама бојала, да га  грандиозношћу свога небесног непмарства — не  убиј е !  “ И ту дух царског библиотекара мало за-  стаде, па ће опет почети: „Првп слојевп коре наше планете још се  нису како треба ни утврдплп билп, а већ их  је плпма и осека лаве, на својнм снажнпм пле-  ћпма, уздизала а често и проламала; а кад је  вода на те нукотпне јурнула доле ватреном ла-  вином океану, онда се тек јављале праве ката-  строФе. Сила водене паре и другпх експлозив-  нпх гасова бацалн су у облаке читаве пределе;  земљпна кора дробљеиа је у мплпуне комада п  бацани су у впс на пеколико десетпна хиљада  километара; — овн њенп крбањцп враћалп су се неописаном брзпном у усијанн океан лаве,  те пх је он опет стапао у своје првобптне стп-  хпје. И онда се отпочиљало скоравање изнова,  полако, стално, алп без прекпда. Сад су гра-  нптскп слојеви бпли п дебљи п тврђи. Онп су  се један за другпм ннзали: тако су постали разни  слојеви коре Аруџа-Дарпне: примордиј ални —  првобптнп — па за њим други, па трећи, па че-  твртп, па пети, п тако редом до последњег или  боље рећп до десетог слоја. Дебљина целокупне  коре Аруџа-Дарине пзносп на 124 километра.4 9   Тврђа је бпла непробојна. Спла водене паре,  надпмање плиме и осеке лавине, што су их про-  пзводила оба пратиоца Аруџа-Дарина — Итас  п Хамео, — само су моглн на својим снажним  илећима уздизати п спуштатп кору планетину.  Тако су се образовала прва брда, прве планине,  прве Земљпнекорутине, провалије и дуббдолине...  Алп све је то било још врело и усијано. Хи-  љадугодпшњп пљусцп, мало по мало, расхла-  ђпвали су ову усијаност док је најпосле нису  толпко расхладпли, да се на целу површину коре  спустио цео воденп океап. Уместо првашњег  океана успјане лаве сад је дошао океан воде. Вода, вода, свуда вода, а у њеном млаку-  шном крилу заметала се прва клпца живота —  жпвота бпљног п жпвотињског света!.... 0, у  ову божанствену радионицу вечитога стварања  и вечитога рушења човечје око никад зави- 4 5  Кора наше Земље дебела је еамо 43 ки.тометра. рило иије... Збиља, зна ли когод како се ја-  вила прва клица живота? Где је била она онда,  кад су стихије ове планете прелазиле пз гасног  у течно, али опет усијано стање; онда кад је  океан лаве на овој планети бпо паклени жар,  а водена лара пламен? Да ту клицу жпвота  ннје донео и на ову планету бацио какав ме-  теор из далекога каквог краја васељенског, као  ветар крилату семенку какве илодне биљке? Не  може бити? јер бп је он морао пронети кроз  ледене просторе небесне — од леколпко сто-  тина стеиенп хладноће испод нуле.... А хлад-  ноћа пржи, сагорева, уништава свакп жпвот исто  онако као и огњени пламен. Па ппак се на  овој нданети јавно први жнвот, јавно се, раз-  гранао се, умножно се, усавршпо се, пролеп-  шао се, украспо се, п узлетео на ону впспну  на којој се могао јавити човек. Колпко лн је  прнрода створила и уништила модела, док је,  непрестано усавршујући облике својих ство-  рова, постао човек? Шта је ту створено и уни-  штено животињских Фела док је од мајушне,  невидљпве, питпјасте монере постао г^рв, овај  праотац свнју савршеппјих грана п огранака  великога жпвотињског стабла на до претече чо-  века н од првога примитивног човека па до онпх  великих умова којн су бпли кадрп да завнре  у велике тајне вечптпх природнпх закона... П  док се тај велпки, тај божанствени лреображај  извршио у крплу прекрасне кћерп Сунца Ама- дураме, требало је још две и по милијарде го-  дина!“ повпка дух царског библпотекара, а она Колико ли .је природа створила и уништила модела, док је  створила претечу човека !... му се два ока заблпсташе као две трепераве  на небу звезде. „0, да вам је знатп како је прпрода спора  у раду своме, у корачању напред,“ започе он  иосле мале паузе. „Она је, истпна, олпченп про-  грес у свима правдима живота свога, алп је  она и оличени консерватизам. У њс нема нпшта  нагло и преко колена: што не сврши за хн-  љаду година, она то свршн за десет хиљада  година, а што не сврши за десет хпљада го-  дпна, она ће то извршити за мнлиун, за два,  за три милиуна година, тек у ње застоја нема.  Њ е се пч не тпче време. Она као да мотри  само на квалитет свога рада. Јест, одиста, нз-  гледа као да она и не познаје време. Њој је до  стварања савршенпјих облпка и до унпштавања  оних, што нису за напредан жпвот. Чудо је  то Божје — нрпрода као да је жпва, као да  мисли и као да све, што ради, радн с не-  кпм утврђенпм планом!. Све оно што је нез-  драво, што је кржљаво, слабачко, несавршеио,  сама пушта да пропадне, да са свпм угпне;  а све што је здраво, једро, напредно, она  то матерински прихвата, чува, пегује, по-  диже — умножава!.. И не само то, већ она  очевпдно отура од себе све што је ружно, на-  казно, нагрдно, пескладно; а грлп п мазп оно,  што је лепо, нгго је весело, жпвахно, мпрпсно,  складио... Закон одабирања као да је основа њену свеколпку раду. II она је тај закон унела у  све евоје створове. И у томе лежп прогреода  жпвота свпју бпћа у свој бесконачној васељени. На крају краја, смрт ће постати суверсн света!... „Али све то има свога краја, своју кул-  минадиону тачку. Ништа вечито сем духовног  света и матерпје, што испуњавају целу васе-  љену, али ие материје што се види, већ мате-  рије што се не впди. Јер све оно што се види, то је само облик, појава, прпвпдност. Суштпну,  апсолут — смртно око ппкадвпдело нпје. И јели  гато створеио, онда зпајте, да је то створено  да једиога дана умре: мре биље, мру животпње,  мру људи, па мру п светови. Јест, на крају  крајева смрт постаје суверен света!... У васељенп нема нпгата што је једно од  другог важнпје п претежнпје. И воденп цвет,  што се у једном дану п роди и умре, има своје  детпњство, своју младост, своју зрелост п евоју  дубоку старост, онако псто, као што и један  чптав свет има своје детињство, своју младост,  своју зрелост и своју дубоку старост, ма да  свему овоме, док се једно за другпм пзређа, треба  милиуинма мплпуна годпна. У васељенп се не  даје внше важностн бесконачно велпкоменего што  се даје бесконачно маломе; јер ово обоје јесу  и бесконачно великп и бесконачно мали: кап  воде је један читав свет, онако псто, као што  је и једна сунчева планета, као што јеиједно  сунце. И једно п друго, по своме постанку, ел > е -  мернп су: буду, трају, па прођу. Дужпна вре-  мена ту ништа не одређује; јер јевремеједна  илузија. Оно за васељену и њено трајање п не  постојп. У празном5 0  простору времена п нема:  нема дана, нема ноћи, нема годпне, нема сто-  лећа, — нема ни мипута ни секунада. Ето, и ова  огромна породица Сунца Амадураме и његов 5 0  Апсолутно правног простора у васељенн нема; а.т се  овде мисли о оном релатпвном празном простору нзнеђу два су-  еедна сунца, пзмеђу две суседне спстеме сунчане. светлп син Клева п његова прекрасна кћер  Аруџа-Дара билн су, жпвелп су бујним и ве-  лпчанственим жпвотом, били су алем камен међу  осталнм звездама, — световпма п супчаппм сп-  стемама, на, ето шта је од њпхова сјаја прео-  стало?... Једно васељенско гробље! Они су пре-  сталп да живе, па је зато н њихово време  обустављено. У вечптој ноћн нема гранпца, гга  нема нп времеиа... Па ипак, у васељенп ннје  ни за длаку мање ни лепоте нп сјаја. Она је  много пре него што јеппостала система Сунца  х\мадураме, него што се и јавпо опај бујни, онај  велелепни жпвот на овој планети, била тако  исто лепа п велнчанствена као што је и сад,  пошто је она за вечпта времена угашеиа; јер  у жпвоту васељенпну никад пишта нп мање нп  впше,“ повпка дух царског бпблиотекара, с не-  ком узвпшеном збпљом, па онда наставп даље: „Ова је сунчаиа система, као што сам вам  мало пре напоменуо, живела, трајала, напредо-  вала па најпосле тај свој живот и окончала за  једаи одсек времена од 15 милијарада година,  а знате лн ви колико је то у бесконачном ткиву  жпвота васељенпна?.... То је један цигли кон-  чпћ што га је ту оставио чунак живота њена,  то је једна, једва приметна, борица, тоје један  мајушни таласић на неизмерној пучини васе-  љенској ....“ И ту мало застаде дух царског библиоте-  кара па ће онда опет наставити: „Боже, од то доба прошли су милпунл го-  дина, а мени се чннп као да је то јуче бпло;  чини ми се чисто неверица да се опај бујни,  онај просвећени живот на овој планетп угаспо  — за вечпта времена угасио!... 0, јес, јес;то  је одиста био живот пун среће, пун задовољ-  ства, веселости, сањарије, љубави и божанстве-  них снова о некаком вишем духовном блажен-  ству. Човечанство ове планете било је већ уз-  летело на пајвпшу тачку образоваља, пптомостп,  племенитости, милосрђа, скромности и богобо-  јажљивостп... Подлост, завист, злоба, лукавство,  притворство, беху давно и давно пшчплелп из  нашега друштвеног жпвота п мећусобннх одно-  шаја; јер наша чула беху тако изоштрена и  преФињена, да таким ниским особпнама међу  нама и није могло бити опстанка: јш бесмо у  стању, да један другоме у саму дунгу, у само  срце завиримо, да један другом чптамо нај-  скрпвеппје мпслп. Вама се то, је л' те, чинп  неверпца?“ Окрете се ои менп па ће мп тек  рећп: „Нпје то тако нпшта страшно п певеро-  ватпо. Да вам то докажем једипм примером нз  вашег живота, из вашпх узајамних одношаја:  ма да сте ви куд п камо изостали од иас у  општој п домаћој образованости, у иитомостп,  у племенитости, у благородству душе и до-  бротп срца; ма да су ваша чула још тупа п  непреФињена, ма да у вас злоба, пакост, нена-  вист, прохтев за осветом, и нека врста жпво- тпњства још непрестано преов.тађује, — опет  п вн имате једну доста јаку моћ, даједандру-  гом завпрпте дубоко и у срце и у душу, на  чак п у саму мпсао:  зар вп не познајете кад  је ко од вас туробан, невесео, здовољан, п кад  неком из очију впрп сама злоба и пакост п —  обратно. Та особина ваше душевне моћп, ро-  ђена је сестра оие наше душевне моћи; а од  ступља на коме је сад моћ душе ваше, до  ступња на коме смо ми на нашој ггланети били,  нема впше до којн корак. Вп пмате још много  и много да радите на облагорођавању срца  свога и оплемењаваљу душе своје, на изоштра-  вању п преФпњавању чула својпх;  ваше садашње  образовање, ваша питомост, племенитост, ваше  мнлосрђе, ваша доброта срца, јога су тек у  повоју. II да вам није строгости закопа ваших,  да није државних стега, ■ — које су вас више  умекшале, углачале и упитомиле него све ваше  школе, него сва ваша и школска и домаћа обра-  зованост — из вас би још непрестано зјапили  — животињски бес, дивљаштво и крвожедност!...  Попусте ли само за часак државне узде и ђе-  мови, вп сместа подивљате, из вас се искези  стари атавизам животињски: иљачке, отимања,  злоставе, насртаји и на част и на живот свога  ближљега и опда у вас сместа анархија узима  дизгпне у своје руке и она се зацарава!.. Је  ли тако?... Можете ви и не признати, али која  вам је вајда од тога иепризнања, кад је тако  у истини. Па ни саме ваше државе, које су бајагп основане на законпма. на јавном моралу,  на земаљској и Божјој правдп, — нпсу много  од вас измакле, јер су п оне дело вашнх руку,  ваше памети и ваших погледа, на зато у њима  све ире преовлађује него јавни морал и Божја  правда. Оне под маском некпх „впших држав-  них пнтереса“ почине толико зла, толике пу-  стоши, толико дивљаштва, каква белп не бп  учинилн ни дивљп зверовп; оне под пзговором  да уносе образоваиост п цивилизацију у да-  леке, тамне и непросвећене куте друштвене, —  купе војске, одлазе тамо куд су своје око ба-  циле, па сабљом п пушком, бајонетом п топо-  вима, ватром и железом пропосе ту своју ци-  вилизацпју, убпјају, тлаче, утамањују људе који  пм никада никаква зла учинилн нпсу и којп су  од њихових огњигата — хиљадама миља уда-  љени. У нас је свега тога нестало још пре шест  милиуна годпна, иего што сам се ја бпо ро-  дио; а кад сам ја живео у овоме граду онда  се апсолутно није знало за хотимична убиства,  за пљачку, отимање, разбојнпштво... Ама зар  човек човека да убије?... А знате ли ви шта  је то човек п — ко је то човек? То је нај-  виша замисао, то је највеће дело Бога Свевп-  шњега. И зар човек да насрне на сама себе,  на узвпшено дело великога Оца свога, Бога  свога?... Размислндер-те вп мало о овој ма-  терији, ви што сте тек настали да живите па  оиој вагаој красној кугли Земљиној!...“ повпка  дух царског библиотекара, а две тренераве зраке лз његовпх ватренпх очију умал 1  што ме не  прожегоше!.... И ја лепо осетих да ме пешто  жнгну у само срде — као да кроза њ нрође  усијана летка... Мени се смрче пред очима и ја  се, учпнп ми се, стрмоглавих с балкона оне  дрне шестокатне мраморне палате!... И мени  нешто страшно заништа у ушима, као да је  хпљаду громова уједан мах треснуло; а испред  очију су ми ненрестано севали светлацп као  оне небројене варнице из зажарене иећи кад у  њу угарком станемо џаратп!.... Ја сам још  непрестано тонуо у некакву црну бездану про-  валпју.... И ја се обезнаним! ..... XIV П Р О Б У Ђ Е Њ Е „Оно што је човеку сан, то је духу  његову јава.“ Кад сам почео долазити к себи, осетио сам  неку необичну тежнну на грудпма — као да  се читава планпна на ме навалила; а опет ме  беше подузела некаква топлииа, као да ме је  поклопио усијан сач. Од силнејаре нисам могао  да дишем. Чнннло ми се као да је дошао после-  дњн час жпвоту моме, — док као пз неке  подземне дубппе чух иеку потмулу лупњаву, а  иза тога један очајан глас: „Господине, ако Бога знаш, устанп!.... Мој  Стевида, моје једпнче, мој очнп вид — на  умору је! Устани кумпм те Богом и Светпм  Јованом!... Устани и трчп ио лекара!... Ох  Света Мајко Божја, смилуј се на ме грешну!...  Спаси ми сина ј единог!  “ Ја хтедох да скочим алп се пусто не може:  тежак сам, као да сам од олова. Прогледам. 0,  Боже велики, ја у својој соби, у своме кре-  вету!... Кроз прозор пробпле две месечеве зраке те обасјале мој орман с књпгама... Је ли то  могућно ?... Беше лж оно сан пли јава?... Не, не,  оно је морао битп сан, сан узвишен, сан бо-  жанствен!.... И у тај мах учпни мп се, као да  пспред мојих очију сину некаква светлуцава  сенка. Она као муња мину мимо ме, а у исти  мах као да чух из неке неодређене даљинеје-  дан глас: „И тп још не верујеш?!“ То је био глас његов, глас ЈГапласовог духа.  Ја сам га познао; алп опет, опет, да то није бпла  буновност раздражене душе моје, да то није  бпла халуцинација моје раснламтеле уобразиље?  Ко бп то знао!?... И у тај мах моја весела газдарица поче  опет снажно лупатн на моја врата: „Господине, ако знаш шта је Бог, устани! Мој Стевпца мре! ....“ И ја скочим, и нп сад не знам шта мж  би  те повнках: „Газдарице Јело, ево ме, устао сам! Не бојте се!!... Уздајте се у Бога мило-  стивога! Ваш Стевнца има гушобољу! Ј а  овога  часа трчим за доктора. Његов стан нпје да-  леко одавде. Ми ћемо у трену бити овде. За-  молићу га да са собом нонесе и серум. И ваш  син, у име Бога, биће спасен!....“ „0, господине, Бог те сам чуо и Света  Мајка. Божја!... Ево ме, сине, ево, ево твоје  мајке — ту је она!...“ Повпка моја весела газ-  дарпца, и нестаде је испред мојих врата. Ја се брзо обучем. Издетим на улпцу. Ко-  санчпћев Венац пуст је п у пола дана атолп  ноћу. Ннгде жпве душе. Петлп учесталп, знак  да је зора близу. Месец на самом заходу. Учп-  нило ми се да је много већп него обпчно. Бпо  је пун и црвен као да је у крв умочен, а преко  њега превучене две трп маглпчасте пруге: жпва  слпка нздпшућег Сунца Амадураме, само што  нема оних црних мрљотина на лпцу своме.... У-  заман сам тражио опе његове брегове, оне лапце  планина, она огромна вулканска ждрела, оне  бездане провалпје, она нспрскана брда; она не-  прегледна мора његова, —  све је то нпвелп-  сала п с његова лица убрисала даљина од 384.000  километара. По неком неодољпвом нагону станем раз-  гледатп це.то небо. Оно се беше осуло звездама  што ретко кад.... Све сами мојп старп позна-  нпцп п познаннце. На истоку се блистала једна  веома сјајна звезда. Познао сам је: то је Вега.  Ја се одмах окренем западу. Нпсам се прева-  рио:  тамо је необично тренерила још лепша и  сјајнпја звезда. То је Сиријус. Он се спремао  да зађе да уступи владу својој вечптој супар-  ници Веги; а ту је на самом западном хорпзонту и  Орион: коме се дивно блпстао појас од три не-  бесна сунца!... Мало више познам п Алдебарана,  па п оба брата близанца: Кастора и Полукса; а  светло сазвежђе Возарево јурпло је напред, да  се час пре дочепа запада. Њему стопу у стопу  ишла је златнорога Коза. Све се то журпло да час ире оставп наше небо, те да га уступп  цару дана. И док су се ова звездана јата кло-  нжла ка западу, друга су се једна за другим  пома.вата са пстока. Ту вам је блистава северна  круна, пуна драгог камеша, међу којим је нај-  лепши а.тем звезда Гема; ту вам је небеснп Капг-  џија са својом лепом звездом Проционом, а  мало јужније необлчпо се блпстао Златни Клас  у руцп Дјевичиној.5 1  А горе, у непосредној бли-  зттнп небеснога зенита, вечно круже Ветика и  Мала Кота, око свога стожера, Поларне Звезде,  — баш као две џиновске сказаљке на овоме чу-  десном небесном часовнпку!.. Ту је и љегово велпчанство Мизар, онај  ускипели океан од ватре и пламена, чији су  огњенп буковп мало пре шибали по целом не-  бесном своду. А сад?... А сад — цела се та ње-  гова џиновека огромност свела у једну мајушпу  светлу тачкицу!.... Тражпо сам и тражио и са-  звежђе Ловачких Паса,, па ми све би узаман! Го-  лпм пх оком нисам могао наћи... Виделе су се  само две трп сићушне звездпце — једва четврте  и пете величине; а ја  сам међу њима још хтео  наћи и ону чудесну пебесну мрљицу од десет  хиљада сунаца!... Ту су, сем тога, морали бити  и они мрачни небесни понори у којима бораве  вечити санак свој толики, давно и давпо изу-  мрли светови... А ту је, по свој прилицп, и по- 5 1  Сва ова сазвежђа' овако се виде на нашем небу пред  зору на измаку новембра у коме се месецу извршило горе опи-  сано путовање кроз бескрајнп звездани свет. родпчна гробница Сунца Амадураме. Али се то  ппшта впдело нпје са наше Земље... Све је то  убрисала нашем уму недостпжна даљнна, која  нашу постојбину дели од тпх далекпх васељен-  ских покрајина!... Кад сам дошао на домак раскрснице бпвше  Варош-Капије, ја чујем неку грају. Она је до-  лазила с оне стране где су оне две каФанице:  прва код „Две Славине“  а друга код „Црног  Коња.“ Ја убрзам кораке. И таман сам пзбно  на саму раскрнпцу, а и прозори п врата прскоше  у хиљаду комада, а некакав очајан глас стаде  викати: „патрола, патрола!... Помагајте!... Из-  гибосмо!!...“ Како у овакпм пршшкама човек  може ни крпв нп дужаи да добије расцопану  главу, то ја брже боље савпјем у Иван-Бегову  улпцу, а тамо је п стан докторов. На самом углу негдашње „Сребрне Кугле“  у нишп Фурунџпјских врата, наслонпо се патрол-  џпја на своју пушку па— р ч е  лп рче!... Хте-  дох да га пробудпм, алн помислим, а што? Што  да му кварим овако леп сан; а пред зору се  најслађе спава; а и да га пробудпм, имао би  права да се на ме обрецне:  „што се плећеш у  ствари које нпсу твоје?!,“ а Бог зна да лп оне  две каФанице долазе у његов рејои. И зато ја  окренем докторову стану. Дођем пред саму ка-  пију. Прптиснем у електрпчно дугме и леио сам  чуо његово сплно зврјање тамо негде у пред- собљу докторову. Нпсам дуго чекао а више мене  се отворп једно крпло ирозора и указа се једна  човечја глава. То је бпо сам Бг. Д.... Он ме  нпје познао. — Ш та желите, господине? упита ме. Ја му се јавим. — Ене, зар си ти то, болан?! Које је тебе  добро сад пред зору пробудпло и послало ’ вамо  чак мени?5 2 Ја му све испричам. — Е, онда, очекни да се обучем. Нема ко  да тп отвори врата. Момка сам синоћ отпустпо.  Нека древна бекрија: не може проћи недеља  дана, а да се. иегде као крме не ољока и с ким  не затурп кавгу: опкладпо бпх се, да овога часа  негде од његова беса лете столиде и нрскају  прозори/4  Доктор јепогодпо. Оноје он бпо. „Него  тп се мало прошетај, а мене ето за тили час,“   додаде он. Тако је п било. — Богме, драги пријатељу, ово је крајње  време било, рече ми Бг. Д., кад, после првог  убризгавања серума, уђосмо у моју собу. Ова  бесна звер у длаку што ово веселб дете није уда-  вила... Да сам којом срећом мало, мало раније до-  шао!... А, сад?.. Бог и прпрода дечја могу све...,  —-  Бог и серум, одговорим му ја. 5 2  Ја сам до Митрова-дне седео на Западном Врачару, а  он — доктор — није знао да сам му се у комшилук досе.тио. — Дај Боже; али је ово опака бољка, кад  она отме мах, онда ту не помаже нп серум нп  ншдта,“ додаде он с некнм предубеђењем, да  је мали Стевица бпо п прошао... — А ја, опет, држим докторе, да ће Сте-  впца, с Божјом помоћу, са свпм оздравити. То  ми каже неки мој унутрашњп глас.... И впде-  ћеш :  мене тај глас преваритн неће. Доктор се само осмехну;  али је тај осмех  био оличена сумња. Тога дана доктор је још двапут долазпо,  пред сам мрак извршпо је и друго убризгавање  серума; а пошто доктор оде, газдарпца ме гр-  чевпто шчена за руку, погледа ме право у очп,  као да је пз њпх желела да нешто прочпта, па  ће ме упитати: — Господине, да си ми ио Богу брат, шта  вели доктор?“ — Добро велп... вагае ће дете оздравптп! — 0, Бог вас чуо п Мајка Божја! повика ве-  селница, па се стаде гушпти у јецању. Сутра-дан доктор дође у сам расвптак. Нпје  се дуго бавио у соби детпњој. Кад је пз собе  изишао смешио се. Тај његов осмех п мене је  обасјао — као озебла јарко сунце. Од спноћ  нешто је и мени бпло око срца хладно. Доктор се пзвахп на мој дпван, па ће мн  рећп: — Ти сп, пријатељу, погодпо. Бог и се-  рум помогли с у :  Стевида је пзван сваке опас-  ностп.... Тако је п било. Трећи дан Стевнда је већ  бпо на иогама. Хтео је да излети и на поље,  алп му мајка нпје дала. Држала га је читавпх  петнаест дана као у апсу. Слуша.та је лекара  — као Бога. Од то доба између мене и малога Стевице  везало се неко необпчно прпјатељство:  ама чим  бп устао, ето га мени, да ми нешто важно каже,  плп да ме за што било упита. Што ме је тај  којетпта заппткпвао — дачовеку памет стане!...  Ја сам га звао кићом, а он мене батом. * Једнога вечера седим ја код мога прозора  и посматрам ону живогшсну панораму што се  дала преко Саве и Дунава, докле човечје око  може догледати. Небо ведро као срче, а млад  месец својим доњим рогљем, рекао бих, додирује  онај једва видни руб косе пгго се повија изнад  села Бежаније па онерважује Савску долину  чак доле до Земуна и хладнога Дунава; а Сава  се опет беласа као какво посребрено џииовско  платио... Окосине Бановог Брда, Ада Циганлија  слилн се уједно сповијарцем Топчидерских ви- нограда. И њих у велнко почео да покрпва онај  тамнп вео, под којим ће све, што је живо, да  проспава ову благу и тиху ноћ... М  баш у тај мах у моју собу упаде малп  Стевпда, долети ми п обеси ми се око врата,  па се ноне мазити п умпљаватн. Мпло и добро  дете!  После ће ме одједном запптати: — Је ли иетина, бато, да п Бога ’оће да  оде да сиава? и пружп свој прстић на месец  који већ у пола беше зашао. — Јест, истпна је, кпћо, а ко тпјетока-  зао, рођо моја? упптам га ја. — Мама; она мп рене: хајде да н тп ле-  гнеш спне! ено п Бога оде да спава!... И у тај мах снну небом једна дпвна звезда,  и за собом остави дугаику и веома блиставу,  љубичасту бразду. Стевпца се чпсто пршш уза  ме. Она светла бразда ишчезе, али је он још  непрестано гледао тамо и — ћутао. Готово нп  дпсао није. И онда ће ме одједном упптатн: — IIIта је оно, бато? ■ — •  То је једна залутала звезда, кнћо. т- А одакле је она долетела? — Она је долетела из далеких небесних  покрајина. Он мало заћута па ће ме опет упитати: — А шта су то небесне покрајине, бато? Ја се просто збуних. Шта да му на ово питање одговорнм?... — Небесне су покрајине, кпћо, ено, оно,  где оне звезде трепере.... Тамо је н она бнла што је сад прелетела, одговорим му онако на-  сумце... Он ме погледа с она два велпка паметпа  ока, као да је двоумио, да ли да мп верује или  не, па ће ме тек унитати: — А куда је сад она одлетела? — Одлетела је у друге незнане светове...  Ено тамо где оне друге звезде трепере... Он се опет окрете п погледа тамо где је  она звезда запарала небо п — некуд одлетела.  ЕБегови детињи погледи као да су хтели да  продру у оне плаве дубине иебесне. Дуго је  тако ћутао и гледао у оно лепо звездама осуто  небо. И онда се окрете да ме јошнешто упита,  али у тај мах газдарнца бану на врата, погледа  нас оним својим благнм и простодушним по-  гледом па ће повикати: — Боже, Стево, ти госиодину не даш мира нн дању ни ноћу!  И онда приђе, узе га за руку  и готово силом изведе из моје собе ....... Ја сам после још дуго и дуго остао на  прозору. Непрестано су ми у намети лебдела  она детиња питања: одакле је дошла она светла  звезда, а куда ли је сад отишла? Где је била  она нре хиљаде година, нре хиљаде хиљада ве-  кова; а где ли ће бити после милиуна милиуна  година. Или је опо она синула последњим својим  сјајем, синула па се за навек — угасила?! Ко  да одговори на сва ова питања?...... ЕПИЛОГ „Пред вечношћу сваки је век  једнога истог доба.“ Ј^атагИпе  — „Н агто гп е " Цела обитељ нашега Сунца од 427  својих чланова, то је само мајушни за-  селак у општој отаџбинн — васељени.  То с ј исто и сви осталп небеснп светови. * Пре постанка наше сунчане системе  васе.љена је била тако исто окићена ми-  ријадама небесних светила; а кад се и  наше Сунце угаси, кад сва његова по-  родица изумре и постане једно васељен-  ско гробље — ова ће се небеса тако  исто блистати мпрпјадама мпријада зве-  зда, — сунаца и сунчанпх еистема. И  далеко пре свију ових садашњих небесних светила васељена је била тако исто лепа,  тако исто величанствена:  она никад није  бнла ни лепша ни ружнија, нп с-ветлија  ни тамнија: она је била т далеко мпну-  лпм временима, онаје сад, она ће битиу  будућим миријадама векова — само једно  вечпто постајање и једно апсолутно тра-  јање.... И целокупнп живот једне читаве  сунчане системе, па ма он трајао мири-  јадама векова — то је само једна цпгла  жица у бесконачном ткиву живота ва-  сељенина .... * Наша епоха није нп мало ниважнија  ни претежнија од оних што су давно и  давно прохујале.... Васељена нема епоха,  нема периода. Она је апсолутна једно-  ставност! ....