KOMMISSIONENS AFGØRELSE
af 2. oktober 2013
om kompensation til Simet SpA for offentlige transportydelser leveret mellem 1987 og 2003 (Statsstøtte SA.33037 (2012/C) - Italien)
(meddelt under nummer C(2013) 6251)
(Kun den italienske udgave er autentisk)
(EØS-relevant tekst)
(2014/201/EU)
EUROPA-KOMMISSIONEN HAR -
under henvisning til traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde, særligt artikel 108, stk. 2, første afsnit,
under henvisning til aftalen om Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde, særligt artikel 62, stk. 1, litra a),
efter at have opfordret interesserede parter til at fremsætte bemærkninger i henhold til ovennævnte bestemmelser (1), og under henvisning til disse bemærkninger, og
ud fra følgende betragtninger:
1. SAGSFORLØB
(1)
Ved elektronisk anmeldelse af 18. maj 2011 anmeldte de italienske myndigheder i henhold til traktatens artikel 108, stk. 3, at der var ydet kompensation til Simet SpA (»Simet«) for levering af interregional bustransport i forbindelse med en offentlig serviceforpligtelse, der udførtes i perioden 1987-2003, således som det var blevet bestemt af Consiglio di Stato, der er Italiens øverste forvaltningsdomstol (»den anmeldte foranstaltning«). Denne meddelelse blev registreret under sagsnummer SA.33037.
(2)
De italienske myndigheder gav yderligere oplysninger om den anmeldte foranstaltning ved indlæg af 12. juli 2011, 5. oktober 2011, 20. februar 2012, 2. samt 28. marts 2012 og 17. april 2012.
(3)
Ved brev af 31. maj 2012 meddelte Kommissionen Italien, at den havde besluttet at indlede proceduren efter traktatens artikel 108, stk. 2 (»beslutningen om at indlede undersøgelsesproceduren«).
Der er modtaget følgende indlæg inden for de accepterede frister:
-
De italienske myndigheder fremsatte deres bemærkninger til beslutningen om at indlede undersøgelsesproceduren ved breve af 1. juni 2012, 24. september 2012 og 11. oktober 2012.
-
Den eneste tredjepart, der fremsatte bemærkninger som svar på beslutningen om at indlede undersøgelsesproceduren, var Simet, der er den muligt begunstigede ifølge den anmeldte foranstaltning. Virksomhedens bemærkninger blev modtaget den 4. august 2012, 31. oktober 2012 og 13. december 2012
-
De italienske myndigheder fremsatte bemærkninger til tredjeparts indlæg ved breve af 28. november 2012, 4. december 2012, 19. december 2012 og 10. januar 2013.
2. DETALJERET BESKRIVELSE AF FORANSTALTNINGEN
2.1. VIRKSOMHEDEN OG DE LEVEREDE YDELSER
(4)
Simet er en privat virksomhed, der driver personbefordring med bus i fast rute på grundlag af koncessioner fra den italienske stat i henhold til lov nr. 1822/39 (2). Nærmere bestemt driver Simet et net af interregionale busforbindelser i fast rute mellem regionen Calabrien og andre italienske regioner. Ud over disse tjenester, som tegner sig for omkring to tredjedele af virksomhedens omsætning, leverer Simet også andre tjenesteydelser, herunder internationale rejsetjenester og tjenesteydelser inden for turisme samt udlejning af busser med fører (3), hvilket tegner sig for den resterende tredjedel af virksomhedens omsætning.
(5)
I oktober 1999 anmodede Simet for første gang ministeriet for infrastruktur og transport (»ministeriet«) om kompensation for virksomhedens interregionale busservice, for så vidt angår årene fra 1987 (4). Ministeriet afslog denne og efterfølgende anmodninger, da man fandt, at Simet ikke var pålagt offentlige serviceforpligtelser.
(6)
Ifølge de italienske myndigheder drev Simet sin virksomhed, ligesom andre udbydere af interregional bustransport i fast rute, på grundlag af midlertidige licenser (koncessioner), der efter virksomhedens anmodning blev fornyet hvert år. Disse koncessioner gav virksomheden eneret til at levere de relevante tjenester. I de årlige koncessionsbetingelser hed det, at levering af tjenesten ikke gav virksomheden ret til subsidier eller kompensation af nogen art, og at tjenesten blev drevet udelukkende på virksomhedens egen risiko. De billetpriser, der blev foreslået af virksomheden selv, blev også optaget i de årlige koncessionsbetingelser, der var godkendt af ministeriet.
(7)
I tidens løb fremsatte virksomheden en række anmodninger om at ændre ordningerne for levering af de præsterede ydelser, der normalt blev godkendt i overensstemmelse med proceduren i præsidentdekret 369/94 (5). Artikel 4 og 5 i præsidentdekret 369/1994 indeholdt regler om en detaljeret procedure for vurdering og sammenlignende analyse af ansøgninger i forbindelse med introduktionen af enhver ny tjeneste på grundlag af en koncession.
2.2. DOMMENE AFSAGT AF CONSIGLIO DI STATO FORUD FOR BESLUTNINGEN OM AT INDLEDE UNDERSØGELSESPROCEDUREN
(8)
Som svar på ministeriets afslag på at give kompensation for offentlig service for perioden fra 1987 anlagde Simet sag ved de italienske forvaltningsdomstole med påstand om økonomisk kompensation for udførelsen af offentlig serviceforpligtelse.
(9)
Under appelsagen, i dom 1405/2010 af 9. marts 2010 (»dom 1405/2010«), anerkendte Consiglio di Stato Simets ret til at modtage kompensation for sin (overvejende interregionale) busdrift i fast rute, som Simet drev på grundlag af koncessioner bevilget af den italienske stat. Det nøjagtige beløb for kompensationen skulle fastsættes på grundlag af pålidelige data fra virksomhedens regnskaber.
(10)
Som der nærmere er redegjort for i beslutningen om at indlede undersøgelsesproceduren er det ikke i dom 1405/2010 præcist identificeret, ved hvilken retsakt forpligtelsen til offentlig service blev pålagt, eller i hvilken form. Kendelse 2072 afsagt af Consiglio di Stato den 18. januar 2011, efter forvaltningens manglende opfyldelse af dom 1405/2010, er mere eksplicit i denne henseende, idet det siges, at »ministeriet gentagne gange har nægtet virksomheden muligheden for at ændre ruter, tider og stoppesteder og beordret den til at holde billetpriserne på eller under de priser, som Ferrovie dello Stato (de italienske statsbaner) kræver - dette er de elementer, som virksomheden mener er indicier for, at den udfører en offentlig service.«
(11)
Mens dom 1405/2010 nævner Europa-Parlamentets og Rådets nye forordning (EF) nr. 1370/2007 (6), der regulerer kompensation for offentlig service, idet det siges, at »den fastlægger kriterier for kompensation, som ikke er ulig dem, der findes i de tidligere forordninger«, beordrede Consiglio di Stato de ansvarlige myndigheder til at betale kompensation til Simet på grundlag af artikel 6, 10 og 11 i Rådets forordning (EØF) nr. 1191/69 (7).
(12)
De italienske myndigheder har besluttet at afvente en vurdering af den anmeldte foranstaltning fra Kommissionens side før opfyldelsen af Consiglio di Statos afgørelser (dom 1405/2010 og kendelse 2072/2010) og betaling af kompensationen til Simet.
2.3. OPRINDELIGT ANMELDTE BELØB FOR EVENTUEL KOMPENSATION FOR OFFENTLIG TRAFIKBETJENING
(13)
Med hensyn til størrelsen af den kompensation, der skulle betales til Simet for de ydede tjenester, indgav de italienske myndigheder en rapport til Kommissionen, der var bestilt af Simet og udarbejdet af en ekstern konsulent (»den oprindelige rapport«), uden at godkende de beregninger, den indeholdt. I den oprindelige rapport beregnedes kompensationen til ca. 59,4 mio. EUR (8).
(14)
Efterfølgende blev påstandene om kompensation imidlertid revurderet, idet Consiglio di Stato efter beslutningen om at indlede undersøgelsesproceduren anmodede om en uafhængig vurdering af, hvilket kompensationsniveau der var det rigtige. Resultatet af denne evaluering er diskuteret i punkterne 2.6 og 2.7.
2.4. VARIGHED
(15)
Selvom Simet kræver kompensation for ydelser præsteret indtil udgangen af 2013 (9), er de italienske myndigheder af den opfattelse, at den relevante periode i relation til denne meddelelse kun dækker 1987 til 2003, da dom 1405/2010 kun vedrører den appelsag, som dækker den periode. Især punkt 3.1 i dom 1405/2010 henviser klart til kompensation for årene 1987 til 2003.
2.5. UDVIKLINGEN I DE NATIONALE RETSSAGER EFTER BESLUTNINGEN OM AT INDLEDE UNDERSØGELSESPROCEDUREN
(16)
Efter de italienske myndigheders afslag på at opfylde dom 1405/2010 og kendelse 2072/2011 afsagde Consiglio di Stato en ny kendelse, nr. 270/2012, hvorved der udnævntes et panel af uafhængige eksperter til at afgøre, hvorledes dom 1405/2010 skulle opfyldes.
(17)
Panelet, der bestod af en formand og to medlemmer, fik til opgave at beregne det kompensationsbeløb, der skulle betales til Simet i henhold til dom 1405/2010. Samtidig udpegede tvistens parter deres egne eksperter, som kommenterede ekspertpanelets foreløbige resultater. Dette førte til udvekslingen af en række rapporter og svar i løbet af de efterfølgende måneder.
(18)
Ekspertpanelet afsluttede sit arbejde i august 2012. Panelet nåede ikke frem til en enstemmig konklusion. I stedet blev der afgivet to separate rapporter til Consiglio di Stato:
-
Den 29. august 2012 blev der af formanden for det af Consiglio di Stato udpegede panel afgivet en mindretalsrapport, som konkluderede, at der ikke var tilstrækkelige data til rådighed til at fastslå den kompensation, der skulle betales til Simet, og at der derfor ingen kompensation kunne ydes.
-
Den 20. august 2012 blev der afgivet en flertalsrapport underskrevet af to af de tre eksperter udnævnt af Consiglio di Stato, hvori det konkluderedes, at den kompensation, der skulle betales til Simet, udgjorde 22 049 796 EUR.
(19)
Da statsstøttesagen stadig verserer for Kommissionen, har Consiglio di Stato endnu ikke truffet en endelig afgørelse om den kompensation, der skal betales til Simet.
2.6. MINDRETALSRAPPORTEN
(20)
I mindretalsrapporten fremhæves særligt følgende punkter:
-
manglen på pålidelige data til beregning af kompensation (som krævet i kendelse 2072/2011 og dom 1405/2010)
-
manglen på separat regnskabsførelse som krævet ifølge forordning (EØF) nr. 1191/69 som en nødvendig betingelse for at yde kompensation (for at undgå overkompensation)
-
systemet med separate konti kan ikke erstattes af andre regnskabssystemer, som endnu ikke har vist, at de muliggør nøjagtig identifikation af alle omkostnings- og indtægtselementer
-
med hensyn til de år, for hvilke der findes omkostningsoplysninger (kun to, nemlig 2002 og 2003), indeholder de dokumenter, der ledsagede regnskaberne (noter til regnskabet og årsberetningen) ikke nogen henvisning til sådanne data. Dette tyder på, at virksomhedsledelsen ikke anvendte omkostningskontiene til at følge virksomhedens drift
-
manglen på forudfastsatte parametre for beregning af kompensationen
-
virksomhedens manglende identifikation af præcise, konkrete og utvetydige offentlige serviceforpligtelser (med henvisning til de typer, der er identificeret i EU-lovgivningen) for de enkelte ruter
-
den manglende identifikation af den »økonomiske ulempe«, der følger af disse forpligtelser
-
manglende bevis for det tab, der er lidt af Simet, hvem det påhvilede at tilvejebringe beviset i den sag, der førte til dom 1405/10.
(21)
I lyset af disse mangler konkluderer mindretalsrapporten, at der ikke er nogen pålidelige data til rådighed til brug for beregningen af den kompensation, der er tilkendt ved dom 1405/2010, og at der dermed ikke kan fastslås noget beløb for kompensationen.
2.7. FLERTALSRAPPORTEN
(22)
I flertalsrapporten anvendes følgende metode til at beregne den kompensation, der tilkommer Simet:
2.7.1. Kompensationselement baseret på forskellen mellem driftsomkostninger og indtægter
2.7.1.1. Metode til vurdering af omsætning
(23)
For årene 1987 til 1992 og fra 2002 til 2003 ekstrapolerede eksperterne indtægterne fra busruter direkte fra regnskaberne. For perioden 1993-2001 brugte eksperterne Simets dokumentation for omsætningen, idet regnskaberne for denne periode ikke redegør for indtægterne fra disse tjenester (10). På grundlag af disse beregninger fandtes den samlede omsætning i perioden 1987-2003 at være 57 213 440 EUR.
2.7.1.2. Metode til beregning af omkostninger ved bustjenesten
(24)
Da der ikke forelå noget omkostningsregnskab for perioden 1987 til 1992, beregnede eksperterne omkostningerne for de interregionale busruter på grundlag af den procentdel af indtægterne, som disse ydelser havde indbragt i perioden. Eksperterne tog det samlede beløb for omkostninger fra hvert af årsregnskaberne. Med henblik på at rekonstruere driftsomkostningerne fratrak eksperterne herefter fra de samlede omkostninger samtlige følgende ikke driftsrelaterede udgifter: renter, finansielle omkostninger, tab ved salg af aktiver, diverse tab og omkostninger, direkte skatter og endelige lageropgørelser. Endelig blev de driftsomkostninger, der kunne henføres til interregional busdrift i fast rute, bestemt på grundlag af den procentdel af indtægterne, som den pågældende busdrift i fast rute havde indbragt.
(25)
For så vidt angår perioden 1993 til 2001, ændrede Simet præsentationen af data i sine årsregnskaber (11). For denne periodes vedkommende fratrak eksperterne derfor værdien af de samlede driftsomkostninger fra virksomhedens årsregnskab, dvs. den algebraiske sum af følgende poster for produktionsomkostninger: hjælpe- og forbrugsstoffer, eksterne ydelser, anvendelse af ikke ejet ejendom, personaleomkostninger, amortisering og afskrivning, variation i lagre af råvarer, hjælpe- og forbrugsstoffer samt diverse driftsudgifter. De driftsomkostninger, der kunne henføres til busdrift i fast rute, blev derpå bestemt på grundlag af den procentdel af indtægterne, som den pågældende busdrift i fast rute havde indbragt (på samme måde som det blev gjort for perioden 1987-1992). Selv om der i et vist omfang blev udarbejdet et omkostningsregnskab i 2000 og 2001, var de relevante dokumenter ikke udtømmende, og derfor blev det besluttet at bruge den samme metode til identifikation af omkostninger, der vedrørte busdriften i fast rute, som for de foregående år.
(26)
For årene 2002 og 2003 forelå der omkostningsoplysninger. Eksperterne opdelte derfor omkostningerne i følgende kategorier: (i) omkostninger i forbindelse med kørte kilometer, (ii) omkostninger, der direkte kunne henføres til busdrift i fast rute, og iii) allokerbare omkostninger baseret på omsætningen.
-
Den første kategori af omkostninger omfatter omkostninger til brændstof, motorolie, dæk, reservedele, indkøbt arbejde, bilvask, motorvejsafgifter, obligatorisk køretøjsservice, leasing og afskrivninger på aktiver. Hver af disse udgiftsposter blev divideret med det samlede antal kilometer, og omkostningerne pr. kilometer blev derefter ganget med antallet af kilometer, som alene busser i fast rute havde kørt.
-
Den anden kategori af udgifter omfatter de udgiftsposter, som på grundlag af omkostningskontiene direkte kan henføres til interregionale busruter. De omfatter: direkte ansatte, bortskaffelse af affald, provisioner, diverse gebyrer, parkeringsafgifter, leje af tredjepartskøretøjer til busdrift i fast rute, indkøb til service om bord samt godtgørelse af det rejsende personales udgifter.
-
Den tredje kategori af omkostninger omfatter »indirekte omkostninger« og består af de indirekte lønomkostninger, indirekte produktionsomkostninger, busforsikring, afgift for eje af køretøj samt leje af lokaliteter. Disse omkostninger blev fordelt på grundlag af den procentdel af indtægterne, som den pågældende busdrift i fast rute havde indbragt.
(27)
Efter sammentælling af de tal, der på denne måde var beregnet for hver af de ovennævnte perioder, fandtes de samlede omkostninger i forbindelse med busdriften i fast rute for perioden 1987-2003 at udgøre 59 510 413 EUR.
(28)
Ved at trække disse omkostninger fra indtægterne ved busdriften i fast rute, når eksperterne bag flertalsrapporten derfor frem til et driftsunderskud på 2 296 973 EUR for perioden 1987-2003.
2.7.2. Kompensationselement relateret til behovet for at sikre afkast af investeret kapital:
(29)
For hvert år, der behandledes, fastlagde eksperterne den investerede kapital, dvs. summen af:
-
egenkapital (E), hvis værdi blev taget fra årsregnskabet i forhold til aktiekapitalen, og
-
lånekapital (D). Eksperterne medtog som lånekapital kun finansiel gæld, dvs. gæld til banker og andre långivere.
(30)
Formlen »Weighted Average Cost of Capital [vejet gennemsnitlig kapitalomkostning] (WACC) er brugt som grundlag for fastsættelsen af afkastsatsen for den investerede kapital:
Hvor:
Re
=
afkastkrav til egenkapital
Rd
=
gældsomkostninger, E = virksomhedens egenkapital
D
=
virksomhedens gæld; ;
E/V
=
procentdel af finansieringen, der er egenkapital;
D/V
=
procentdel af finansieringen, der er gæld;
Tc
=
selskabsskatteprocent
(31)
Den krævede forrentning af egenkapitalen blev beregnet ved hjælp af »Capital Asset Pricing Model«. Denne model beskriver sammenhængen mellem risiko og forventet afkast:
Where:
rf
=
Risk free rate
βa
=
Bata of the security
=
Expected market return
(32)
Renten for tiårige statsobligationer, taget fra nationale statistikker, blev brugt som indikator for en risikofri rente(rf).
(33)
For de år, for hvilke kompensationen skulle beregnes, konkluderede eksperterne, at en risikopræmie på 5,8 % (rm-rf) i gennemsnit var den der forlangtes af investorer, der investerede i aktier i stedet for i risikofrie værdipapirer på det italienske marked (12).
(34)
Betaværdien (13) for aktierne i Simets kapital blev beregnet ved at tage udgangspunkt i en ugearet beta (14) på 0,39 for busdrifts- og transportsektoren (15). Denne betaværdi blev efterfølgende justeret i forhold til den finansielle struktur, som virksomheden rapporterede for hvert år:
(35)
Fra 1987 til 1994 var den italienske selskabsskattesats 36 %, fra 1995 til 2000 var den 37 %, og fra 2001 til 2002 var den 36 %.
(36)
Ifølge eksperterne svarer afkastet af den investerede kapital til den kompensation, som Simet bør modtage efter skat. Da kompensationen vil være skattepligtig, skal den justeres således:
(37)
På grundlag af disse formler når eksperterne frem til, at afkastet af Simets investerede kapital udgør 5 948 150 EUR.
(38)
Ifølge eksperterne udgør det samlede kompensationsbeløb før tillæg af renter for forsinket betaling derfor 8 245 124 EUR (kompensation relateret til driftstab og afkast af investeret kapital).
2.7.3. Beregning af renter for forsinket betaling
(39)
Da de ovenfor beregnede kompensationsbeløb ikke blev betalt i de år, for hvilke de skyldtes, reviderede eksperterne disse beløb i opadgående retning således:
-
de oprindeligt beregnede beløb blev opskrevet på grundlag af ISTATs forbrugerprisindeks frem til juli 2012
-
derpå blev den lovbestemte rente anvendt på de således fremkomne beløb.
(40)
Således nåede ekspertpanelet frem til en samlet kompensation på 22 049 796 EUR.
2.7.4. Andre bemærkninger i flertalsrapporten
(41)
Flertalsrapporten giver udtryk for det synspunkt, at den af Consiglio di Stato tilkendte kompensation ikke vedrører en direkte anvendelse af forordning (EØF) nr. 1191/69, dvs. en direkte tilkendelse, om end med tilbagevirkende kraft, af kompensation i henhold til forordningen. Tværtimod er opfattelsen, at Consiglio di Stato foreslog at anvende kriterierne i denne forordning på de generelle metoder til beregning af kompensation med henblik på at fastslå det tab, som Simet havde lidt som følge af den ulovlige udvidelse i tidens løb af virksomhedens offentlige serviceforpligtelser.
(42)
I flertalsrapporten bemærkes det endvidere, at i tilfælde, hvor Kommissionen har vurderet, at forordning (EØF) nr. 1191/69 ikke fandt anvendelse i forbindelse med vurdering af kompensation for offentlige serviceforpligtelser, har den ofte godkendt en sådan kompensation gennem en analog anvendelse af EF-bestemmelserne for statsstøtte i form for offentlige serviceforpligtelser. Det vigtigste kriterium for Kommissionen var, at kompensationsbeløbet ikke oversteg, hvad der var nødvendigt for at dække omkostningerne ved opfyldelsen af disse forpligtelser. Med hensyn til risikoen for overkompensation i det foreliggende tilfælde gives der i flertalsrapporten udtryk for den opfattelse, at eftersom beregningen af de af virksomheden faktisk afholdte udgifter i fortiden foretages, efter at den krævede busdrift i fast rute er leveret, er eksperternes beregning fri for den usikkerhed, der ligger i prognostiske vurderinger, hvor kompensationen beregnes på forhånd. Der er derfor ikke nogen risiko for overkompensation.
(43)
Flertalsrapporten berører spørgsmålet om fravær af kontoadskillelse. Der gives udtryk for det synspunkt, at separate konti anvendes på de virksomheder, der modtager kompensation for levering af en offentlig tjeneste med henblik på at forhindre misbrug af midlerne til virksomhedens øvrige aktiviteter. Men da i den foreliggende sag ingen offentlige midler hidtil er blevet overført til Simet som kompensation for levering af en offentlig tjeneste, bør kravet om kontoadskillelse ikke betragtes som en begrundelse for at nægte betaling af den kompensation, som Consiglio di Stato har tilkendt.
(44)
I flertalsrapporten bemærkes det også, at for årene 2002 og 2003, hvor omkostningsregnskaber var til rådighed, var det faktiske driftsunderskud stort set det samme som de tab, man var kommet frem til på grundlag af den metode, der anvendtes på de foregående år, i henhold til hvilken omkostninger blev allokeret til interregionale busruter på grundlag af den procentdel af indtægterne, som de pågældende tjenester havde indbragt (tallene afveg med blot 2,6 %). Derfor er eksperterne af den opfattelse, at den omstændighed, at der ikke findes omkostningskonti for den foregående periode, ikke bør få nogen praktisk betydning for tildeling af kompensation.
3. GRUNDENE TIL INDLEDNING AF PROCEDUREN
(45)
Som der er gjort rede for i beslutningen om at indlede proceduren var Kommissionen på flere punkter i tvivl om, hvorvidt den anmeldte foranstaltning var forenelig med det indre marked.
(46)
For det første var Kommissionen i tvivl om kvalificeringen af den anmeldte foranstaltning som en foranstaltning, der ikke udgjorde en støtte. Navnlig var Kommissionen i tvivl om, hvorvidt de fire betingelser, der var opstillet af Den Europæiske Unions Domstol i Altmark-dommen (16), var opfyldt.
(47)
For det andet rejste Kommissionen spørgsmålet om den retlige ramme for sagen. Da den kompensation, der var blevet bestemt af Consiglio di Stato, vedrørte offentlige serviceforpligtelser, der angiveligt var pålagt Simet for årene 1987 til 2003, men endnu ikke var betalt, opstod spørgsmålet, om forordning (EØF) nr. 1191/69 eller forordning (EF) nr. 1370/2007 skulle finde anvendelse i den foreliggende sag.
(48)
Kommissionen fandt, at forordning (EØF) nr. 1191/69 ville finde anvendelse i den foreliggende sag, hvis det kunne påvises, at en offentlig serviceforpligtelse faktisk var blevet ensidigt pålagt Simet af de italienske myndigheder, og at den foreslåede kompensation opfyldte alle kravene i denne forordning. Dette skyldes, at kompensation, der betales i henhold til artikel 17, stk. 2, i forordning (EØF) nr. 1191/69 for forpligtelser, som er ensidigt pålagt en virksomhed, er fritaget fra kravet om forudgående anmeldelse til Kommissionen. Men hvis ingen af disse to betingelser viste sig at have været opfyldt, ville foreneligheden af den anmeldte foranstaltning skulle vurderes efter forordning (EF) nr. 1370/2007.
(49)
For det tredje var Kommissionen på grundlag af de foreliggende oplysninger i tvivl om, hvorvidt kompensationen opfyldte kravene i forordning (EØF) nr. 1191/69, selv hvis det antoges, at den kompensation, som Consiglio di Stato havde truffet bestemmelse om, faktisk var et resultat af den ensidige pålæggelse af offentlige serviceforpligtelser. Kommissionen var også i tvivl om det korrekte i at anvende den generelle kompensationsprocedure i forordning (EØF) nr. 1191/69, der gælder for ensidigt pålagte offentlige serviceforpligtelser, for årene efter 1992, idet interregionale busruter fra juli 1992 ikke kunne have været genstand for ensidigt pålagte offentlige serviceforpligtelser (17).
(50)
For det fjerde var Kommissionen i tvivl om, hvorvidt betingelserne i denne forordning var opfyldt i den foreliggende sag, hvis en nærmere undersøgelse bekræftede, at mindst én af betingelserne for fritagelse for anmeldelsespligten i henhold til forordning (EØF) nr. 1191/69 ikke var opfyldt, og at en vurdering efter forordning (EF) nr. 1370/2007 skulle foretages.
(51)
Under alle omstændigheder var Kommissionen, uanset det anvendte retsgrundlag, i tvivl om, hvorvidt den kompensation, som Consiglio di Stato havde truffet bestemmelse om, udelukkede muligheden for overkompensation. Kommissionen noterede sig fraværet af en egentlig kontoadskillelse hos Simet indtil i hvert fald år 2000 (18) og satte spørgsmålstegn ved muligheden for efterfølgende at fastslå omkostningerne til busdrift i fast rute præcist. Den satte også spørgsmålstegn ved, om den krævede forrentning af egenkapitalen, der anvendtes i forbindelse med beregningerne med hensyn til kompensationen, var passende.
4. BEMÆRKNINGER FRA ITALIEN
(52)
De italienske myndigheder har i deres indlæg anført, at den anmeldte foranstaltning udgjorde statsstøtte efter traktatens artikel 107, stk. 1, netop fordi den ikke opfyldte samtlige de betingelser, som Den Europæiske Unions Domstol har opstillet i Altmark-dommen. De italienske myndigheder har også givet udtryk for, at den af Consiglio di Stato tilkendte kompensation hverken var i overensstemmelse med forordning (EØF) nr. 1191/69 eller forordning (EF) nr. 1370/2007.
(53)
De italienske myndigheder har understreget, at der hverken forelå nogen ensidig eller nogen kontraktlig pålæggelse af offentlige serviceforpligtelser med hensyn til interregionale busruter i den periode, der behandles. De retlige instrumenter, der regulerede forholdet mellem det offentlige og private virksomheder, der udfører personbefordring, var ensidige koncessioner, hvorved det offentlige til en privat enhed overførte sin egen juridiske ret til at udføre transportydelser for offentligheden, hvilken ret oprindeligt var tillagt staten ved lov nr. 1822/39.
(54)
De italienske myndigheder har endvidere erindret om, at de koncessionsbetingelser, der blev udstedt af ministeriet efter anmodning fra virksomheden, klart viste, at tjenesten blev drevet helt på virksomhedens egen risiko, bortset fra den garanti for eksklusiv ret, der eksisterede i den periode. Udførelse af servicen skabte ikke nogen ret til at modtage nogen form for støtte eller kompensation. De pågældende koncessioner var af midlertidig karakter og skulle fornys hvert år på virksomhedens anmodning. Licenserne blev underkastet forskellige ændringer fra det ene år til det næste med hensyn til ruter, stoppesteder, antal afgange osv. i lyset af specifikke anmodninger fra virksomhederne.
(55)
Med hensyn til det loft over billetpriser, der er beskrevet i beslutningen om at indlede proceduren, og som eksisterede indtil 2001, har de italienske myndigheder bemærket, at dette loft fandt anvendelse i hele Italien og ikke blot på én bestemt geografisk lokalitet. De har også bemærket, at ifølge forordning (EØF) nr. 1191/69, artikel 2, stk. 5, var dette en foranstaltning, der var udtryk for prispolitik, men den udgjorde ikke en takstforpligtelse, der gav ret til obligatorisk kompensation i denne forordnings forstand.
(56)
Hertil kommer, som anført af de italienske myndigheder, at fra juli 1992 (19) var pålæggelse af ensidige offentlige serviceforpligtelser for interregionale busruter ikke engang tilladt efter forordning (EØF) nr. 1191/69. Forordningens artikel 1, stk. 5, giver kun mulighed for ensidige pålæg i forbindelse med trafik i byer, forstæder og regioner.
(57)
Under alle omstændigheder har Simet ifølge de italienske myndigheder aldrig ansøgt om ophævelse af de offentlige serviceforpligtelser som krævet efter artikel 4 i forordning (EØF) nr. 1191/69, hvilket anses for en forudsætning for at fastholde, at de pågældende forpligtelser fandtes. Simets henvendelse i 1999 til ministeriet (20) var en generel ansøgning om kompensation for offentlige serviceforpligtelser, der angiveligt var pålagt gennem de koncessioner, der var udstedt fra 1987 og fremefter. De italienske myndigheder har påpeget, at denne henvendelse ikke angav, hvilke offentlige serviceforpligtelser, der skulle ophæves for at sikre en passende rentabilitet af den interregionale busdrift i fast rute.
(58)
De italienske myndigheder har følgelig konkluderet, at Simet ikke havde påvist, at virksomheden påtog sig ansvaret for offentlige serviceforpligtelser (som defineret i artikel 2, stk. 2, i forordning (EØF) nr. 1191/69), og havde navnlig ikke vist, hvilke bestemte og præcise forpligtelser til at drive virksomhed eller til befordring og hvilke forpligtelser med hensyn til billetprisen, virksomheden havde været underlagt. Ifølge Italien havde Simet kun påvist, at virksomheden præsterede forskellige universelle transportydelser på grundlag af statskoncessioner givet af de kompetente myndigheder og udstedt efter virksomhedens anmodning. Det forhold, at Simet havde fået betroet generelle transportydelser viste ikke i sig selv, at Simet havde påtaget sig offentlige serviceforpligtelser efter forordning (EØF) nr. 1191/69.
(59)
De italienske myndigheder har endvidere bemærket, at Simet ikke i størstedelen af den periode, der behandles (1987-2001), havde gennemført en ordentlig regnskabsmæssig adskillelse som krævet ifølge forordning (EØF) nr. 1191/69 artikel 1, stk. 5 (21). Det var derfor ikke muligt at beregne de ekstra nettoomkostninger som følge af opfyldelsen af offentlige serviceforpligtelser, hvilket betød, at de betingelser, som er fastsat i artikel 10 i forordning (EØF) nr. 1191/69, ikke var opfyldt.
(60)
Endelig har de italienske myndigheder påpeget, at ministeriet ikke fastsatte noget kompensationsbeløb på forhånd, således som det kræves ifølge artikel 13 i forordning (EØF) nr. 1191/69, idet ministeriet ikke pålagde Simet nogen offentlige serviceforpligtelser. I det foreliggende tilfælde er kompensation til Simet udelukkende blevet beregnet på grundlag af en efterfølgende vurdering.
(61)
De italienske myndigheder er af den opfattelse, at en vurdering i henhold til forordning (EF) nr. 1370/2007 rejser stort set de samme spørgsmål som en vurdering i henhold til forordning (EØF) nr. 1191/69 (herunder fravær af en klart defineret offentlig serviceforpligtelse, fravær af de objektive og på forhånd fastlagte kompensationsparametre, fravær af kontoadskillelse osv.). Med hensyn til begrebet »rimelig fortjeneste« som anført i bilaget til forordning (EF) nr. 1370/2007 har de italienske myndigheder anført, at det afkast, der blev foreslået af Simet i den indledende rapport, var opskruet i forhold til en situation, hvor kompensation blev bestemt efterfølgende og eliminerede risikoen for uforudsete omkostninger/tab.
(62)
De italienske myndigheder har fuldt ud tiltrådt konklusionerne i mindretalsrapporten, som fastslog, at kompensationen ikke kunne beregnes. Samtidig var de dog af den opfattelse, at flertalsrapporten indeholdt visse materielle og metodiske fejl. For eksempel har de italienske myndigheder betvivlet egnetheden af den antagelsesbaserede metode, der anvendes i rapporten, til at vurdere nettodriftsudgifter i forbindelse med de hævdede offentlige serviceforpligtelser. De har også rejst indsigelse mod det forhold, at den pågældende rapport:
-
ikke begrænser den investerede kapital til den kapital, der kunne henføres til de offentlige serviceforpligtelser, men bruger den samlede kapital som grundlag for beregningen af kompensationen, dvs. at den kapital, der blev anvendt til andre af virksomhedens aktiviteter, f.eks. rejsebureauer, internationale ruter og udlejning af bus med chauffør, ikke er udelukket fra disse beregninger
-
inkluderer en risikopræmie, der går ud over 100 basispoint, ved fastsættelsen af det krævede kapitalafkast; dette forekommer ikke rigtigt for en kompensation, der beregnes efterfølgende, og
-
ikke korrekt beregner den rente, der vedrører det forhold, at kompensationsbeløbene ikke blev betalt i de år, for hvilke de blev beregnet. De af Consiglio di Stato udpegede eksperter anvendte den lovbestemte rente på beløb, der var blevet fuldstændigt opskrevet til 2012, og ikke på de oprindelige beløb, hvilket ville have været det rigtige.
5. BEMÆRKNINGER FRA TREDJEPARTER
(63)
Den eneste tredjepart, der har fremsat bemærkninger som svar på beslutningen om at indlede undersøgelsesproceduren, er Simet, der er den muligt begunstigede ifølge den anmeldte foranstaltning. I sine indlæg har Simet erklæret sig uenig med Kommissionens foreløbige standpunkter i beslutningen om at indlede proceduren.
(64)
For at underbygge sin påstand om, at der blev pålagt virksomheden forpligtelser, har Simet fremlagt de koncessioner, virksomheden fik til de af retssagerne omfattede ruter. Ifølge Simet omfattede kravene i de nævnte koncessioner bl.a. takster, ruternes obligatoriske karakter, de stoppesteder, der skulle betjenes, frekvens og køreplan. De omfattede også de betingelser, der regulerer transport af passagerernes bagage samt gratis transport af almindelige breve for postvæsenet og anden post mod betaling af det gebyr, der er fastsat i bestemmelserne for denne transport. Disse koncessioner forpligtede også virksomheden til at indberette alle afbrydelser, ulykker og ændringer af tjenesten og indeholdt forpligtelser til at udstede billetter til transport af passagerer, bagage og landbrugspakker og til at opbevare de relevante bilag i fem år. Simet skulle også indhente forhåndstilladelse fra ministeriets provinsmotorkontor vedrørende typen og karakteristika for busser, der skulle bruges til de tjenester, der var omfattet af koncessionerne, samt yde andre tjenester.
(65)
Simet har også forelagt, hvad virksomheden hævdede var hele eller delvise afslag fra ministeriets side på at tillade ændringer i de nærmere forhold i forbindelse med de tjenesteydelser, virksomheden leverer. For den periode, der behandles, har Simet forelagt (delvise) afslag med hensyn til (22):
-
ansøgninger om at måtte betjene nye stoppesteder i tillæg til de eksisterende på ruten Rossano-Napoli (1992), på ruten Cariati-Milano (1995), på ruten Cosenza-Firenze (1999), på ruten Cosenza-Firenze og Cosenza-Pisa (2000) og på ruten San Giovanni-Milan (2003)
-
en ansøgning om tilladelse til at drive ny rutefart på ruten Cosenza-Napoli (2000).
(66)
Simet mener, at disse afslag beviser den ensidige karakter af de italienske myndigheders pålæggelse af offentlige serviceforpligtelser. Simet hævder endvidere, at myndighederne ikke har tilladt »optimering« af transportforbindelserne gennem udbygning og diversificering af udbuddet. Virksomhedens ruter er i virkeligheden blevet »frosset« og forblev derfor bundet til ministerielle afgørelser, selv om de formelt var klassificeret som »forretningsaktiviteter«.
(67)
Simet er uenig i påstanden i betragtning 16 i beslutningen om at indlede proceduren, ifølge hvilken de takster, der blev foreslået af virksomheden, blev optaget i de årlige koncessionsbetingelser. Oprindelig skulle taksterne for langdistanceruter være de samme som for togrejser på anden klasse. Dette fremgår af det ministerielle notat af 19. december 1988 (DC III Div 32 nr. 3846), hvori det hedder »mange virksomheder med koncessioner til offentlige busforbindelser har anmodet om takstforhøjelser; ingen generelle retningslinjer om billetpriser er blevet udstedt for nylig; indtil nye retningslinjer […] kan [regionale kontorer] direkte give koncessionshavere tilladelse til for de ruter, de driver, at gennemføre en stigning i billetpriserne for at tilpasse dem til prisniveauet for statens jernbaneselskab, Ferrovie dello Stato (FS), for togrejser på anden klasse, plus »ekspresstillægget«, hvis ruterne bruger motorveje [som i den pågældende sag]; … selvfølgelig bør der ikke ske nogen stigning i billetprisen i tilfælde, hvor niveauet for billetprisen som nævnt ovenfor allerede anvendes.« Ifølge Simet viser dette, at virksomheden ikke fik tilladelse til at fastsætte billetpriser, der var højere end billetprisen for togrejser på anden klasse (dvs. den laveste billetpris, der anvendtes af Ferrovie dello Stato). Som følge af dette blev virksomheden forhindret i at opnå flere indtægter fra sin drift på grund af statens interesse i at opfylde i det væsentlige offentlige behov og formål.
(68)
I ministeriets cirkulære nr. A/7302 af 3. juli 1992 fastsattes, at billetprisen for det pågældende år skulle forhøjes med 6,1 % for buslinjer under statens ansvarsområde. Ifølge Simet bekræfter dette cirkulære, hvorved ministeriet gav tilladelse til takstforhøjelser alene med henblik på at justere dem i overensstemmelse med ISTAT-tallene, at det var umuligt for virksomheden at kræve de billetpriser, det selv fandt passende. Simet bemærker endvidere, at det i ministeriets cirkulære nr. 3/02 af 5. april 2002, der fastlægger, hvordan billetpriserne skulle konverteres fra lire til euro, anføres (i punkt 2), at billetpriserne er »regulerede takster og priser«.
(69)
Endelig hedder de i de af ministeriet udstedte koncessioner, at billetprisen er »fastsat« (stabilita), dvs. endeligt bestemt af forvaltningen. Da der ikke er tale blot om en »tilladelse«, men om en »koncession«, hedder det udtrykkeligt i de tilhørende betingelser, at præstationen af tjenesteydelserne er »underlagt de fastsatte regler og dem, der efterfølgende måtte blive fastsat«, og at »forvaltningen kan tilbagekalde koncessionen på ethvert tidspunkt, og operatøren kan ikke gøre krav af nogen art gældende«. I punkt 6 i hver enkelt af koncessionsbetingelserne siges det klart, at køreplanerne og billetpriserne skal være dem, der er godkendt af ministeriets provinsmotorkontor. Simet hævder, at eftersom faste takster udelukker enhver fleksibilitet i de tjenesteydelser, der kan tilbydes brugerne, fik virksomheden ikke lov til at reagere på markedsefterspørgslen eller sine egne behov, som virksomheden skønnede rigtigt.
(70)
Simet gør gældende, at ved at være forpligtet til at opkræve de takster, der blev pålagt virksomheden, blev den forhindret i at gennemføre den prispolitik, der normalt ville blive praktiseret af en virksomhed i et moderne, frit og konkurrencepræget marked. På den ene side understreger Simet, at niveauet for de takster, der blev pålagt af ministeriet (svarende til de billetpriser, som Ferrovie dello Stato tog for rejse på anden klasse) var så lavt, at virksomheden ikke var i stand til at dække omkostningerne ved driften af busruterne. På den anden side har disse foranstaltninger gjorde det muligt for staten at yde uberettiget støtte til sit jernbaneselskab, Ferrovie dello Stato, da koncessionshaverne af interregionale busruter som Simet blev forhindret i at anvende lavere billetpriser end de priser, som jernbaneselskabet tog for en andenklasses billet med eksprestogstillæg. Ferrovie dello Stato blev yderligere begunstiget af det faktum, at støtte til Simet og andre selskaber, der leverer tilsvarende tjenesteydelser, blev afvist.
(71)
I lyset af ovenstående mener Simet, at de koncessioner, der blev udstedt af ministeriet, og senere afgørelser om afvisning af anmodninger om ændringer vedrørende ruterne, viser, at disse koncessioner opfylder kriterierne for en tjenesteydelsesaftale som omhandlet i artikel 14 i forordning (EØF) nr. 1191/69 ved at pålægge forpligtelser med hensyn til ruter, stoppesteder, billetpriser, gratis befordring af almindelige breve for postvæsenet og af anden post mod betaling af det gebyr, der er fastsat i bestemmelserne for denne transport.
(72)
Også selv om det antages, at forordning (EØF) nr. 1191/69 ikke indeholder nogen ret til kompensation for indehavere af interregionale koncessioner som hævdet af ministeriet, gør Simet gældende, at dette ville betyde, at tjenesten var blevet liberaliseret, og at forvaltningen som en konsekvens heraf ikke kunne pålægge virksomheden nogen forpligtelser, navnlig vedrørende billetpriserne. Simet mener derfor, at ministeriet har handlet i strid med loven, og at der i henhold til national lovgivning (dvs. artikel 35 i lovdekret nr. 80/1998, der bringes i anvendelse af Consiglio di Stato) skal betales skadeserstatning.
(73)
For Simet er dét, som denne sag drejer sig om, ikke et tilfælde af den type, der er omfattet af forordning (EØF) nr. 1191/69, men en tvist om erstatning. Simet bemærker, at dom 1405/2010 anerkendte Simets ret til erstatning i henhold til artikel 35 i lovdekret nr. 80/1998 som kompensation for skader forårsaget af ministeriets ulovlige afgørelser, hvorved der blev givet afslag på at ophæve den offentlige serviceforpligtelse, der var pålagt Simet. Disse afgørelser, der tilsidesatte den ret til næringsfrihed, der er forankret i artikel 41 i den italienske forfatning, idet de var årsag til væsentlige tab for virksomheden i forbindelse med udøvelsen af dens forretningsmæssige virksomhed, måtte derfor anses for ulovlige og som sådan berettige virksomheden til godtgørelse for de lidte tab. Consiglio di Stato har anerkendt, at ministeriet havde påført Simet ugrundet skade ved at tvinge virksomheden til at udføre offentlige serviceforpligtelser i strid med dens ret til at levere en transportydelse frit og uafhængigt.
(74)
Hvis det imidlertid antages, at forordning (EØF) nr. 1191/69, som ændret, berettigede forvaltningen til at pålægge offentlige serviceforpligtelser for at opfylde behovene i regionen, er det Simets opfattelse, at ministeriet var forpligtet til at sørge for betaling for at kompensere for disse forpligtelser. Ifølge Simet åbner forordning (EØF) nr. 1191/69 mulighed for at pålægge offentlige serviceforpligtelser for at opfylde »en regions transportbehov« og ikke »transportbehovet inden for en region« (artikel 1, stk. 2).
6. BEMÆRKNINGER FRA ITALIEN TIL BEMÆRKNINGER FRA TREDJEPARTER
(75)
I deres kommentarer til bemærkningerne fra tredjeparter har de italienske myndigheder gentaget deres standpunkt, hvorefter der ikke eksisterede offentlige serviceforpligtelser efter forordning (EØF) nr. 1191/69 eller forordning (EF) nr. 1370/2007, og at der ingen kompensation skulle ydes.
(76)
For at underbygge deres standpunkt har de italienske myndigheder nærmere forklaret det system, som regulerede passagerbefordring med bus i fast rute efter lov nr. 1822/39 (23) (den lov, der var gældende i den periode, der behandles). Ifølge denne lov, var de lovgivningsmæssige rammer for kørsel i fast rute under statens ansvarsområde (også kendt som »almindelig busdrift i fast rute«) følgende:
i)
Tjenesten blev drevet efter et system af koncessioner.
ii)
Koncessionerne blev tildelt efter ansøgning fra virksomhederne.
iii)
Der fandtes ingen og blev ikke anvendt nogen udvælgelsesprocedurer for tildeling af koncessioner.
iv)
I henhold til loven kunne koncessioner være midlertidig eller permanente efter et skøn udøvet af ministeriet, som konstant valgte at give midlertidige koncessioner til alle virksomheder. Derfor varede koncessionerne ét år, og virksomhederne (herunder Simet) ansøgte om forlængelse af koncessionen hvert år.
v)
Koncessionerne gav operatører eneret til at betjene den rute, der var identificeret i koncessionsbetingelserne.
vi)
Koncessionshavere fik tildelt fortrinsret baseret på det opland, de betjente, defineret på grundlag af »finitimità«-kriteriet, dvs. busrutens nærhed og økonomiske og funktionelle sammenhæng (artikel 5 og 6 i lov nr. 1822/39).
vii)
Der blev også givet fortrinsret til eksisterende tjenester. Med andre ord blev det af hensyn til omkostningseffektiviteten anset for mere fordelagtigt at tilpasse de eksisterende tjenester i stedet for at oprette nye tjenester.
viii)
Når en koncession til nye tjenester skulle udstedes, anvendtes desuden kriteriet om befolkningens størrelse i oplandet i forhold til den samlede længde af de nye busruter. En befolkningsstørrelse på mindst 300 000 indbyggere blev anset for nødvendigt for tjenester med en samlet længde på op til 500 km. For længere busruter fandt et forholdsmæssighedskriterium anvendelse (24).
(77)
Derfor måtte ministeriet, når virksomheder indgav ansøgninger om en ændring af en eksisterende tjeneste eller om en tildeling af en koncession til nye tjenester basere sin beslutning på disse retlige rammer.
(78)
Vedrørende de hele eller delvise afslag fra ministeriets side på at godkende de ændringer, Simet anmodede om med hensyn til de præsterede ydelser, har de italienske myndigheder bemærket, at disse udelukkende vedrørte det system, der var reguleret af lov nr. 1822/39. Ministeriet kunne ikke tildele nye koncessioner til at levere nye tjenester eller til at udvide anvendelsesområdet for eksisterende koncessioner (ved at acceptere nye stoppesteder) i tilfælde, hvor det ville have påvirket rettigheder, der tilkom andre operatører af busdrift i fast rute, således som det var fastlagt i loven. Samtidig accepterede ministeriet de ændringer, der ikke var i strid med de principper, der var fastsat i lov nr. 1822/39 (25).
(79)
Selv om det erkendes, at Simet blev nægtet tilladelse til at levere nye tjenester eller tilføje yderligere stoppesteder til de eksisterende tjenester ved en række lejligheder, har de italienske myndigheder gjort gældende, at Simets indlæg og medsendte dokumenter ikke indeholder beviser for formelle anmodninger om at ændre detaljerne i de præsterede tjenester som fastsat i eksisterende koncessionsbetingelser, efterfulgt af afslag. Under alle omstændigheder afviste ministeriet aldrig Simets anmodninger om fjernelse af stoppesteder i tyndt befolkede områder eller ændringer af køreplaner.
(80)
Med hensyn til bestemmelserne i koncessionsbetingelserne om transport af postforsendelser har de italienske myndigheder gjort gældende, at Simet ikke har fremlagt nogen beviser for, at disse tjenester faktisk er blevet ydet, og de dermed forbundne nettoomkostninger. De italienske myndigheder har endvidere bemærket, at Simet ikke har fremlagt nogen dokumentation for, at ministeriet afviste virksomhedens ansøgninger om ændringer af billetpriserne. Desuden har Simet aldrig anmodet om tilladelse til at nedsætte billetpriserne.
(81)
Med hensyn til trafikministeriets notat af 19. december 1988 (DC III Div 32 nr. 3846) og det efterfølgende ministerielle cirkulære nr. A/66 af 10. januar 1989 (udstedt af ministeriets provinsmotorkontor i Catanzaro) gav disse dokumenter ifølge de italienske myndigheder udbydere af busdrift i fast rute mulighed for at tilpasse deres takster til Ferrovie dello Statos billetpriser, og de skulle ses som en del af en bredere national transportpolitik og en bredere prispolitik. Det samme kan siges om brevet fra provinskontor i Catanzaro nr. 7302 af 3. juli 1992 (også nævnt af Simet), der tager sigte på ved gennemførelse af cirkulære nr. 801/92 (26) at gøre det muligt for operatører med busser i fast rute at hæve billetpriserne med op til 6,1 % i overensstemmelse med inflationen. Denne skrivelse påpeger også, at virksomhederne kunne anvende en anden billetprisordning, forudsat at de indgav en særlig ansøgning herom. De italienske myndigheder har bemærket, at en sådan ansøgning aldrig er blevet indgivet af Simet. Under alle omstændigheder udgjorde hverken det ministerielle notat fra 1988 eller ministeriets brev fra 1992 nogen afvisning af en ansøgning fra Simets side om ophævelse af en offentlig serviceforpligtelse vedrørende billetpriser.
(82)
De italienske myndigheder er også uenige i Simets påstand om, at punkt 2 i cirkulære nr. 3/02 af 5. april 2002 viser, at billetpriserne for busdrift i fast rute blev fastsat af ministeriet. Cirkulæret gav blot instruktioner om konvertering af billetpriser i lire til euro. Det forhold, at billetpriserne for busdrift i fast rute på lange distancer blev betegnet som værende »regulerede« takster betyder ikke, at de ikke var fastsat af operatørerne. Det betød snarere, at der var tale om billetpriser, som blev fastsat på forhånd af hensyn til gennemsigtighed og til oplysning for passagererne, og som efterfølgende blev godkendt af de kompetente ministerielle tjenester. Da tjenesten er en generel buslinje i fast rute, skal oplysninger om ydelserne såsom ruter, busstoppesteder, køreplaner og billetpriser være kendt på forhånd, i modsætning til lejlighedsvis kørsel. Ifølge de italienske myndigheder eksisterer det samme princip på EU-plan for rutekørsel, der er omfattet af Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 1073/2009 (27), hvorefter billetpriserne er en integreret del af tilladelserne til rutekørsel (artikel 6, stk. 2, i nævnte forordning). I lyset af disse krav til forudfastlagte køreplaner anfægter de italienske myndigheder også Simets fortolkning af pkt. 6 i koncessionsbetingelserne (28), idet både Simets ansøgning og ministeriets koncessionsbetingelser henviser til forudfastlagte køreplaner og takster for tjenesterne.
(83)
For så vidt angår størrelsen af den krævede kompensationen, krævede Simet blot »kompensation … inden for grænserne af de beløb, der bevisligt er grundlag for«. Ifølge de italienske myndigheder er de omkostningsberegninger, som Simet har fremlagt i tidens løb, både generiske, da de dækker hele virksomhedens erhvervsaktivitet, og også objektivt forkerte og ikke baseret på pålidelige data, da der ikke findes separate konti for størstedelen af den periode, der behandles.
(84)
De italienske myndigheder mener, at det er helt irrelevant, om den pågældende sag drejer sig om tildeling af kompensation for offentlige serviceforpligtelser (og dermed den direkte anvendelse af forordning (EØF) nr. 1191/69) eller om tilkendelse af erstatning. Selv om det måtte antages, at Consiglio di Stato havde til hensigt at anerkende Simets ret til erstatning, hvilket ifølge de italienske myndigheder hverken er en selvfølgelig eller oplagt konklusion på grundlag af en læsning af dom 1405/2010 (29), kunne eventuelle tab kun opstå som følge af offentlige serviceforpligtelser. De italienske myndigheder insisterer på, at der aldrig nogensinde har været pålagt Simet sådanne forpligtelser.
(85)
Endelig er de italienske myndigheder uenige i, at der kan kræves kompenserende erstatning efter artikel 41 i den italienske forfatning. Transport af passagerer ved interregional busdrift i fast rute kan ikke anses for at være fuldstændig liberaliseret gennem en simpel og direkte anvendelse af artikel 41 i den italienske forfatning, idet den først var omfattet af et koncessionssystem (reguleret ved lov nr. 1822/39 og præsidentielt dekret 369/94) og efterfølgende af et godkendelsessystem (reguleret ved lovdekret 285/05).
7. VURDERING AF STØTTEN
7.1. SPØRGSMÅLET OM, HVORVIDT DER FORELIGGER STATSSTØTTE
(86)
Ifølge artikel 107, stk. 1, i TEUF, er »statsstøtte eller støtte, som ydes ved hjælp af statsmidler under enhver tænkelig form, og som fordrejer eller truer med at fordreje konkurrencevilkårene ved at begunstige visse virksomheder eller visse produktioner, uforenelig med det indre marked i det omfang, den påvirker samhandelen mellem medlemsstaterne«.
(87)
For at en støtteforanstaltning udgør statsstøtte efter traktatens artikel 107, stk. 1, skal følgende betingelser alle være opfyldt:
-
den skal være ydet af staten eller med statsmidler
-
den skal give en selektiv fordel ved at begunstige visse virksomheder eller visse produktioner
-
den skal forvride eller true med at forvride konkurrencen
-
støtten skal påvirke samhandelen mellem medlemsstaterne.
(88)
Kommissionen vil i det følgende undersøge, om hver enkelt af disse betingelser er opfyldt i det foreliggende tilfælde.
7.1.1. Statsmidler og tilregnelse til staten
(89)
Kommissionen bemærker, at dommene afsagt af Consiglio di Stato kræver, at ministeriet betaler kompensation til Simet for levering af interregionale bustransportydelser fra 1987 til 2003 på ruter, der henhører under statens ansvarsområde. De ressourcer, hvorfra denne kompensation ville blive betalt, er dem, der er til rådighed for ministeriet, og de udgør dermed statsmidler. Beslutningen om at betale kompensation, som retten har truffet, kan tilregnes staten.
7.1.2. Selektiv økonomisk fordel
(90)
Kommissionen bemærker først og fremmest, at Simet udøver en økonomisk aktivitet, nemlig transport af passagerer mod vederlag. Simet skal således klassificeres som en »virksomhed« i henhold til artikel 107, stk. 1, i traktaten.
(91)
Tildelingen af foranstaltningen kan også betragtes som selektiv, da den kun er til fordel for Simet.
(92)
Med hensyn til spørgsmålet om tildeling af en økonomisk fordel følger det af Altmark-dommen, at den kompensation, der ydes af staten eller ved hjælp af statsmidler til virksomheder som betaling for de offentlige serviceforpligtelser, der pålægges dem, ikke medfører en sådan fordel for de berørte virksomheder og dermed ikke udgør støtte i henhold til artikel 107, stk. 1, forudsat at følgende fire betingelser er opfyldt (30):
-
det første skal den pågældende virksomhed faktisk være pålagt at opfylde offentlige serviceforpligtelser, og disse forpligtelser skal være klart definerede,
-
For det andet skal de kriterier, der er grundlaget for beregningen af kompensationen, være fastlagt på forhånd på en objektiv og gennemsigtig måde,
-
for det tredje må kompensationen ikke overstige, hvad der er nødvendigt for helt eller delvis at dække de udgifter, der er afholdt ved opfyldelsen af offentlige serviceforpligtelser, idet der skal tages hensyn til de hermed forbundne indtægter og til en rimelig fortjeneste ved opfyldelsen af forpligtelserne
-
For det fjerde skal størrelsen af den nødvendige kompensation, når den virksomhed, der skal overdrages en forpligtelse til offentlig tjeneste, ikke udvælges gennem et offentligt udbud, fastlægges på grundlag af en analyse af de omkostninger, som en gennemsnitsvirksomhed, der er veldrevet og tilstrækkeligt udstyret med transportmidler til at kunne opfylde de stillede krav til den offentlige tjeneste, ville have ved at gennemføre forpligtelserne, idet der skal tages hensyn til de hermed forbundne indtægter og til en rimelig fortjeneste ved opfyldelsen af forpligtelserne.
(93)
Med hensyn til den anden betingelse skal de kriterier, der er grundlaget for beregning af kompensationen, være fastsat på forhånd på en objektiv og gennemsigtig måde for at sikre, at de ikke medfører en økonomisk fordel, der kunne begunstige den støttemodtagende virksomhed i forhold til konkurrerende virksomheder. Men kravet om, at kriterierne for kompensation skal være fastlagt på forhånd, betyder ikke, at kompensationen skal beregnes på grundlag af en bestemt formel. Det afgørende er derimod, at det fra starten er klart, hvordan kompensationen beregnes.
(94)
I det foreliggende tilfælde har Simet ikke fremlagt nogen beviser for, at kompensationskriterierne for levering af de pågældende ydelser i den periode, der behandles, nogensinde blev fastlagt på forhånd på en objektiv og gennemsigtig måde. Tværtimod siges det i de koncessionsbetingelser, som Simet påberåber sig som grundlag for at vise, at virksomheden blev pålagt en offentlig serviceforpligtelse, at udførelsen af tjenesten ikke giver virksomheden ret til et tilskud eller kompensation af nogen art, og at tjenesten drives helt på virksomhedens egen risiko. Det er grunden til, at det i Consiglio di Statos dom 1405/2010 blev bestemt, at den pågældende kompensation skulle beregnes på grundlag af pålidelige data fra virksomhedens regnskaber. Da der ikke på forhånd er fastlagt kompensationskriterier, er alle sådanne beregninger nødvendigvis udelukkende baseret på efterfølgende vurderinger af de nettoomkostninger, der er involveret i den pågældende interregionale busdrift i fast rute, således som tilfældet er med de beregninger, der er indeholdt i den oprindelige rapport og i flertalsrapporten. Den anden Altmark-betingelse er derfor ikke opfyldt i den foreliggende sag.
(95)
Med henblik på at udelukke tilstedeværelsen af en økonomisk fordel i tilfælde, hvor der ydes kompensation til virksomheder som betaling for de offentlige serviceforpligtelser, der pålægges dem, kræver Altmark-dommen, at alle fire betingelser skal være opfyldt, og der er derfor ingen grund for Kommissionen til at undersøge, om de andre tre betingelser er opfyldt i det foreliggende tilfælde. Følgelig vil betaling af kompensation til Simet for levering af interregionale bustransportydelser for perioden 1987-2003 give virksomheden en selektiv økonomisk fordel.
7.1.3. Konkurrenceforvridning og påvirkning af samhandelen mellem medlemsstaterne
(96)
Med hensyn til disse to kriterier er det nødvendigt at undersøge, om den anmeldte foranstaltning er egnet til at fordreje konkurrencen i et sådant omfang, at den påvirker samhandelen mellem medlemsstaterne.
(97)
Som det fremgår af Altmark-dommen (31), har flere medlemsstater siden 1995 åbnet visse transportmarkeder for konkurrence fra virksomheder etableret i de øvrige medlemsstater, således at flere virksomheder allerede tilbyder transportydelser i byer, forstæder eller regioner i andre medlemsstater end deres hjemstat. Denne tendens er endnu mere udtalt for interregionale transporttjenester i fast rute som dem, Simet leverer. Derfor må en eventuel kompensation til Simet anses for at kunne fordreje konkurrencevilkårene med hensyn til levering af interregionale bustransporttjenester og at kunne påvirke samhandelen mellem medlemsstaterne idet den vil have en negativ indvirkning på mulighederne for transportvirksomheder, der er etableret i andre medlemsstater, for at tilbyde deres tjenester i Italien og vil styrke Simets position på markedet.
(98)
Kommissionen bemærker også, at Simet er aktiv på andre markeder som f.eks. internationale rejseydelser, ydelser inden for turisme samt busudlejning og således klart konkurrerer med andre virksomheder i Unionen på disse markeder. Enhver kompensation til Simet ville nødvendigvis også fordreje konkurrencevilkårene og også påvirke samhandelen mellem medlemsstaterne på disse markeder.
(99)
Kommissionen mener derfor, at den anmeldte foranstaltning vil kunne fordreje konkurrencevilkårene og påvirke samhandelen mellem medlemsstaterne.
7.1.4. Konklusion
(100)
På baggrund af ovenstående finder Kommissionen, at den anmeldte foranstaltning udgør statsstøtte efter traktatens artikel 107, stk. 1.
7.2. FRITAGELSE FOR UNDERRETNINGSPLIGTEN EFTER FORORDNING (EØF) NR. 1191/69
(101)
Ifølge Consiglio di Statos begrundelse for afgørelserne erhvervede Simet ret til at modtage kompensation for levering af de pågældende transportydelser på det tidspunkt, da virksomheden leverede disse ydelser. For at dette ræsonnement skal holde, skulle kompensationsbetalingerne have været fritaget for den obligatoriske anmeldelsesprocedure efter forordning (EØF) nr. 1191/69, artikel 17, stk. 2, idet undladelse af at anmelde kompensationen ellers ville have gjort den ulovlig, da den ville have været i strid med traktatens statsstøttebestemmelser.
(102)
Dette skyldes, at den kompensation, som i henhold til artikel 17, stk. 2, i nævnte forordning (EØF) nr. 1191/69, betales efter forordningen, er undtaget fra fremgangsmåden med forudgående underretning i traktatens artikel 108, stk. 3, og dermed fra forudgående anmeldelse. Det følger af Combus-dommen, at begrebet »kompensation for offentlig tjeneste« i denne bestemmelses forstand skal fortolkes meget snævert (32). Fritagelsen fra anmeldelse efter artikel 17, stk. 2, omfatter kun kompensation for offentlige serviceforpligtelser, der ensidigt er pålagt en virksomhed i henhold til artikel 2 i nævnte forordning, og som beregnes efter metoden i forordningens artikel 10 til 13 (den fælles kompensationsmetode), og den finder ikke anvendelse på kontrakter om offentlig tjeneste som defineret i artikel 14. Kompensation, der betales i henhold til en kontrakt om offentlig trafikbetjening som defineret i forordning (EØF) nr. 1191/69, artikel 14, der udgør statsstøtte, skal anmeldes til Kommissionen, før den gennemføres. Undladelse af dette vil resultere i, at kompensation bliver anset for ulovligt gennemført støtte.
(103)
Spørgsmålet om, hvorvidt artikel 17, stk. 2, faktisk fritog de italienske myndigheder for forhåndsanmeldelse i den foreliggende sag, afhænger derfor for det første af, om de italienske myndigheder rent faktisk ensidigt pålagde Simet en offentlig serviceforpligtelse, og for det andet af, om den kompensation, der betales i henhold til denne forpligtelse, er i overensstemmelse med forordning (EØF) nr. 1191/69. Kommissionen vil i det følgende undersøge begge spørgsmål.
7.2.1. Pålagde de italienske myndigheder ensidigt Simet en offentlig serviceforpligtelse?
(104)
Efter Simets opfattelse (33) kan den ensidige pålæggelse af en offentlig serviceforpligtelse udledes af de nærmere betingelser vedrørende de ydelser, der skal leveres, og som er fastsat i koncessionsbetingelserne for hver enkelt interregional buslinje i fast rute, af ministeriets pålæg vedrørende billetpriser og af de ministerielle afslag på at acceptere ændringer i de eksisterende linjer eller at udstede koncessioner på nye linjer.
(105)
På grundlag af de oplysninger, den har modtaget, finder Kommissionen imidlertid, at Simet ikke på overbevisende måde har vist, at de italienske myndigheder ensidigt pålagde virksomheden en offentlig serviceforpligtelse.
(106)
For det første kan det forhold, at Simet på eget initiativ anmodede om fornyelse af koncessionsbetingelserne gennem alle seksten år i den periode, der behandles, ikke forenes med ensidigt pålæg af en offentlig serviceforpligtelse. Formålet med disse betingelser var at give Simet eneret til at levere de relevante ydelser i den pågældende periode. Trods det forhold, at det i hver af disse betingelser hed, at udførelsen af tjenesten ikke gav koncessionshaveren ret til kompensation, og at tjenesten blev drevet udelukkende på virksomhedens egen risiko, anmodede Simet gang på gang om forlængelse af disse rettigheder.
(107)
For det andet betyder det forhold, at der i disse betingelser blev fastsat takster, ruter, frekvenser og tider tjenesterne, ikke nødvendigvis, at der blev pålagt Simet offentlige serviceforpligtelser som et resultat af koncessionerne. I betragtning af, at de leverede ydelser var trafik i fast rute, var det nemlig nødvendigt, at der i de koncessionsbetingelser, hvorved der tillagdes Simet en eksklusiv ret til at levere ydelserne, på forhånd blev fastsat oplysninger om de ydelser, der skulle leveres. Der er ikke fremlagt beviser for formelle anmodninger om at ændre disse betingelser efterfulgt af afslag fra ministeriets side. Simet har heller ikke fremlagt dokumentation, der viser, at disse betingelser blev ensidigt pålagt Simet af de italienske myndigheder, snarere end at de blev foreslået af operatøren til gengæld for retten til at levere tjenesteydelser på et eksklusivt grundlag og efterfølgende godkendt af ministeriet.
(108)
For det tredje har Simet, for så vidt angår den påståede forpligtelse til at transportere postforsendelser, ikke fremlagt nogen dokumentation for den faktisk ydede service og de dermed forbundne nettoomkostninger. Simet har heller ikke fremlagt dokumentation for, at virksomheden nogensinde har anfægtet bestemmelserne i koncessionsbetingelserne vedrørende transport af postforsendelser. Det kan enten betyde, at ydelse af denne service ikke var i strid med virksomhedens kommercielle interesser, eller at den anså ydelse af denne service som et rimeligt vederlag for retten til at drive den interregionale transport på et eksklusivt grundlag.
(109)
For det fjerde, hvad angår de billetpriser, som Simet kunne opkræve fra passagererne for de ydelser, virksomheden leverede, har de italienske myndigheder erkendt, at der ganske vist indtil år 2001 faktisk fandtes nationale bestemmelser, der fastsatte generelle retningslinjer for prissætningen af bustransportydelser som led i en bredere national transportpolitik og en bredere prispolitik (34), men operatørerne kunne indgive en særlig ansøgning om at måtte anvende en anden billetpris. Dette er tydeligt forklaret i det ministerielle brev, som Simet refererer til (35). Kommissionen noterer sig imidlertid, at Simet ikke har fremlagt nogen beviser for, at virksomheden nogensinde har indgivet en sådan ansøgning til de italienske myndigheder, eller at eventuelle ansøgninger om billetprisændringer i løbet af perioden 1987-2003 nogensinde blev afvist af ministeriet.
(110)
I modsætning til det af Simet anførte betyder det forhold, at billetpriserne for busdrift i fast rute på lange distancer var »godkendt« af ministeriets provinsmotorkontor (36) samt henvisningen til »regulerede« takster i cirkulære nr. 3/02 af 5. april 2002 (37) ikke, at disse takster ikke oprindeligt var fastsat af operatørerne. Brugen af disse udtryk betyder blot, at der var tale om billetpriser, som blev fastsat på forhånd af hensyn til gennemsigtighed og til oplysning for passagererne og efterfølgende blev godkendt af de kompetente ministerielle tjenester.
(111)
Under alle omstændigheder udgør sådanne foranstaltninger ikke en »tarifpligt« som omhandlet i artikel 2, stk. 5, i forordning (EØF) nr. 1191/69, som ville have været omfattet af den fælles kompensationsmetode. Sidstnævnte er begrænset til »transportvirksomhedernes forpligtelse til at anvende af myndighederne fastsatte eller godkendte, med virksomhedens forretningsmæssige interesse uforenelige vederlag, som især forekommer ved bestemte grupper af rejsende, bestemte godsarter eller bestemte forbindelser på grund af påbud om eller afslag på ændring af særlige tarifmæssige foranstaltninger«. Definitionen af tarifpligter »gælder hverken for forpligtelser, som for al erhvervsmæssig virksomhed følger af almindelige prispolitiske foranstaltninger, eller for forpligtelser, der følger af foranstaltninger, som med henblik på organisationen af transportmarkedet eller en del af transportmarkedet træffes med hensyn til de almindelige befordringsvederlag og -vilkår«.
(112)
Hvad angår de ministerielle afslag, som Simet har forelagt, bemærker Kommissionen afslutningsvis, at disse var anmodninger om udvidelse og ikke vedrørte ændringer i den måde, hvorpå levering af eksisterende tjenester fandt sted. En udvidelse af tjenesterne var ikke altid muligt på grund af den måde, hvorpå drift af passagerbefordring i fast rute reguleres i henhold til lov nr. 1822/39. Koncessioner til at levere nye tjenester eller til at udvide omfanget af eksisterende tjenester kunne kun gives i det omfang, de ikke berørte de rettigheder, der tilkom andre operatører med fast rute. Afslag på at starte nye tjenester eller udvide eksisterende tjenester var således resultatet af en afvejning af forskellige erhvervsdrivendes interesser og ikke en konsekvens af at pålægge offentlige serviceforpligtelser som påstået af Simet.
(113)
Dermed har Simet ikke godtgjort, at de italienske myndigheder ensidigt pålagde virksomheden en offentlig serviceforpligtelse.
7.2.2. Er den kompensation, der betales i henhold til denne forpligtelse, i overensstemmelse med forordning (EØF) nr. 1191/69?
(114)
Under alle omstændigheder, og selv hvis det blev påvist, at et ensidigt pålæg af offentlige serviceforpligtelser forelå i en eller anden form, skulle kompensationen for disse tjenester for at være fritaget for forudgående anmeldelse efter artikel 17, stk. 2, i den nævnte forordning, stadig opfylde kravene i den fælles kompensationsmetode (afdeling IV) i forordning (EØF) nr. 1191/69. Kommissionen mener ikke, at dette er tilfældet.
(115)
Kommissionen bemærker først, at artikel 10 i forordning (EØF) nr. 1191/69 bl.a. bestemmer, at størrelsen af kompensationen i tilfælde af en drifts- eller befordringspligt skal svare til forskellen mellem formindskelsen af byrderne og formindskelsen af indtægterne for virksomheder ved en fuldstændig eller delvis ophævelse af forpligtelsen i det pågældende tidsrum. Kommissionen bemærker endvidere, at ifølge Domstolen i Antrop-dommen er kravet i denne bestemmelse ikke opfyldt, når det »ikke på grundlag af sikre oplysninger [fra virksomhedens regnskaber][er] muligt at fastslå forskellen mellem de omkostninger, der kan henføres til virksomhed i de områder, der er omfattet af [de] respektive koncessioner, og de tilsvarende indtægter, og det […]derfor ikke [er] muligt at beregne den ekstraomkostning, der følger af [den pågældende virksomheds] opfyldelse af forpligtelserne til offentlig tjeneste« (38).
(116)
Pr. 1. juli 1992 kræver forordning (EØF) nr. 1191/69 ifølge artikel 1, stk. 5, litra a), desuden, at en transportvirksomhed når den både præsterer tjenesteydelser, der er omfattet af forpligtelser til offentlig tjeneste, og udfører andre aktiviteter, skal drive de pågældende offentlige tjenester i særlige afdelinger, og: (i) regnskabet for hver af disse driftsaktiviteter skal føres særskilt, og de tilsvarende aktiver skal opføres efter gældende regnskabsforskrifter, og ii) udgifterne skal balancere med driftsindtægterne og de offentlige myndigheders indbetalinger uden mulighed for overførsel fra eller til et andet af virksomhedens aktivitetsområder.
(117)
I det foreliggende tilfælde har Simet ikke gennemført en egentlig kontoadskillelse for de forskellige tjenester, virksomheden præsterede, før 2002, og der kan rejses spørgsmål om soliditeten af omkostningskontiene med hensyn til kontoadskillelse for årene 2002 og 2003, da der ikke er noget bevis for, at disse omkostningskonti blev brugt af virksomhedens ledelse til at udøve kontrol over virksomhedens drift. Artikel 10 er derfor ikke blevet overholdt.
(118)
For det andet har Simet ikke påvist, at de »økonomiske ulemper … [blev opgjort] under hensyntagen til forpligtelsens virkninger på virksomhedens samlede drift« (artikel 5, stk. 1, i forordning (EØF) nr. 1191/69), og kravet om at fastsætte størrelsen af kompensationen på forhånd (forordningens artikel 13) var, som der er gjort rede for i afsnit 7.1.2, heller ikke opfyldt.
(119)
Endelig dækker kompensationsperioden for den anmeldte foranstaltning årene 1987-2003. Men den fælles kompensationsmetode fandt kun anvendelse på interregional bustrafik indtil juli 1992 og blev efterfølgende, ved Rådets forordning (EØF) nr. 1893/91 (39), begrænset til »transportydelser i byer, forstæder eller regioner«. Definitionen af »transportydelser i regioner«, der er opstillet i forordning (EØF) nr. 1191/69 (»transportydelser, der tager sigte på at opfylde transportbehovene i en region«), kan ikke udvides til at omfatte alle transportydelser, der tjener til at opfylde behovene hos befolkningen i en region, og derfor heller ikke til at omfatte interregionale ruter. Dette skyldes, at en så bred fortolkning ville have gjort forordningen stort set ineffektiv, idet medlemsstaterne kunne udelukke virksomheder, hvis aktiviteter udelukkende omfattede »transportydelser i byer, forstæder eller regioner« (40) fra forordningens anvendelsesområde.
(120)
Kommissionen finder derfor, at den anmeldte kompensation ikke er i overensstemmelse med den fælles kompensationsmetode i forordning (EØF) nr. 1191/69.
7.2.3. Konklusion vedrørende fritagelse for at anmelde
(121)
I lyset af ovenstående konkluderer Kommissionen, at den kompensation, som Consiglio di Stato finder skal betales til Simet for levering af interregional bustransport i perioden 1987-2003, ikke var fritaget fra obligatorisk forudgående anmeldelse efter artikel 17, stk. 2, i forordning (EØF) nr. 1191/69.
7.3. STØTTENS FORENELIGHED
(122)
Da det ikke er påvist, at kompensationen var fritaget for forudgående anmeldelse efter artikel 17, stk. 2, i forordning (EØF) nr. 1191/69, skal foreneligheden af disse betalinger med det indre marked undersøges, da de, som der er gjort rede for i afsnit 7.1 ovenfor, udgør statsstøtte efter TEUF artikel 107, stk. 1.
(123)
Kommissionen er af den opfattelse, at undersøgelsen af den anmeldte foranstaltnings forenelighed bør ske i henhold til forordning (EF) nr. 1370/2007, der trådte i kraft den 3. december 2009 og ophævede forordning (EØF) nr. 1191/69, da det er den lovgivning, der er gældende på det tidspunkt, hvor denne beslutning vedtages (41). Kommissionen bemærker i den forbindelse, at den kompensation, som Simet har fået tilkendt af Consiglio di Stato, endnu ikke er udbetalt, hvorfor den dato, hvor virkningerne af den planlagte støtte ville vise sig, er den samme som den, på hvilken Kommissionen vedtager beslutningen om støttens forenelighed med det indre marked (42). Desuden er det tvivlsomt, om en ret til kompensation uigenkaldeligt blev givet til Simet forud for dom 1405/2010, der blev afsagt af Consiglio di Stato den 9. marts 2010, og som forpligter den italienske stat til at foretage disse betalinger til den pågældende virksomhed. Som der er gjort rede for i pkt. (94) ovenfor siges det i de koncessionsbetingelser, som Simet påberåber sig som grundlag for at vise, at en offentlig serviceforpligtelse blev pålagt virksomheden, at udførelsen af tjenesten ikke giver virksomheden ret til et tilskud eller kompensation af nogen art, og at tjenesten drives helt på virksomhedens egen risiko. Endelig bør det understreges, at størrelsen af den kompensation, der skal betales til Simet endnu ikke er blevet besluttet af Consiglio di Stato.
(124)
Forordning (EF) nr. 1370/2007 regulerer indgåelse af kontrakt om offentlig trafikbetjening som defineret i forordningens artikel 2, litra i) inden for offentlig personbefordring ad vej og med jernbane. Ifølge forordningens artikel 9, stk. 1 er »kompensationer for offentlig trafikbetjening i forbindelse med drift af offentlig personbefordring … der ydes i overensstemmelse med denne forordnings bestemmelser, […] forenelige med [det indre marked]. Sådanne kompensationer er fritaget for den pligt til forudgående underretning, der er fastsat i traktatens artikel [108, stk. 3].«
(125)
Af de grunde, der er anført nedenfor, mener Kommissionen, at den anmeldte kompensation ikke opfylder betingelserne i forordning (EF) nr. 1370/2007, og derfor kan den ikke erklæres forenelig med det indre marked på grundlag af forordningens artikel 9, stk. 1.
(126)
Kommissionen bemærker især, at selv om koncessionsbetingelserne opfyldte kravene i henhold til artikel 2, litra i), i forordning (EF) nr. 1370/2007 for definitionen af en kontrakt om offentlig trafikbetjening, er det ikke alle bestemmelserne i forordningens artikel 4, som fastlægger det obligatoriske indhold i kontrakter om offentlig trafikbetjening og generelle regler, der er overholdt. For eksempel kræves det i artikel 4, stk. 1, litra b, at de parametre, på grundlag af hvilke kompensationen beregnes, skal være fastlagt på forhånd på en objektiv og gennemsigtig måde, således at overkompensation udelukkes, mens der i artikel 4, stk. 1, litra c) og artikel 4, stk. 2, fastlægges ordninger med hensyn til fordelingen af omkostninger og indtægter. Som der er gjort rede for i forbindelse med Kommissionens undersøgelse af det andet kriterium i Altmark-dommen i afsnit 7.1.2, er det i de pågældende koncessionsbetingelser fastsat, at udførelsen af tjenesten ikke giver Simet nogen ret til et tilskud eller kompensation af nogen art, og at tjenesten drives helt på virksomhedens egen risiko. En sådan udelukkelse af kompensation indebærer nødvendigvis, at kompensationsparametrene ikke er blevet fastlagt på forhånd, hvorfor artikel 4 i forordningen ikke er overholdt.
(127)
Endvidere bestemmes det i artikel 6, stk. 1, at i tilfælde af direkte tildelte kontrakter om offentlig trafikbetjening skal kompensationen være i overensstemmelse med bestemmelserne i forordning (EF) nr. 1370/2007 og med de bestemmelser, der er fastsat i bilaget, for at sikre, at kompensationen ikke går ud over, hvad der er nødvendigt for at udføre den offentlige serviceforpligtelse. I det nævnte bilag kræves bl.a. en regnskabsmæssig udskilning (punkt 5), og det angiver, hvordan det maksimale kompensationsbeløb bør fastlægges.
(128)
Som anført i afsnit (115) ovenfor anvendte Simet i størstedelen af den anmeldte periode (mellem 1987 og 2001) ikke en egentlig kontoadskillelse, ligesom der kunne rejses spørgsmål om soliditeten af omkostningskontiene for 2002 og 2003. Derfor er det umuligt at bevise, at den kompensation, der i sidste ende ydes, uanset dens størrelse, ikke er større end den økonomiske nettovirkning, dvs. summen af de virkninger - såvel positive som negative - som opfyldelse af den offentlige serviceforpligtelse har for de omkostninger og indtægter, som en operatør af offentlig trafikbetjening har (bilagets punkt 2).
(129)
Fraværet af forudfastlagte kompensationsparametre medfører desuden, at enhver omkostningsfordeling nødvendigvis må gennemføres efterfølgende på grundlag af vilkårlige antagelser, således som det blev gjort i både den oprindelige rapport og i flertalsrapporten. Kommissionen kan imidlertid ikke acceptere de antagelser, der blev gjort i flertalsrapporten, nemlig at hver eneste tjeneste udført af virksomheden nødvendigvis skulle udgøre den samme forholdsmæssige andel af indtægterne og omkostningerne i et givet år. Da en efterfølgende beregning nødvendigvis vil resultere i fuld kompensation for de omkostninger, der er afholdt ved udførelsen af tjenesten, mener Kommissionen endvidere, at en forrentning af egenkapitalen, der overstiger den relevante swaprente plus 100 basispoint, som blev anvendt i både den oprindelige rapport og i flertalsrapporten, normalt ikke vil blive betragtet som et passende grundlag for beregningen af en rimelig fortjeneste.
(130)
Kommissionen mener derfor, at den kompensation, som Consiglio di Stato har truffet bestemmelse om, og som ikke er fastsat i koncessionsbetingelserne, ikke ville blive ydet i overensstemmelse med bestemmelserne i forordning (EF) nr. 1370/2007, og at den anmeldte foranstaltning derfor er uforenelig med det indre marked.
(131)
Hvad endelig angår Simets påstand om, at Consiglio di Statos dom 1405/2010 ikke vedrører en tildeling af kompensation for offentlig tjeneste baseret på den gældende forordning, men udgør en tilkendelse af erstatning i forbindelse med en tilsidesættelse af forordning (EØF) nr. 1191/69, som stammer fra den påståede ulovlige ensidige pålæggelse af offentlige serviceforpligtelser i henhold til forordningens artikel 1, stk. 3 og stk. 5, bemærker Kommissionen, at der ganske vist ikke findes nogen henvisning til forordning (EØF) nr. 1191/69 i konklusionen i dom 1405/2010, men dommen henviser faktisk til Simets ret til at modtage beløb i form af kompensation i henhold til artikel 6, 10 og 11 i forordning (EØF) nr. 1191/69, som skal fastsættes af myndighederne på grundlag af pålidelige data (43). Endvidere forkastede Consiglio di Stato selv i dom 1405/2010 Simets erstatningskrav, som retten forstod skulle dække de resterende tab, der ikke var dækket af den kompensation, der skulle gives, samt virksomhedens krav vedrørende ugrundet berigelse, da den principale påstand om kompensation i henhold til forordning (EØF) nr. 1191/69 var taget til følge (44). Således udtaler Consiglio di Stato i dommens punkt 3.3: »Ingen af de af appellanten fremsatte erstatningskrav kan accepteres på nuværende tidspunkt, fordi man først vil vide, om der vil være et yderligere tab, der ikke er dækket af det fastlagte beløb, og som skal opgøres og bevises af den pågældende virksomhed, når administrationen har fastlagt det beløb, der er nævnt ovenfor.«
(132)
Under alle omstændigheder mener Kommissionen, at en tilkendelse af erstatning til Simet for de italienske myndigheders påståede ulovlige ensidige pålæggelse af offentlige serviceforpligtelser, beregnet på grundlag af den fælles kompensationsmetode i forordning (EØF) nr. 1191/69, vil være i strid med traktatens artikel 107 og 108. Dette skyldes, at en sådan tilkendelse ville frembringe nøjagtig samme resultat for Simet som en tilkendelse af kompensation for offentlig tjeneste for den pågældende periode, på trods af at koncessionsbetingelserne for de pågældende tjenesteydelser hverken var fritaget for forhåndsanmeldelse eller var i overensstemmelse med de materielle krav i forordning (EØF) nr. 1191/69 og forordning (EF) nr. 1370/2007, således som det er påvist ovenfor. Den omstændighed, at en sådan erstatning skulle kunne tilkendes, ville således reelt gør det muligt at omgå statsstøttereglerne og de af EU-lovgiveren opstillede betingelser, hvorunder de kompetente myndigheder, når de pålægger eller indgår kontrakter vedrørende offentlige serviceforpligtelser, kompenserer operatører af offentlig trafikbetjening for omkostninger til gengæld for opfyldelsen af forpligtelsen til offentlig trafikbetjening. Endelig, som tidligere nævnt, gav de koncessionsbetingelser, i henhold til hvilke Simet præsterede transportydelserne, ikke mulighed for betaling af nogen økonomisk kompensation. Simet indgik aftale om at udføre tjenesterne i henhold til de betingelser, der var anført i koncessionerne, og på virksomhedens egen risiko.
(133)
Derfor kan Kommissionen ikke acceptere Simets påstand om, at Consiglio di Statos dom 1405/2010 udgør en tilkendelse af erstatning i forbindelse med en tilsidesættelse af forordning (EØF) nr. 1191/69 og ikke en ydelse af kompensation for offentlig tjeneste.
8. KONKLUSION
(134)
I lyset af ovenstående finder Kommissionen, at den anmeldte foranstaltning udgør statsstøtte i henhold til artikel traktatens 107, stk. 1, som er uforenelig med det indre marked,
TRUFFET DENNE AFGØRELSE:
Artikel 1
De kompensationsbetalinger til Simet, som de italienske myndigheder har anmeldt, udgør statsstøtte i henhold til artikel 107, stk. 1, i traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde. Støtten var ikke fritaget for forhåndsanmeldelse i henhold til artikel 17, stk. 2, i forordning (EØF) nr. 1191/69.
Støtten er ikke forenelig med det indre marked, da betingelserne i forordning (EF) nr. 1370/2007 ikke er til stede. De italienske myndigheder kan derfor ikke gennemføre støtten.
Artikel 2
Denne afgørelse er rettet til Den Italienske Republik.
Udfærdiget i Bruxelles, den 2. oktober 2013.
ODLUKA KOMISIJE
od 2. listopada 2013.
o naknadi koju treba platiti društvu Simet SpA za usluge javnog prijevoza pružene u razdoblju od 1987. do 2003. (mjera državne potpore SA.33037 (2012/C) - Italija)
(priopćeno pod brojem dokumenta C(2013) 6251)
(Vjerodostojan je samo tekst na talijanskom jeziku)
(Tekst značajan za EGP)
(2014/201/EU)
EUROPSKA KOMISIJA,
uzimajući u obzir Ugovor o funkcioniranju Europske unije, a posebno njegov članak 108. stavak 2. prvi podstavak,
uzimajući u obzir Sporazum o Europskom gospodarskom prostoru, a posebno njegov članak 62. stavak 1. točku (a),
nakon poziva zainteresiranim stranama na podnošenje svojih primjedbi u skladu s prethodno navedenim odredbama (1) i uzimajući u obzir njihove primjedbe,
budući da:
1. POSTUPAK
(1)
Talijanska su tijela 18. svibnja 2011. obavijestila elektroničkim putem, u skladu s člankom 108. stavkom 3. Ugovora, o naknadi danoj društvu Simet SpA (dalje u tekstu: „Simet”) za pružanje usluga međuregionalnog autobusnog prijevoza putnika u okviru obveze pružanja javne usluge koja je izvršena u razdoblju od 1987. do 2003., po nalogu Državnoga vijeća (Consiglio di Stato), talijanskog Visokog upravnog suda (dalje u tekstu: „prijavljena mjera”). Ta je prijava upisana pod brojem predmeta SA.33037.
(2)
Daljnje informacije o prijavljenoj mjeri pružila su talijanska tijela u podnescima od 12. srpnja 2011., 5. listopada 2011., 20. veljače 2012., 2. i 28. ožujka 2012. te 17. travnja 2012.
(3)
Dopisom od 31. svibnja 2012. Komisija je obavijestila Italiju da je odlučila pokrenuti postupak utvrđen u članku 108. stavku 2. Ugovora („odluka o pokretanju postupka”).
Sljedeći su podnesci primljeni unutar prihvaćenih rokova:
-
Talijanska su tijela podnijela svoja zapažanja o odluci o pokretanju postupka u dopisima od 1. lipnja 2012., 24. rujna 2012. i 11. listopada 2012.
-
Jedina treća strana koja je podnijela zapažanja kao reakciju na odluku o pokretanju postupka bilo je društvo Simet, potencijalni korisnik prijavljene mjere. Podnesci društva Simet primljeni su 4. kolovoza 2012., 31. listopada 2012. i 13. prosinca 2012.
-
Talijanska su tijela iznijela primjedbe na podneske treće strane dopisima od 28. studenog 2012., 4. prosinca 2012., 19. prosinca 2012. i 10. siječnja 2013.
2. OPIS MJERE
2.1. TRGOVAČKO DRUŠTVO I PRUŽENE USLUGE
(4)
Simet je privatno trgovačko društvo koje pruža usluge linijskog autobusnog prijevoza putnika na temelju koncesije koju je odobrila talijanska država u skladu sa Zakonom 1822/39 (2). Preciznije rečeno, Simet upravlja mrežom međuregionalnih linijskih autobusnih veza između regije Kalabrije i drugih talijanskih regija. Osim tih usluga, koje predstavljaju otprilike dvije trećine njihovih prihoda, društvo također pruža druge usluge, uključujući usluge međunarodnih putovanja, turističke usluge te iznajmljivanje autobusa s vozačem (3), na što otpada preostala trećina prihoda.
(5)
U listopadu 1999. društvo Simet po prvi je put zatražilo od Ministarstva infrastrukture i prometa („Ministarstvo”) naknadu za usluge međuregionalnog autobusnog prijevoza u odnosu na razdoblje koje započinje s 1987. godinom (4). Ministarstvo je odbilo taj i kasnije zahtjeve, smatrajući da nije povjerilo društvu Simet obvezu pružanja javne usluge.
(6)
Prema tvrdnjama talijanskih tijela, društvo Simet je, kao i ostali pružatelji usluga u međuregionalnom linijskom autobusnom prijevozu, poslovalo na temelju privremenih dozvola (koncesija) koje se svake godine obnavljaju na zahtjev trgovačkih društava. Tim je koncesijama trgovačkom društvu dodijeljeno ekskluzivno pravo pružanja odgovarajućih usluga. U specifikacijama godišnjih koncesija bilo je navedeno da pružanje navedene usluge ne daje prava trgovačkom društvu na subvenciju ili naknadu bilo kakve vrste i da se usluga pruža u potpunosti na rizik društva. Cijene putnih karata, koje je predložilo samo društvo,odrazile su se i u specifikacijama godišnjih koncesija koje je prihvatilo Ministarstvo.
(7)
Tijekom vremena društvo je podnijelo niz zahtjeva za promjenom uvjeta za isporuku usluga koje pruža, koji su obično bili odobreni u skladu s postupkom utvrđenim u Uredbi Predsjednika Republike 369/94 (5). Člancima 4. i 5. Uredbe Predsjednika Republike 369/1994 predviđa se detaljan postupak ocjene i komparativne analize zahtjeva za uvođenje bilo koje nove usluge utemeljene na koncesiji.
2.2. PRESUDE DRŽAVNOGA VIJEĆA KOJE SU PRETHODILE ODLUCI O POKRETANJU POSTUPKA
(8)
Kao odgovor na to što je Ministarstvo odbilo odobriti naknade za javnu uslugu za razdoblje koje započinje 1987., društvo Simet pokrenulo je postupak pred talijanskim upravnim sudovima, zahtijevajući naknadu za izvršenje obveza javne usluge.
(9)
Povodom žalbe, u presudi 1405/2010 od 9. ožujka 2010. („presuda 1405/2010”), Državno vijeće priznalo je društvu Simet pravo da primi naknadu za usluge linijskog (pretežno međuregionalnog) autobusnog prijevoza pružene u skladu s koncesijama koje je dodijelila talijanska država. Točni iznos naknade trebalo je utvrditi na temelju pouzdanih računovodstvenih podataka društva.
(10)
Kao što je podrobnije objašnjeno u odluci o pokretanju postupka, u presudi 1405/2010 ne navodi se točno kojim je pravnim aktom uvedena obveza pružanja javne usluge, ili u kojem obliku. Nalog 2072 Državnoga vijeća, izdan 18. siječnja 2011., nakon što upravno tijelo nije djelovalo u skladu s presudom 1405/2010, u tom je pogledu eksplicitniji i u njemu se navodi da je „Ministarstvo više puta odbilo dati trgovačkom društvu priliku da promijeni relacije, vremena polaska i autobusna stajališta te je naredilo da cijene putnih karata održava jednakima ili ispod onih koje naplaćuje Ferrovie dello Stato (Talijanska državna željeznica) - trgovačko društvo vjeruje da ovi elementi pokazuju da se radilo o pružanju javne usluge.”
(11)
Premda se u presudi 1405/2010 spominje nova Uredba (EZ) br. 1370/2007 Europskog parlamenta i Vijeća (6), kojom se uređuju naknade za javne usluge u mjeri u kojoj se „utvrđuju kriteriji za naknadu koji se ne razlikuju od onih utvrđenih u prethodnim uredbama Zajednice”, Državno vijeće naložilo je odgovornim tijelima da isplate društvu Simet naknadu na temelju članaka 6., 10. i 11. Uredbe Vijeća (EEZ) br. 1191/69 (7).
(12)
Talijanska su tijela odlučila pričekati ocjenu Komisije u pogledu prijavljene mjere prije no što izvrše odluke Državnoga vijeća (presudu 1405/2010 i nalog 2072/2010) i isplate naknadu društvu Simet.
2.3. PRVOTNO PRIJAVLJENI IZNOS MOGUĆE NAKNADE ZA PRUŽANJE JAVNE USLUGE
(13)
U pogledu iznosa naknade koji treba isplatiti društvu Simet za usluge koje je pružilo, talijanska su tijela podnijela Komisiji izvješće, koje je naručilo društvo Simet, a pripremio vanjski konzultant („početno izvješće”), bez potvrđivanja procjena koje je ono sadržavalo. U početnome je izvješću procijenjeno da naknada koju treba isplatiti iznosi otprilike 59,4 milijuna EUR (8).
(14)
Naknadno se, međutim, zahtjeve za naknadom ponovo procijenilo, zato što je nakon donošenja odluke o pokretanju postupka Državno vijeće zatražilo neovisnu ocjenu odgovarajuće razine naknade. O ishodu te ocjene raspravlja se u odjeljcima 2.6 i 2.7.
2.4. TRAJANJE
(15)
Iako SIMET zahtijeva naknadu za usluge pružene do kraja 2013. (9), talijanska tijela smatraju da odgovarajuće razdoblje u svrhu ove prijave pokriva samo godine od 1987. do 2003., jer se presuda 1405/2010 odnosi samo na žalbu koja obuhvaća to razdoblje. Osobito se u točki 3.1. presude 1405/2010 jasno poziva na obeštećenje za razdoblje od 1987. do 2003.
2.5. RAZVOJ DOGAĐANJA U NACIONALNIM SUDSKIM POSTUPCIMA KOJI SU USLIJEDILI NAKON ODLUKE O POKRETANJU POSTUPKA
(16)
Nakon što su talijanska tijela odbila izvršiti presudu 1405/2010 i nalog 2072/2011, Državno vijeće sastavilo je novi nalog, br. 270/2012, kojim se imenuje skupina nezavisnih stručnjaka koja je trebala odlučiti o načinu provođenja presude 1405/2010.
(17)
To je tijelo, sastavljeno od predsjednika i dva člana, imalo zadaću izračunati iznos naknade plative društvu Simet u skladu s presudom 1405/2010. Istodobno su stranke u sporu imenovale vlastite stručnjake, koji su komentirali preliminarne nalaze stručnoga tijela. To je dovelo do razmjene niza izvješća i odgovora tijekom narednih mjeseci.
(18)
Stručno tijelo završilo je s radom u kolovozu 2012. Nije došlo do jednoglasnog zaključka. Umjesto toga, Državnome vijeću podnesena su dva zasebna izvješća:
-
29. kolovoza 2012. podneseno je izvješće manjine članova, koje je potpisao predsjednik tijela kojeg je imenovalo Državno vijeće, u kojem se zaključuje da nema dovoljno podataka za utvrđivanje naknade koju treba isplatiti društvu Simet te da se stoga naknada ne može dodijeliti.
-
20. kolovoza 2012. podneseno je izvješće većine članova, koje su potpisala dva od tri stručnjaka koje je imenovalo Državno vijeće, u kojem je zaključeno da naknada koju treba isplatiti društvu Simet iznosi 22 049 796 EUR.
(19)
Budući da je postupak dobivanja državne potpore i dalje u tijeku pred Komisijom, Državno vijeće još nije donijelo konačnu odluko o iznosu naknade koju treba isplatiti društvu Simet.
2.6. IZVJEŠĆE MANJINE ČLANOVA
(20)
U izvješću manjine članova stavlja se poseban naglasak na sljedeće točke:
-
nedostatak pouzdanih podataka za izračun naknade (kao što se traži nalogom 2072/2011 i presudom 1405/2010),
-
nedostatak odvojenog računovodstva, koje se traži Uredbom (EEZ) br. 1191/69 kao nužan uvjet za dodjelu naknade (kako bi se spriječila prekomjerna naknada),
-
nemogućnost zamjene odvojenog računovodstvenog sustava drugim računovodstvenim sustavima, za koje se još nije pokazalo da omogućuju točnu identifikaciju svih elemenata troškova i prihoda,
-
što se tiče godina za koje su dostupni podaci iz troškovnog računovodstva (samo dvije godine: 2002. i 2003.), dokumenti priloženi financijskim izvještajima (napomene uz financijski izvještaj i izvješće o poslovanju) ne sadržavaju upućivanja na takve podatke. Ovo bi moglo ukazati na to da tijela korporativnog upravljanja nisu koristila račune troškova za praćenje poslovanja trgovačkog društva,
-
nedostatak prethodno utvrđenih parametara za izračun naknade,
-
propust trgovačkoga društva da utvrdi precizne, specifične i nedvosmislene obveze pružanja javne usluge (u odnosu na vrste utvrđene u zakonodavstvu Unije) za pojedine relacije,
-
propust da utvrdi „gospodarski nepovoljniji položaj” koji proizlazi iz tih obveza,
-
nedostatak dokaza koji bi ukazali na štetu koju je pretrpjelo društvo Simet, na kojem je bio teret dokazivanja u postupcima koji su doveli do presude 1405/2010.
(21)
S obzirom na ove manjkavosti, u izvješću manjine članova zaključuje se da nema pouzdanih podataka za izračun naknade čija se isplata nalaže presudom 1405/2010 te da se stoga ne može odrediti iznos naknade.
2.7. IZVJEŠĆE VEĆINE ČLANOVA
(22)
U izvješću većine članova stručnjaci se služe sljedećom metodom za izračun naknade koju treba isplatiti društvu Simet:
2.7.1. Element naknade utemeljen na razlici između operativnih troškova i prihoda
2.7.1.1. Metoda za procjenu prihoda
(23)
Za razdoblja od 1987. do 1992. i od 2002. do 2003. stručnjaci su izlučili prihod dobiven iz usluga linijskog autobusnog prijevoza izravno iz financijskih izvještaja. Za razdoblje1993.-2001. stručnjaci su se koristili dokumentacijom društva Simet o prihodima, jer se u financijskim izvještajima za to razdoblje ne opisuju potanko prihodi proizašli iz tih usluga (10). Na temelju ovih izračuna utvrđeno je da je ukupni prihod za razdoblje od 1987.-2003. iznosio 57 213 440 EUR.
2.7.1.2. Metoda za procjenu troškova usluge autobusnog prijevoza
(24)
Budući da nikakvi računi troškova nisu bili dostupni za razdoblje od 1987. do 1992., stručnjaci su preraspodijelili troškove na usluge međuregionalnog linijskog autobusnog prijevoza na temelju postotka prihoda koji su proizvele te iste usluge tijekom navedenog razdoblja. Stručnjaci su ukupan iznos troškova uzeli iz pojedinačnih godišnjih financijskih izvještaja. Zatim su, kako bi rekonstruirali operativne troškove, od ukupnih troškova odbili sljedeće neoperativne troškove: dospjele kamate, financijske troškove, gubitke raspolaganja imovinom, razne gubitke i troškove, izravne poreze i završne zalihe. Konačno, operativni troškovi koji se mogu pripisati uslugama međuregionalnog linijskog autobusnog prijevoza određeni su na temelju postotka prihoda koji su proizvele iste usluge linijskog autobusnog prijevoza.
(25)
Za razdoblje od 1993.-2001. Simet je promijenio način predstavljanja podataka u godišnjim financijskim izvještajima (11). Kao rezultat toga, za te su godine stručnjaci iz godišnjih financijskih izvještaja trgovačkoga društva izveli vrijednost ukupnih operativnih troškova, a ona je algebarski zbroj sljedećih stavki proizvodnih troškova: pomoćni i potrošni materijali, vanjske usluge, korištenje imovine koja nije u vlasništvu, troškovi osoblja, amortizacija, varijacije u zalihama sirovina, pomoćnog i potrošnog materijala te razni operativni troškovi. Operativni troškovi koji se mogu pripisati linijskim uslugama autobusnog prijevoza potom su utvrđeni na temelju postotka prihoda koji su proizvele iste te usluge linijskog autobusnog prijevoza (kao što je učinjeno za razdoblje od 1987. do 1992). Za godine 2000. i 2001., čak i ako se primijeni troškovno računovodstvo, nema dovoljno iscrpnih odgovarajućih dokumenata, zbog čega je donesena odluka da se koristi ista metoda za identifikaciju troškova koji proizlaze iz usluga linijskog autobusnog prijevoza kao i za prethodne godine.
(26)
Podaci troškovnog računovodstva bili su dostupni za godine 2002. i 2003. Stručnjaci su stoga podijelili troškove u sljedeće kategorije: i. troškovi koji se odnose na kilometražu; ii. troškovi koji se mogu izravno raspodijeliti na usluge linijskog autobusnog prijevoza, i iii. troškovi utemeljeni na prometu koje je moguće raspodijeliti.
-
Prva kategorija troškova uključuje troškove koji se odnose na gorivo, motorno ulje, gume, rezervne dijelove, honorarne poslove, pranje vozila, cestarine, obvezno servisiranje vozila, leasing i amortizaciju imovine. Svaka od ovih stavki troškova podijeljena je s ukupnim brojem prijeđenih kilometara, nakon čega je trošak po kilometru pomnožen s brojem prijeđenih kilometara samo u linijskom autobusnom prijevozu.
-
Druga kategorija troškova uključuje stavke troškova koje se, na temelju troškovnog računovodstva, mogu izravno pripisati uslugama međuregionalnog linijskog autobusnog prijevoza. Oni uključuju: izravno zapošljavanje, zbrinjavanje otpada, dospjele provizije, razne pristojbe, naknade za parkiranje, unajmljivanje vozila treće strane za usluge linijskog autobusnog prijevoza, nabava za usluge koje se pružaju u vozilima te nadoknada troškova putničkog osoblja.
-
Treća kategorija troškova uključuje „neizravne troškove” i obuhvaća neizravne troškove rada, režijske troškove, osiguranje autobusa, porez na vlasništvo nad vozilima i najam prostorija. Navedeni su se troškovi raspodijelili na temelju postotka prihoda dobivenih od istih usluga linijskog autobusnog prijevoza.
(27)
Nakon zbrajanja tako izračunanih iznosa za svako od gore navedenih razdoblja, ustanovilo se da su ukupni troškovi koji se odnose na usluge linijskog autobusnog prijevoza za razdoblje od 1987.-2003. iznosili 59 510 413 EUR.
(28)
Konačno, nakon oduzimanja tih troškova od prihoda proizašlih iz usluga linijskog autobusnog prijevoza, u izvješću većine članova dolazi se do gubitka u redovitom poslovanju od 2 296 973 EUR za razdoblje od 1987.-2003.
2.7.2. Element naknade koji se odnosi na potrebu osiguranja nadoknade angažiranog kapitala:
(29)
Stručnjaci su za svaku pregledanu godinu utvrdili iznos angažiranog kapitala, koji je zbroj:
-
vlasničkog kapitala (E), čija je vrijednost uzeta iz godišnjih financijskih izvještaja, uzimajući u obzir dionički kapital, i
-
kreditnog kapitala (D). Stručnjaci su pod kreditnim kapitalom ubrojili samo financijski dug, tj. iznose koje treba platiti bankama i drugim zajmodavcima.
(30)
Formula ponderiranog prosječnog troška kapitala (eng. Weighted Average Cost Of Capital, WACC) uzeta je kao osnova za utvrđivanje stope za nadoknadu angažiranog kapitala.
Pri čemu je:
Re
=
zahtijevana stopa povrata na vlasnički kapital;
Rd
=
trošak duga, E = vlasnički kapital poduzeća;
D
=
dug poduzeća, ;
E/V
=
udio vlasničkog kapitala u ukupno investiranom kapitalu;
D/V
=
udio duga u ukupno investiranom kapitalu;
Tc
=
stopa poreza na dobit
(31)
Zahtijevana stopa povrata na vlasnički kapital izračunata je pomoću „Modela procjene kapitalne imovine”. Taj model opisuje odnos između rizika i očekivanog povrata.
Where:
rf
=
Risk free rate
βa
=
Bata of the security
=
Expected market return
(32)
Kamatna stopa za desetogodišnje državne obveznice, uzeta iz nacionalnih statistika, korištena je kao zamjena za nerizične kamate (rf).
(33)
Za godine za koje je trebalo izračunati naknadu, stručnjaci su zaključili da su ulagači koji su ulagali u dionice radije nego u nerizične vrijednosnice na talijanskom tržištu u prosjeku tražili premije za rizik (rm - rf) od 5,8 % (12).
(34)
Beta koeficijent (13) dionica u kapitalu društva Simet izračunan je uzimanjem vrijednosti bete bez efekta duga (14) od 0,39 za usluge autobusnog prijevoza i prijevozni sektor (15). Slijedom toga, beta vrijednost prilagođena je u odnosu na financijsku strukturu koju je društvo navelo u izvješću za svaku godinu:
(35)
U razdoblju od 1987. do 1994. stopa poreza na dobit poduzeća u Italiji iznosila je 36 %, od 1995. do 2000. bila je 37 %, a od 2001. do 2002. 36 %.
(36)
Prema izjavi stručnjaka, nadoknada angažiranog kapitala osigurava naknadu koju Simet treba primiti nakon oporezivanja. Kako će naknada biti oporeziva, mora se prilagoditi na sljedeći način:
(37)
Na temelju navedenih formula stručnjaci su izračunali da nadoknada angažiranog kapitala koju treba isplatiti društvu Simet iznosi 5 948 150 EUR.
(38)
Stoga ukupni iznos naknade koji su stručnjaci izračunali prije primjene zatezne kamate iznosi 8 245 124 EUR (naknada u odnosu na gubitak u poslovanju i nadoknada angažiranog kapitala).
2.7.3. Izračun zateznih kamata
(39)
Kako gore spomenuti iznosi naknade nisu plaćeni u godinama dospijeća, stručnjaci su ih revidirali na više iznose, i to kako slijedi:
-
izvorno izračunate iznose revalorizirali su na osnovu indeksa inflacije potrošačkih cijena talijanskog državnog zavoda za statistiku (ISTAT) sve do srpnja 2012.,
-
zatim su na tako dobivene iznose primijenili zakonske kamate.
(40)
Na taj je način stručno tijelo došlo do ukupne naknade u iznosu od 22 049 796 EUR.
2.7.4. Ostala zapažanja uključena u izvješće većine članova
(41)
U izvješću većine članova zauzima se stav da se kod naknade koju je dodijelilo Državno vijeće ne radi o izravnoj primjeni Uredbe (EEZ) br. 1191/69, to jest o izravnoj dodjeli - premda retroaktivnoj - naknade u skladu s Uredbom. Umjesto toga, smatra se da je Državno vijeće predložilo primjenu kriterija navedenih u Uredbi na uobičajene metode plaćanja naknade kako bi se utvrdila šteta koju je društvo Simet pretrpjelo kao posljedicu nezakonitog proširenja obveza pružanja javnih usluga tijekom vremena.
(42)
U izvješću većine članova nadalje se iznosi da je Komisija, u slučajevima kada je smatrala da se Uredba (EEZ) br. 1191/69 ne primjenjuje u svrhu procjene naknade za javne usluge, često odobravala takve naknade primjenjujući odgovarajući okvir Zajednice za državnu potporu u obliku obveza pružanja javnih usluga. Za Komisiju je glavni kriterij bio da iznos naknade ne premašuje iznos neophodan za pokriće troškova nastalih kao posljedica ispunjavanja tih obveza. Što se tiče rizika od prekomjerne naknade u konkretnom slučaju, u izvješću većine zauzima se sljedeći stav: kako se izvršena operacija odnosi na ex post izračun troškova koje je trgovačko društvo stvarno pretrpjelo u prošlosti kako bi pružilo tražene usluge linijskog autobusnog prijevoza, izračuni su lišeni nesigurnosti svojstvene svim prognostičkim procjenama kada se naknada utvrđuje ex ante. Dakle, nema riječi o prekomjernoj naknadi.
(43)
U izvješću većine spominje se pitanje odsutnosti računovodstvenog odvajanja. Zauzima se stajalište da se odvojeno računovodstvo primjenjuje na ona poduzeća koja primaju naknadu za pružanje javne usluge kako bi se spriječila zlouporaba tih sredstava za druge djelatnosti trgovačkoga društva. Međutim, kako u predmetnom slučaju nikakva javna sredstva dosad nisu doznačena društvu Simet kao naknada za pružanje javne usluge, zahtjev za računovodstvenim odvajanjem ne bi se trebao smatrati razlogom za odbijanje isplate naknade koju je dodijelilo Državno vijeće.
(44)
U izvješću većine članova navodi se i da je za godine 2002. i 2003., kada je troškovno računovodstvo bilo dostupno, stvarni gubitak u poslovanju u najvećoj mjeri bio jednak gubicima do kojih se dolazilo na temelju metodologije korištene za prethodne godine, prema kojoj su se troškovi raspodijelili na usluge međuregionalnog linijskog autobusnog prijevoza na temelju postotka prihoda koji su donijele iste te usluge (iznosi su se razlikovali za samo 2,6 %). Stoga stručnjaci zauzimaju stav da nedostupnost troškovnog računovodstva za prethodne godine ne bi trebalo biti od praktičnog značaja za dodjelu naknade.
3. RAZLOZI ZA POKRETANJE POSTUPKA
(45)
Kao što je objašnjeno u odluci o pokretanju postupka, Komisija je imala nekoliko dvojbi u pogledu spojivosti prijavljene mjere s unutarnjim tržištem.
(46)
Prvo, Komisija je imala dvojbe u pogledu klasificiranja prijavljene mjere kao mjere koja nije mjera potpore. Komisija je osobito propitivala jesu li ispunjena četiri uvjeta koja je Europski sud naveo u svojoj presudi u predmetu Altmark (16).
(47)
Drugo, Komisija je potaknula pitanje o primjenjivom pravnom okviru. Kako se naknada čiju je isplatu Državno vijeće naložilo, a koja još nije plaćena, odnosila na obveze pružanja javne usluge koje su navodno bile uvedene društvu Simet za godine od 1987. do 2003., pojavilo se pitanje je li u predmetnom slučaju bila primjenjiva Uredba (EEZ) br. 1191/69 ili Uredba (EZ) br. 1370/2007.
(48)
Komisija je smatrala da bi se na ovaj predmet trebala primijeniti Uredba (EEZ) br. 1191/69 ako bi se pokazalo da su talijanska tijela doista jednostrano uvela društvu Simet obvezu pružanja javne usluge i da je predložena naknada bila u skladu sa svim zahtjevima Uredbe. Razlog je taj što je, u skladu s člankom 17. stavkom 2. Uredbe (EEZ) br. 1191/69, naknada za obveze pružanja javne usluge jednostrano uvedena nekom poduzeću, koja je plaćena prema pravilima te Uredbe, oslobođena prethodne prijave Komisiji. Ako se, međutim, pokazalo da nijedan od navedena dva uvjeta nije ispunjen, spojivost prijavljene mjere trebalo bi ocijeniti u skladu s Uredbom (EZ) br. 1370/2007.
(49)
Treće, pod pretpostavkom da je naknada koju je naložilo Državno vijeće doista bila posljedica jednostranog uvođenja obveza pružanja javne usluge, Komisija je ipak dvojila, na temelju informacija koje su joj bile dostupne, je li naknada bila u skladu sa zahtjevima iz Uredbe (EEZ) br. 1191/69. Komisija je dvojila i o prikladnosti primjene zajedničkog postupka isplate naknade utvrđenog Uredbom (EEZ) br. 1191/69, primjenjivog na jednostrano uvedene obveze pružanja javne usluge, za godine nakon 1992., jer od srpnja 1992. međuregionalne usluge autobusnog prijevoza nisu mogle biti podložne jednostrano uvedenoj obvezi pružanja javne usluge (17).
(50)
Četvrto, ako se daljnjim ispitnim postupkom potvrdilo da bar jedan od uvjeta za izuzeće od prijave u skladu s Uredbom (EEZ) br. 1191/69 nije ispunjen i da se trebalo provesti ocjenjivanje u skladu s Uredbom (EZ) br. 1370/2007, Komisija je dvojila jesu li u ovom predmetu ispunjeni uvjeti iz te Uredbe.
(51)
U svakom slučaju, bez obzira na to koja je pravna osnova primijenjena, Komisija je dvojila je li kod naknade čiju je isplatu naložilo Državno vijeće isključena mogućnost prekomjerne naknade. Komisija je primijetila da društvo Simet nije provodilo pravilno računovodstveno odvajanje, barem do 2000. (18) te je dovela u pitanje mogućnost preciznog ex post utvrđivanja troškova povezanih s uslugama linijskog autobusnog prijevoza. Dovela je u pitanje i prikladnost traženog prinosa na vlasnički kapital koji se koristio u izračunima naknade.
4. PRIMJEDBE IZ ITALIJE
(52)
U svojim su podnescima talijanska tijela iznijela stav da je prijavljena mjera predstavljala državnu potporu u smislu članka 107. stavka 1. Ugovora, posebice stoga što nije ispunjavala sve uvjete koje je Europski sud utvrdilo u presudi u slučaju Altmark. Talijanska su tijela isto tako smatrala da naknada koju je dodijelilo Državno vijeće nije u skladu ni s Uredbom (EEZ) br. 1191/69 ni s Uredbom (EZ) br. 1370/2007.
(53)
Talijanska su tijela naglasila da u razdoblju koje je bilo predmet pregleda nije postojalo ni jednostrano ni ugovorno uvođenje obveza pružanja javnih usluga za usluge međuregionalnog autobusnog prijevoza. Pravni instrumenti kojima se uređuju odnosi između javnih tijela i privatnih trgovačkih društava što vrše usluge putničkog prijevoza bile su jednostrane koncesije na temelju kojih su javna tijela prenosila na privatna tijela svoje zakonsko pravo da obavljaju usluge prijevoza za sve vrste klijenata, koje je izvorno bilo dodijeljeno državi, u skladu sa Zakonom 1822/39.
(54)
Talijanska su se tijela nadalje prisjetila da je u specifikacijama koncesije koje je izdalo Ministarstvo na zahtjev trgovačkog društva jasno navedeno kako se pružanje usluga obavlja isključivo na rizik samoga društva, osim u slučaju jamčenja isključivih prava koja su postojala tijekom razdoblja koje je bilo predmet pregleda. Pružanje ove usluge nije podrazumijevalo pravo na primanje bilo kakve subvencije ili naknade. Takve su koncesije bile privremene naravi i obnavljale su se svake godine na zahtjev društva. Dozvole su od godine do godine bile podložne različitim promjenama u pogledu relacija, autobusnih stajališta, broja odlazaka itd., na temelju specifičnih zahtjeva koje su postavljala trgovačka društva.
(55)
Što se tiče određivanja gornje granice cijene putnih karata opisanog u odluci o pokretanju postupka, koje je postojalo do 2001., talijanska su tijela navela da se to određivanje gornje granice primjenjivalo u cijeloj Italiji, a ne samo na nekoj posebnoj zemljopisnoj lokaciji. Navela su i da se, u skladu s člankom 2. stavkom 5. Uredbe (EEZ) br. 1191/69, radilo o mjeri politike cijena, koja nije predstavljala tarifnu obvezu podložnu obveznoj naknadi u smislu te Uredbe.
(56)
Nadalje, prema tvrdnjama talijanskih tijela, od srpnja 1992. (19), u skladu s Uredbom (EEZ) br. 1191/69, uopće nije bilo dopušteno jednostrano uvođenje obveze pružanja javne usluge za usluge međuregionalnog autobusnog prijevoza. Člankom 1. stavkom 5. te Uredbe jednostrana su uvođenja obveze dopuštena samo za usluge gradskog, prigradskog i regionalnog prijevoza.
(57)
U svakom slučaju, talijanska su tijela naznačila da se društvo Simet nikada nije prijavilo za prekid obveze pružanja javne usluge, kao što je propisano u članku 4. Uredbe (EEZ) br. 1191/69, što je po njihovu mišljenju preduvjet za tvrdnju da su dotične obveze uopće postojale. Zahtjev koji je društvo Simet uputilo Ministarstvu (20) 1999. bio je opći zahtjev za naknadu za obveze pružanja javne usluge koje su navodno bile uvedene koncesijama izdanim od 1987. nadalje. Talijanska su tijela istaknula da se u tom zahtjevu nije naznačilo koje su obveze pružanja javne usluge trebale biti ukinute kako bi se osigurala profitabilnost usluga međuregionalnog linijskog autobusnog prijevoza.
(58)
Kao posljedica toga, talijanska su tijela zaključila da društvo nije pokazalo da je preuzelo odgovornost za obveze pružanja javne usluge (kao što je određeno u članku 2. stavku 2. Uredbe (EEZ) br. 1191/69) te da, posebice, nije pokazalo kojim je to točno određenim, precizno navedenim obvezama poslovanja i prijevoza, i kojim to cjenovnim obvezama, bio podvrgnut. Prema stavu talijanskih tijela, društvo je jedino pokazalo da je obavljalo različite univerzalne prijevozne usluge na temelju državnih koncesija koje su mu odobrila ovlaštena tijela i koje su izdane na zahtjev društva. Povjeravanje univerzalnih transportnih usluga društvu Simet nije samo po sebi znak da je društvo preuzelo bilo kakvu obvezu pružanja javne usluge u smislu Uredbe (EEZ) br. 1191/69.
(59)
Talijanska su tijela nadalje navela da tijekom najvećeg dijela razdoblja koje je bilo predmet pregleda (1987.-2001.) društvo Simet nije provodilo pravilno računovodstveno odvajanje kako je propisano člankom 1. stavkom 5. Uredbe (EEZ) br. 1191/69 (21). Stoga nije bilo moguće izračunati dodatne neto troškove koji su proizašli iz ispunjavanja obveza pružanja javne usluge, što je značilo da nisu ispunjeni uvjeti utvrđeni člankom 10. Uredbe (EEZ) br. 1191/69.
(60)
Konačno, talijanska su tijela istaknula da Ministarstvo nije unaprijed utvrdilo nikakav iznos naknade, kako je propisano člankom 13. Uredbe (EEZ) br. 1191/69, jer ono nije uvelo društvu Simet obvezu pružanja javne usluge. U predmetnom je slučaju naknada dugovana društvu Simet izračunata isključivo na temelju ex post procjene.
(61)
Talijanska su tijela iznijela mišljenje da se kod procjene u skladu s Uredbom (EZ) br. 1370/2007 postavljaju uglavnom ista pitanja kao i kod procjene u skladu s Uredbom (EEZ) br. 1191/69 (uključujući nepostojanje jasno utvrđenih obveza pružanja javne usluge, nepostojanje unaprijed određenih objektivnih parametara naknade, nepostojanje računovodstvenog odvajanja itd.). U pogledu koncepta „razumne dobiti”, kako je utvrđen u Prilogu Uredbi (EZ) br. 1370/2007, talijanska su tijela navela da je stopa povrata koju je društvo Simet predložilo u početnom izvješću napuhana da bi se dobila situacija u kojoj je naknada utvrđena ex post i u kojoj je uklonjen rizik od nepredviđenih troškova/gubitaka.
(62)
Talijanska su tijela u potpunosti podržala nalaze iz izvješća manjine članova, u kojem je zaključeno da se iznos naknade ne može izračunati. Istodobno su smatrala da izvješće većine članova sadrži određene materijalne i metodološke greške. Na primjer, talijanska su tijela dvojila o prikladnosti metode temeljene na pretpostavci koja je korištena u izvješću za procjenu neto operativnih troškova navodnih obveza pružanja javnih usluga. Osporavala su i činjenicu da navedeno izvješće:
-
ne ograničava iznos angažiranog kapitala na kapital koji se može pripisati obvezama pružanja javne usluge, već uzima cjelokupni angažirani kapital u svrhu izračuna naknade; to jest, kapital korišten za druge poslovne djelatnosti trgovačkoga društva, kao što su djelatnosti putničke agencije, međunarodne usluge, iznajmljivanje autobusa s vozačem, nije isključen iz tih izračuna,
-
uključuje premiju rizika koja nadmašuje 100 baznih bodova prilikom utvrđivanja zahtijevanog povrata kapitala, što se ne čini prikladnim za naknadu koja se računa ex post, i
-
ne izračunava pravilno kamatu koja se odnosi na činjenicu da iznosi naknade nisu bili plaćeni u godinama za koje su bili utvrđeni. Stručnjaci koje je Državno vijeće imenovalo primijenili su zakonsku kamatu na iznose koji su potpuno revalorizirani 2012., a ne na izvorne iznose, kao što bi bilo primjereno.
5. PRIMJEDBE TREĆIH STRANA
(63)
Jedina treća strana koja je podnijela opažanja kao odgovor na odluku o pokretanju postupka bilo je društvo Simet, mogući korisnik prijavljene mjere. U svojim podnescima društvo se nije složilo s preliminarnim stajalištima koja je zauzela Komisija u odluci o pokretanju postupka.
(64)
Kako bi potkrijepilo tvrdnju da su mu obveze bile uvedene, društvo Simet dostavilo je koncesije koje su mu dodijeljene za relacije obuhvaćene sudskim postupcima. Prema tvrdnjama društva Simet, zahtjevi propisani u tim koncesijama uključivali su, među ostalim, cijene putnih karata, pridržavanje reda vožnje, autobusna stajališta, učestalost i tempiranje usluga. Uključivali su i uvjete kojima se uređuje prijevoz putničke prtljage, besplatno prenošenje običnih pisama za poštansku službu i druge pošte uz plaćanje pristojbe propisane odredbama kojima se uređuje takvo prenošenje. Navedenim se koncesijama od društva tražilo i da izvijesti o svim prekidima, nezgodama i promjenama u uslugama, a one su sadržavale i obvezu izdavanja putnih karata za prijevoz putnika, prtljage i poljoprivrednih paketa te obvezu čuvanja odgovarajuće evidencije pet godina. Osim toga, društvo Simet moralo je prethodno ishoditi odobrenje pokrajinskih ureda za motorna vozila Ministarstva u pogledu tipa i osobina autobusa koji će se koristiti za pružanje usluga obuhvaćenih koncesijama te za pružanje ostalih usluga.
(65)
Društvo Simet dostavilo je i dokumente za koje je tvrdilo da su potpune ili djelomične odbijenice Ministarstva u pogledu odobrenja promjena pojedinosti usluga koje je pružalo. Za razdoblje koje je bilo predmet pregleda, društvo Simet dostavilo je (djelomične) odbijenice s obzirom na (22):
-
zahtjeve da posluje na novim stajalištima osim onih na kojima već posluje na linijama Rossano-Napulj (1992.), Cariati-Milano (1995.), Cosenza-Firenca (1999.), Cosenza-Firenca i Cosenza-Pisa(2000.)te San Giovanni-Milano (2003.),
-
zahtjev za odobrenje pružanja nove usluge linijskog prijevoza na liniji Cosenza-Napulj (2000.).
(66)
Društvo Simet smatra da ove odbijenice pokazuju jednostranu prirodu uvođenja obveza javne usluge od strane talijanskih tijela. Društvo nadalje tvrdi da tijela nisu dopuštala „optimizaciju” prijevoznih linija širenjem i povećanjem raznolikosti ponude. Putničke linije su zapravo bile „zamrznute” te su stoga ostale vezane za ministarske odluke, premda su formalno bile klasificirane kao „poslovne djelatnosti”.
(67)
Društvo se ne slaže s tvrdnjom iz uvodne izjave16. odluke o pokretanju postupka da su se cijene putnih karata koje je to društvo predložilo odrazile u specifikacijama godišnjih koncesija. U početku su cijene putnih karata za duge relacije morale biti slične onima za putovanje željeznicom u drugom razredu. Kao temelj za navedenu tvrdnju služi memorandumom ministarstva od 19. prosinca 1988. (D.C. III Div 32 br. 3846), u kojem se tvrdi: „budući da su mnoga trgovačka društva s koncesijama za pružanje javnih usluga autobusnog prijevoza podnijela zahtjeve za povećanjem cijena putnih karata; budući da u zadnje vrijeme nisu izdane nikakve opće direktive o cijeni putnih karata; do izdavanja novih direktiva […] [regionalni uredi] mogu izravno odobriti nositeljima koncesije povećanje cijena putnih karata za usluge koje obavljaju, kako bi ih uskladili s razinom cijena državnog željezničkog trgovačkog društva Ferrovie dello Stato (FS) za putovanje vlakom drugim razredom, plus nadoplata za ‚ekspresnu vožnju’ ako se za usluge koriste auto-cestom [kao u predmetnom slučaju]; … jasno je da ne bi trebalo doći do rasta cijena putnih karata u slučajevima kada se gore navedena razina cijene već primjenjuje.” Prema tvrdnji društva Simet, gore navedene mjere ukazuju na to da nije bilo dopušteno odrediti cijene putnih karata više od cijena putnih karata za drugi razred željeznice (što su najniže cijene putnih karata koje naplaćuje Ferrovie dello Stato). Na taj je način, zbog interesa države u zadovoljavanju prije svega javnih potreba i svrha, društvo spriječeno da ostvari veći prihod iz poslovanja.
(68)
Okružnicom Ministarstva br. A/7302 od 3. srpnja 1992. propisano je da se cijena putnih karata za tu godinu treba povećati za 6,1 % za autobusne linije pod nadležnošću države. Prema tvrdnjama društva Simet, navedena okružnica, kojom je Ministarstvo odobrilo povećanje cijena putnih karata samo u onoj mjeri da se poravnaju s iznosima ISTAT-a, potvrđuje da društvo nije moglo na vlastitu inicijativu naplatiti putne karte po cijenama koje je smatralo primjerenim. Društvo Simet nadalje napominje da se okružnicom Ministarstva br. 3/02 od 5. travnja 2002., kojom se utvrđuje da cijene putnih karata treba pretvoriti iz lira u eure, navodi (u točki 2.) da su cijene predmetnih putnih karata „regulirane cijene putnih karata”.
(69)
Konačno, za koncesije koje izdalo Ministarstvo navodi se da je cijena putnih karata „utvrđena” (stabilita), tj. da ju je upravno tijelo čvrsto odredilo. Kako nije riječ o jednostavnom „odobrenju” nego o „koncesiji”, odgovarajućim specifikacijama izričito se tvrdi da se pružanje usluga „uređuje klauzulama koje su utvrđene i onima koje će možda biti naknadno utvrđene” te da „upravno tijelo može povući koncesiju u bilo kojem trenutku, a operater nema pravo na tražbinu bilo kakve vrste”. U točki 6. specifikacija svake koncesije jasno se navodi da red vožnje i cijene putnih karata mora odobriti pokrajinski ured za motorna vozila Ministarstva. Simet tvrdi da kako čvrsto utvrđene cijene putnih karata isključuju bilo kakvu fleksibilnost usluga koje se mogu ponuditi korisnicima, društvu nije bilo dozvoljeno reagirati na zahtjeve tržišta ili na vlastite potrebe na način koji joj se činio prikladnim.
(70)
S obzirom da su morali naplaćivati putne karte po cijenama koje su im bile određene, Simet tvrdi da su bili spriječeni provoditi cjenovnu politiku koju bi inače primjenjivalo poduzeće na modernom, slobodnom i konkurentnom tržištu. S jedne strane, Simet naglašava da je razina cijena putnih karata koju je uvelo Ministarstvo (istovjetna s cijenom željezničkih putnih karata za drugu klasu koje naplaćuje Ferrovie dello Stato) bila toliko niska da društvo nije moglo pokriti troškove obavljanja autobusnog prijevoza. S druge strane, navedene su mjere omogućile državi da pruži neopravdanu potporu vlastitom željezničkom trgovačkom društvu, Ferrovie dello Stato, jer je spriječila nositelje koncesije za usluge međuregionalnog autobusnog prijevoza poput društva Simet da primjene cijene putnih karata niže od onih koje je naplaćivalo to državno trgovačko društvo za kartu drugog razreda s nadoplatom za ekspresni vlak. Osim toga, društvo Ferrovie dello Stato bilo je u povlaštenom položaju i zahvaljujući činjenici da je država odbila dati subvencije društvu Simet i drugim trgovačkim društvima koja pružaju slične usluge.
(71)
S obzirom na gore navedeno, Simet smatra da koncesije koje je izdalo Ministarstvo te naknadne odluke kojima se odbijaju zahtjevi za promjenom relacija pokazuju da navedene koncesije ispunjavaju kriterije iz ugovora o pružanju usluga u smislu članka 14. Uredbe (EEZ) br. 1191/69 kada se radi o ispunjavanju obveza s obzirom na linije, stajališta, cijene putnih karata, besplatno prenošenje običnih pisama za poštansku službu i druge pošte uz plaćanje pristojbe propisane odredbama kojima se uređuje takvo prenošenje.
(72)
Čak i kad bi se pretpostavilo da se Uredbom (EEZ) br. 1191/69 ne predviđa pravo na naknadu nositeljima međuregionalnih koncesija, kao što je iznijelo Ministarstvo, društvo Simet tvrdi da bi to značilo da se usluga liberalizirala te da stoga upravno tijelo ne može trgovačkom društvu uvoditi nikakve obveze, a pogotovo ne u odnosu na cijene putnih karata. Simet stoga smatra da je Ministarstvo povrijedilo zakon te da u skladu s nacionalnim pravom (odnosno člankom 35. Zakonodavne uredbe br. 80/1998 koju primjenjuje Državno vijeće) treba isplatiti naknadu za štetu.
(73)
Simet zastupa mišljenje da tu nije u pitanju predmet koji je uređen Uredbom (EEZ) br. 1191/69, nego spor u vezi s naknadom štete. Društvo Simet napominje da je u presudi 1405/2010 prepoznato njegovo pravo na odštetu u skladu s člankom 35. Zakonodavne uredbe br. 80/1998, kako bi mu se pružila naknada za štetu prouzročenu nezakonitim odlukama Ministarstva kojima se odbijalo ukinuti obveze pružanja javne usluge koje su uvedene društvu Simet. Te odluke, kojima je povrijeđeno pravo na slobodu poduzetništva utvrđeno člankom 41. talijanskog Ustava, budući da su prouzročile materijalni gubitak trgovačkome društvu u vođenju poslovnih djelatnosti, morale su se stoga smatrati nezakonitim te kao takve davati društvu pravo na povrat sredstava za pretrpljene gubitke. Državno vijeće priznalo je da je Ministarstvo nanijelo društvu Simet neopravdanu štetu obvezujući ga na pružanje javne usluge, čime je povrijeđeno njegovo pravo slobodnog i neovisnog pružanja usluge prijevoza.
(74)
Ako se, međutim, pretpostavi da je Uredbom (EEZ) br. 1191/69, kako je izmijenjena, upravnom tijelu dopušteno uvođenje obveze pružanja javne usluge kako bi se zadovoljile potrebe regije, Simet smatra da je Ministarstvo bilo obvezno osigurati plaćanje kao naknadu za te obveze. Prema društvu Simet, Uredbom (EEZ) br. 1191/69 dopušta se uvođenje obveza usluge kako bi se „zadovoljile potrebe za prijevozom regije” a ne „u regiji” (članak 1. stavak 2.).
6. PRIMJEDBE IZ ITALIJE NA PRIMJEDBE TREĆE STRANE
(75)
U primjedbama na primjedbe treće strane talijanska su tijela ponovno iznijela svoje stajalište da u smislu Uredbe (EEZ) br. 1191/69 ili Uredbe (EZ) br. 1370/2007 nisu postojale obveze pružanja javne usluge ta da nije trebalo isplatiti nikakvu naknadu.
(76)
Kako bi potkrijepile svoje stajalište, talijanska su tijela nadalje objasnila sustav po kojem se uređuju usluge linijskog autobusnog prijevoza putnika u skladu sa Zakonom br. 1822/39 (23) (zakon koji se primjenjivao tijekom razdoblja koje je predmet razmatranja). Prema tome zakonu, regulatorni okvir za usluge linijskog prijevoza pod nadležnošću države (također poznate kao „usluge redovitog autobusnog linijskog prijevoza”) bio je kako slijedi:
i.
Usluga se obavljala u skladu sa sustavom koncesija.
ii.
Koncesije su se dodjeljivale na temelju zahtjeva koje su podnijela poduzeća.
iii.
Pri dodjeljivanju koncesija nisu bili predviđeni niti su se vršili nikakvi postupci odabira.
iv.
U skladu s navedenim Zakonom, koncesije su mogle biti privremene ili stalne, ovisno isključivo o diskrecijskoj odluci Ministarstva, koje je redovito svim poduzećima dodjeljivalo privremene koncesije. Slijedom toga, koncesije su trajale godinu dana, a poduzeća (uključujući Simet) svake su godine podnosila zahtjev za obnovu koncesije.
v.
Koncesije su pružale operaterima isključivo pravo obavljanja usluga na relaciji naznačenoj u specifikaciji koncesije.
vi.
Nositeljima koncesije dodjeljivale su se povlastice na osnovi gravitacijskih područja na kojima pružaju usluge, utvrđenih na temelju kriterija „finitimità”, to jest blizine autobusne relacije te gospodarske i funkcionalne međusobne povezanosti (članci 5. i 6. Zakona br. 1822/39).
vii.
Prvenstvo je također dano postojećim uslugama. Drugim riječima, u svrhu isplativosti, smatralo se da je bolje prilagoditi postojeće usluge nego uspostavljati nove.
viii.
Nadalje, kad god je trebalo izdati koncesiju za nove usluge, primjenjivao se kriterij broja stanovnika u gravitacijskom području u odnosu na ukupnu duljinu novih autobusnih relacija. Broj od najmanje 300 000 stanovnika smatrao se nužnim za usluge s ukupnom duljinom linije do 500 km. Za dulje autobusne relacije primjenjivao se kriterij razmjernosti (24).
(77)
Slijedom navedenoga, kad god bi poduzeća podnijela zahtjev za promjenu postojeće usluge ili dodjelu koncesije za novu uslugu, Ministarstvo je moralo utemeljiti svoju odluku na gore navedenom pravnom okviru.
(78)
Što se tiče potpunih ili djelomičnih odbijenica Ministarstva za odobrenje promjena koje je zatražilo društvo Simet u pogledu usluga koje pruža, talijanska su tijela navela da su se one odnosile jedino na sustav koji je uređen Zakonom 1822/39. Ministarstvo se nije moglo složiti s dodjelom novih koncesija kako bi se osigurale nove usluge ili s proširenjem opsega postojećih koncesija (prihvaćanjem novih stajališta) u slučajevima kada bi to narušilo prava drugih operatera linijskog prijevoza, kako je utvrđeno spomenutim Zakonom. Istodobno je Ministarstvo prihvaćalo promjene koje nisu protuslovile načelima utvrđenima u Zakonu 1822/39 (25).
(79)
Iako priznaju da je društvu Simet mnogo puta uskraćeno odobrenje za pružanje novih usluga ili uvođenje dodatnih stajališta na postojećim linijama, talijanska tijela smatraju da podnesci društva Simet i priloženi dokumenti ne pružaju dokaz o službenim zahtjevima za promjenom pojedinosti usluga koje se pružaju, kao što je utvrđeno u postojećim specifikacijama koncesije, nakon čega je uslijedilo odbijanje. U svakom slučaju, Ministarstvo nikad nije odbilo zahtjeve društva Simet za uklanjanje autobusnih stajališta u rijetko naseljenim područjima ili za promjenama reda vožnje.
(80)
U pogledu klauzula o prijevozu pošte navedenih u specifikacijama koncesije, talijanska tijela tvrde da društvo Simet nije dostavilo nikakav dokaz kojim se dokumentima potkrepljuju stvarno pružene usluge i pripadajući neto trošak. Talijanska tijela nadalje su istaknula da društvo Simet nikad nije predalo nijedan dokumentirani dokaz da je Ministarstvo odbilo njegove zahtjeve za promjenama cijena putnih karata. Štoviše, društvo Simet nijednom nije zatražilo odobrenje smanjenja cijenu putnih karata.
(81)
Što se tiče memoranduma Ministarstva prometa od 19. prosinca 1988. (D.C. III Div 32 br. 3846) i ministarske okružnice br. A/66 od 10. siječnja 1989. koja je potom uslijedila (a koju je izdao Pokrajinski ured Ministarstva za motorna vozila Catanzaro), talijanska tijela tvrde da se tim dokumentima dopustilo pružateljima usluga linijskog prijevoza da usklade svoje cijene putnih karata s cijenama Ferrovie dello Stato te da na njih treba gledati kao na dio šire nacionalne prometne politike i šire cjenovne politike. Isto bi se trebalo reći i za dopis Pokrajinskog ureda Catanzaro br. 7302 od 3. srpnja 1992. (koji je spominjalo i društvo Simet), čiji je cilj bio omogućiti operaterima linijskog autobusnog prijevoza povišenje cijena putnih karata za najviše 6,1 % u skladu s inflacijom, kojim se provode odredbe okružnice br. 801/92 (26). Ovim se dopisom ističe i da su poduzeća mogla djelovati pod različitim sustavima cijena putnih karata, pod uvjetom da podnesu poseban zahtjev. Talijanska tijela ističu da Simet nikad nije podnio takvu prijavu. U svakom slučaju, ni ministarskim memorandumom iz 1988. ni dopisom Ministarstva iz 1992. nije odbijen nijedan zahtjev društva Simet za prestanak obveze pružanja javne usluge u odnosu na cijene putnih karata.
(82)
Talijanska se tijela ne slažu ni s tvrdnjama društva Simet da točka 2. okružnice br. 3/02 od 5. travnja 2002. dokazuje da je Ministarstvo odredilo cijene putnih karata za usluge linijskog prijevoza. Tom se okružnicom samo donose upute za pretvorbu cijene karata iz lira u eure. Činjenica da se o cijenama karata za linijski prijevoz na duge relacije govori kao o „reguliranim” cijenama putnih karata ne znači da im cijene nisu odredili operateri. Ovo zapravo znači da su te cijene putnih karata bile unaprijed određene u interesu transparentnosti i javne objave podataka za putnike, a naknadno su ih odobrile nadležne ministarske službe. Kako je navedena usluga linijska univerzalna usluga, pojedinosti o uslugama koje se pružaju kao što su relacije, autobusna stajališta, redovi vožnje i cijene putnih karata, moraju biti unaprijed poznati, za razliku od povremenih usluga prijevoza. Prema stavu talijanskih tijela, isto načelo postoji i na razini Unije za redovite usluge, koje su uređene Uredbom (EZ) br. 1073/2009 Europskog parlamenta i Vijeća (27), prema kojoj su cijene putnih karata sastavni dio odobrenja za redovite usluge (članak 6. stavak 2. navedene Uredbe). S obzirom na spomenute zahtjeve za unaprijed utvrđenim elementima, talijanska tijela protive se i tumačenju točke 6. specifikacija koncesije (28) koje je navelo društvo Simet, jer su se i prijava društva i specifikacije koncesije Ministarstva odnosile na prethodno utvrđene redove vožnje i cijene putnih karata za usluge linijskog prijevoza.
(83)
Što se tiče traženog iznosa naknade, društvo Simet potraživalo je samo „naknadu … u granicama iznosa za koje se dokazalo da ih treba isplatiti”. Prema tvrdnji talijanskih tijela, izračuni troškova koje je društvo Simet proizvelo tijekom vremena generički su, budući da pokrivaju cjelokupne poslovne djelatnosti društva, a isto tako su, objektivno gledano, netočni te nisu utemeljeni na pouzdanim podacima s obzirom da ne postoji računovodstveno razdvajanje za veći dio razdoblja koje je bilo predmet pregleda.
(84)
Talijanska tijela smatraju potpuno nebitnim odnosi li se predmetni slučaj na dodjelu naknade za pružanje javne usluge (otuda izravna primjena Uredbe (EEZ) br. 1191/69) ili na dodjelu odštete. Čak i ako se pretpostavi da je Državno vijeće namjeravalo priznati pravo društva Simet na odštetu, što prema talijanskim tijelima nije ni unaprijed stvoren ni očit zaključak utemeljen na tumačenju presude 1405/2010 (29), jedina pretrpljena šteta mogla je proizaći iz obveza pružanja javne usluge. Talijanska su tijela ustrajala na tvrdnji da društvu Simet nikad nisu bile uvedene nikakve obveze.
(85)
Konačno, talijanska se tijela ne slažu s tvrdnjom da se člankom 41. talijanskoga Ustava zahtjeva naknada štete. Prijevoz putnika pružanjem usluga linijskog međuregionalnog prijevoza ne može se smatrati potpuno liberaliziranim jednostranom i izravnom primjenom članka 41. talijanskoga Ustava, zato što je podložan prvo sustavu koncesija (koji je uređen Zakonom br. 1822/39 i Uredbom Predsjednika Republike 369/94), a zatim i sustavu izdavanja odobrenja (koji je uređen Zakonodavnom uredbom 285/05).
7. PROCJENA POTPORE
7.1. POSTOJANJE POTPORE
(86)
Prema članku 107. stavku 1. Ugovora, „svaka potpora koju dodijeli država članica ili koja se dodjeljuje putem državnih sredstava u bilo kojem obliku kojim se narušava ili prijeti da će narušiti tržišno natjecanje stavljanjem određenih poduzeća ili proizvodnje određene robe u povoljniji položaj, nespojiva je s unutarnjim tržištem u mjeri u kojoj utječe na trgovinu među državama članicama”.
(87)
Da bi mjera podrške bila smatrana državnom potporom u smislu članka 107. stavka 1. Ugovora, moraju se ispuniti svi u nastavku navedeni uvjeti:
-
mora biti dodijeljena od strane države ili putem državnih sredstava,
-
mora predstavljati selektivnu ekonomsku prednost poticanjem određenih poduzeća ili proizvodnje određenih dobara,
-
mora narušivati ili prijetiti da će narušiti tržišno natjecanje,
-
mora utjecati na trgovinu između država članica.
(88)
Komisija će ispitati jesu li svi navedeni uvjeti ispunjeni u konkretnom slučaju.
7.1.1. Državna sredstva i pripisivanje odgovornosti
(89)
Komisija zapaža da se presudama Državnoga vijeća od Ministarstva zahtijeva da isplati naknadu društvu Simet za pružanje usluga međuregionalnog autobusnog prijevoza od 1987. do 2003. za relacije pod nadležnošću države. Sredstva kojima bi se ova naknada platila su sredstva dostupna Ministarstvu te stoga predstavljaju državna sredstva. Odgovornost za odluku o isplati naknade koju je donio sud može se pripisati državi.
7.1.2. Selektivna ekonomska prednost
(90)
Komisija ponajprije napominje da se Simet bavi gospodarskom djelatnošću, naime prijevozom putnika uz nadoknadu troškova. Stoga bi Simet trebalo smatrati „poduzećem” u smislu članka 107. stavka 1. Ugovora.
(91)
Odobravanje mjere trebalo bi se nadalje smatrati selektivnim, s obzirom na to da jedino Simet od nje ima koristi.
(92)
Što se tiče odobravanja ekonomske prednosti, iz presude u slučaju Altmark proizlazi da naknada dodijeljena poduzećima od strane države ili iz državnih sredstava kao protunaknada za obveze pružanja javne usluge ne predstavlja prednost dotičnim poduzećima te stoga ne predstavlja potporu u smislu članka 107. stavka 1. Ugovora, pod uvjetom da su ispunjena sljedeća četiri uvjeta (30):
-
prvo, od poduzeća koje je korisnik doista se mora zatražiti da vrši obveze pružanja javne usluge i te obveze moraju biti jasno određene,
-
drugo, parametri na temelju kojih se izračunava naknada moraju prethodno biti objektivno i transparentno utvrđeni,
-
treće, naknada ne smije premašiti iznos potreban za pokrivanje svih ili djelomičnih troškova snošenih tijekom vršenja obveza pružanja javne usluge, vodeći računa o odgovarajućim izdanim računima i razumnoj dobiti za vršenje navedenih obveza, i
-
četvrto, ako poduzeće koje treba vršiti obveze pružanja javne usluge nije izabrano u postupku javne nabave, razina potrebne naknade morala je biti određena na osnovi analize troškova koje bi tipično poduzeće, dobro vođeno i odgovarajuće opremljeno prijevoznim sredstvima kako bi moglo udovoljiti zahtjevima javne usluge, pretrpjelo pri vršenju tih obveza, vodeći računa o odgovarajućim izdanim računima i razumnoj dobiti za vršenje tih obveza.
(93)
Što se tiče drugog uvjeta, parametri koji služe kao osnova za izračun naknade moraju biti unaprijed objektivno i transparentno utvrđeni, kako bi se osiguralo da ne predstavljaju ekonomsku prednost koja bi stavila to poduzeće u povoljniji položaj u odnosu na konkurentna poduzeća. Međutim, potreba da se unaprijed utvrde parametri za naknadu ne znači da ta naknada mora biti izračunata temeljem točno određene formule. Umjesto toga, važno je da je od samog početka jasno kako će naknada biti utvrđena.
(94)
U konkretnom slučaju, Simet nije predočio nikakav dokaz kako bi pokazao da su parametri za određivanje naknade za pružanje predmetnih usluga tijekom razmatranog razdoblja bili unaprijed objektivno i transparentno utvrđeni. Umjesto toga, u specifikacijama koncesija na koje se Simet oslanja pri dokazivanju da mu je uvedena obveza pružanja javne usluge navodi se da pružanje usluga ne daje pravo trgovačkom društvu na subvenciju ili naknadu bilo kakve vrste te da se usluga pruža u potpunosti na rizik samog trgovačkog društva. Upravo se iz toga razloga u presudi 1405/2010 Državnoga vijeća nalaže da se naknada izračuna na osnovi pouzdanih podataka iz računovodstva trgovačkoga društva. Svaki takav izračun, u nedostatku unaprijed utvrđenih parametara za određivanje naknade, nužno počiva jedino na ex post procjenama neto troškova uključenih u pružanje predmetnih usluga međuregionalnog linijskog autobusnog prijevoza, a takvi su i izračuni sadržani u početnom izvješću i izvješću većine. U konkretnom se slučaju, dakle, nije zadovoljio drugi uvjet iz presude u predmetu Altmark.
(95)
Kako bi se isključilo postojanje ekonomske prednosti kada se poduzećima dodjeljuje naknada za obveze pružanja javne usluge koje su im uvedene, presudom u predmetu Altmark traži se da se zadovolje sva četiri uvjeta, te stoga nema razloga da Komisija ispituje jesu li u predmetnom slučaju zadovoljena preostala tri uvjeta. Prema tome, plaćanje naknade društvu Simet za pružanje usluga međuregionalnog linijskog autobusnog prijevoza za razdoblje od 1987. do 2003. uistinu predstavlja selektivnu ekonomsku prednost za to poduzeće.
7.1.3. Narušavanje tržišnog natjecanja i utjecaj na razmjenu među državama članicama
(96)
U pogledu dvaju navedenih kriterija, nužno je provjeriti postoji li vjerojatnost da će prijavljena mjera narušiti tržišno natjecanje do te mjere da će utjecati na razmjenu među državama članicama.
(97)
Kao što se odrazilo u presudi u predmetu Altmark (31), nekoliko je država članica od 1995. otvorilo određena tržišta prijevoznih usluga tržišnom natjecanju s poduzećima osnovanim u drugim državama članicama, tako da već sada niz poduzeća nudi usluge gradskog, prigradskog i regionalnog prijevoza u državama članicama koje nisu njihove države podrijetla. Ova je tendencija čak izraženija kod usluga međuregionalnog linijskog prijevoza, kao što su usluge koje pruža Simet. Prema tome, treba smatrati da bi svaka naknada dodijeljena društvu Simet mogla dovesti do narušavanja tržišnog natjecanja kod pružanja usluga međuregionalnog autobusnog prijevoza te da bi se mogla do te mjere odraziti na razmjenu među državama članicama da počne negativno utjecati na sposobnost prijevoznih poduzeća osnovanih u drugim državama članicama da ponude usluge u Italiji, čime bi se ojačao tržišni položaj društva Simet.
(98)
Komisija također napominje da Simet djeluje i na drugim tržištima, kao što su međunarodne putničke usluge, turističke usluge i usluge iznajmljivanja autobusa te da se stoga, dakako, natječe na tim tržištima s drugim trgovačkim društvima u Uniji. Svaka naknada koja bi se dodijelila društvu Simet nužno bi narušila tržišno natjecanje i utjecala na razmjenu među državama članicama i na tim tržištima
(99)
Prema tome, Komisija zauzima stav da bi prijavljena mjera mogla dovesti do narušavanja tržišnog natjecanja i utjecati na razmjenu među državama članicama.
7.1.4. Zaključak
(100)
S obzirom na prethodno navedeno, Komisija smatra da prijavljena mjera predstavlja državnu potporu u smislu članka 107. stavka 1. Ugovora.
7.2. IZUZEĆE OD OBVEZE OBAVJEŠĆIVANJA U SKLADU S UREDBOM (EEZ) BR. 1191/69
(101)
Prema obrazloženju Državnoga vijeća, Simet je stekao pravo na dobivanje naknade za pružanje predmetnih usluga prijevoza u onom trenutku u kojom je obnašao te usluge. Da bi to obrazloženje imalo smisla, plaćanja naknade morala su biti izuzeta iz obvezatnog postupka obavješćivanja prema članku 17. stavku 2. Uredbe (EEZ) br. 1191/69: u suprotnom, izostanak obavijesti o naknadi učinio bi je nezakonitom, jer bi bila u suprotnosti s odredbama o državnoj potpori iz Ugovora.
(102)
Razlog je to što je u skladu s člankom 17. stavkom 2. Uredbe br. 1191/69 naknada plaćena prema Uredbi izuzeta iz postupka preliminarnog izvješćivanja propisanog člankom 108. stavkom 3. Ugovora te stoga i od obveze prethodnog obavješćivanja. Iz presude u predmetu Combus proizlazi da koncept „naknade za pružanje javne usluge” u smislu ove odredbe mora biti vrlo usko tumačen (32). Izuzeće od obavješćivanja predviđeno člankom 17. stavkom 2. obuhvaća samo naknadu za jednostrano uvedene obveze pružanja javne usluge nekom poduzeću, u skladu s člankom 2. te Uredbe, izračunate korištenjem metode opisane u člancima 10. i 13. te Uredbe (zajednički postupak isplate naknade), a ne ugovore o javnim uslugama prema definiciji iz članka 14. Naknada plaćena u skladu s ugovorom o javnim uslugama prema definiciji iz članka 14. Uredbe (EEZ) br. 1191/69 koja predstavlja državnu potporu mora biti prijavljena Komisiji prije nego što se počne primjenjivati. Propusti li se to učiniti, naknada će biti smatrana nezakonito provedenom potporom.
(103)
Pitanje je li se člankom 17. stavkom 2. uistinu oslobađa talijanska tijela od prethodne obavijesti u predmetnome slučaju ovisi stoga kao prvo o tome jesu li talijanska tijela doista jednostrano uvela društvu Simet obvezu pružanja javne usluge i kao drugo o tome udovoljava li naknada plaćena u skladu s tom obvezom odredbama Uredbe (EEZ) br. 1191/69. Komisija će redom razmotriti oba ta pitanja.
7.2.1. Jesu li talijanska tijela jednostrano uvela društvu Simet obvezu pružanja javne usluge?
(104)
Prema tvrdnji društva Simet (33), jednostrano uvođenje obveze pružanja javne usluge vidljivo je iz specifikacija u pogledu pojedinosti usluga koje je trebalo pružiti, a propisane su u specifikacijama koncesija koje se izdaju za svaku pojedinačnu relaciju međuregionalnog linijskog autobusnog prijevoza, iz nametanja cijena putnih karata od strane Ministarstva i iz ministarskih odbijenica u pogledu prihvaćanja promjena u postojećim uslugama ili izdavanja koncesija za nove usluge.
(105)
Međutim, na osnovi informacija koje je primila, Komisija smatra da društvo nije uvjerljivo pokazalo da su mu talijanska tijela jednostrano uvela obvezu pružanja javne usluge.
(106)
Prvo, inicijativa koju je Simet pokazao podnoseći zahtjeve za obnavljanjem specifikacija koncesija tijekom svih šesnaest godina razdoblja koje je predmet pregleda ne poklapa se s jednostranim uvođenjem obveze javne službe. Svrha navedenih specifikacija bila je osigurati društvu isključivo pravo pružanja odgovarajućih usluga tijekom razdoblja koji je bilo predmet pregleda. Usprkos činjenici da se u svakoj od tih specifikacija propisuje da pružanje usluga nije podložno naknadi i da se usluge pružaju isključivo na rizik samog trgovačkog društva, Simet je više puta iznova tražio produljenje tih prava.
(107)
Drugo, činjenica da su se tim specifikacijama propisivale cijene putnih karata, relacije, učestalost i tempiranje usluga ne znači nužno da su društvu uvedene jednostrane obveze pružanja javne usluge kao posljedica koncesija. Umjesto toga, kada se uzme u obzir da su pružene usluge bile redovite linijske usluge, specifikacijama koncesije kojima se društvu Simet davalo isključivo pravo na pružanje tih usluga bilo je potrebno unaprijed propisati pojedinosti usluga koje se pružaju. Društvo Simet nije predočilo nikakve dokaze o službenim zahtjevima za promjenom tih pojedinosti nakon kojih su slijedile odbijenice Ministarstva. Također nije pružilo dokaze koji bi pokazali da su talijanska tijela jednostrano nametnula navedene pojedinosti, a ne da ih je predložio dotični operater, kako bi zauzvrat dobio ekskluzivno pravo pružanja usluga, za koje je nakon toga izdano odobrenje Ministarstva.
(108)
Treće, što se tiče navodne obveze prenošenja pošte, društvo nije priskrbilo nikakav dokaz o stvarno pruženim uslugama i pripadajućem neto trošku. Također nije pružilo dokaze da je ikad osporavalo klauzule specifikacija koncesija koje se tiču prijevoza pošte. To bi moglo značiti da pružanje tih usluga nije bilo protivno komercijalnim interesima trgovačkoga društva ili da je društvo smatralo pružanje tih usluga pravednom protuuslugom za dobivanje ekskluzivnog prava na vršenje usluga međuregionalnog prijevoza.
(109)
Četvrto, u pogledu cijena putnih karata koje je Simet mogao naplaćivati od putnika za pružanje usluga, iako talijanska tijela priznaju da su do 2001. postojale nacionalne odredbe kojima su se određivala opća načela formiranja cijena za usluge autobusnog prijevoza kao dio šire nacionalne prometne politike i šire cjenovne politike (34), operateri su mogli dostaviti poseban zahtjev za primjenom različitih cijena putnih karata. Ovo je jasno objašnjeno u ministarskom dopisu na koje se Simet poziva (35). Komisija, međutim, zapaža da Simet nije pružio dokaz da je ikad dostavio takav zahtjev talijanskim tijelima niti da je Ministarstvo ikad odbilo zahtjeve za promjenom cijena karata u razdoblju od 1987. do 2003..
(110)
Suprotno tvrdnji društva Simet, činjenica da je cijene putnih karata za linijski prijevoz na duge relacije „odobrio” Pokrajinski ured za motorna vozila Ministarstva (36) i pozivanje na „regulirane” cijene putnih karata iz okružnice br. 3/02 od 5. travnja 2002. (37) ne znači da ove cijene putnih karata nisu prvotno odredili operateri. Korištenje tih uvjeta, naprotiv, samo znači da su cijene putnih karata bile unaprijed određene u interesu transparentnosti i javne objave podataka za putnike, a naknadno su ih odobrile nadležne ministarske službe.
(111)
U svakom slučaju, takve mjere ne predstavljaju „tarifnu obvezu” u smislu članka 2. stavka 5. Uredbe (EEZ) br. 1191/69 koja bi bila podložna zajedničkom postupku isplate naknade. Potonje se ograničava na „svaku obvezu uvedenu prijevoznim poduzećima da primijene, posebno za određene kategorije putnika, za određene kategorije robe ili na određenim relacijama, cijene koje je utvrdilo ili odobrilo javno tijelo, a koje su suprotne poslovnim interesima tih poduzeća i koje su posljedica uvođenja ili odbijanja izmjene posebnih odredaba o primjeni posebne tarife”. Definicija tarifnih obveza „ne primjenjuje se na obveze koje proizlaze iz općih mjera cjenovne politike koja se primjenjuje na gospodarstvo u cjelini ili na mjere poduzete u odnosu na cijene i uvjete prijevoza općenito radi organiziranja tržišta prijevoza ili kojeg njegova dijela”.
(112)
Konačno, što se tiče ministarskih odbijenica koje je dostavio Simet, Komisija zapaža da su se odnosile na zahtjeve za širenjem i da se nisu ticale promjena u načinu pružanja postojećih usluga. Širenje usluga nije bilo uvijek moguće, zbog načina na koji je pružanje usluga linijskog putničkog prijevoza uređeno Zakonom br. 1822/39. Koncesije za pružanje novih usluga ili proširivanje opsega postojećih usluga mogle su biti dodijeljene samo do mjere u kojoj ne narušavaju prava drugih operatera linijskog prijevoza, tako da su odbijenice u pogledu započinjanja novih ili proširenja postojećih usluga bile rezultat uspostavljanja ravnoteže između interesa različitih poslovnih subjekata, a ne posljedica uvođenja obveza pružanja javne usluge, kao što je tvrdio Simet.
(113)
Slijedom toga, Simet nije dokazao da su mu talijanska tijela jednostrano uvela obvezu pružanja javne usluge.
7.2.2. Udovoljava li naknada plaćena u skladu s tom obvezom odredbama Uredbe (EEZ) br. 1191/69?
(114)
U svakom slučaju, čak i da se pokazalo da je postojao neki oblik jednostranog uvođenja obveza pružanja javne usluge, naknada za te usluge, kako bi je se izuzelo od prethodnog obavješćivanja iz članka 17. stavka 2. ove Uredbe, i dalje bi trebala udovoljavati zajedničkom postupku isplate naknade (odjeljak IV.) Uredbe (EEZ) br. 1191/69. Komisija smatra da to nije slučaj.
(115)
Kao prvo, Komisija napominje da se člankom 10. Uredbe (EEZ) br. 1191/69. među ostalim predviđa da iznos naknade, u slučaju obveze rada ili prijevoza, mora biti jednak razlici između smanjenja financijskih obveza i smanjena prihoda poduzeća da se cijela obveza ili njezin odgovarajući dio ukine za promatrano vremensko razdoblje. Komisija nadalje navodi da, prema stavu Europskoga suda u presudi u predmetu Antrop, uvjet predviđen navedenom odredbom nije ispunjen ako „na osnovi pouzdanih podataka [iz računovodstva trgovačkoga društva] nije moguće utvrditi razliku između troškova koji se mogu pripisati dijelovima djelatnosti [trgovačkoga društva] u područjima obuhvaćenim pojedinim koncesijama i odgovarajućih prihoda te ako zbog toga nije moguće izračunati dodatni trošak koji proizlazi iz vršenja obveza javne službe od strane [tog poduzeća]” (38).
(116)
Nadalje, od 1. srpnja 1992., člankom 1. stavkom 5. točkom (a) Uredbe (EEZ) br. 1191/69, od prijevoznih se poduzeća koje ne upravljaju samo uslugama podložnim obvezama pružanja javne usluge nego se bave i drugim djelatnostima zahtijeva da upravljaju javnim uslugama kao zasebnom kategorijom, pri čemu: i. poslovni računi koji odgovaraju svakoj od tih djelatnosti razdvojeni su, a razmjer imovine koji se odnosi na svaku od njih koristi se u skladu s računovodstvenim pravilima koja su na snazi i ii. izdaci su u ravnoteži s prihodima od poslovanja i plaćanjima javnih tijela, bez ikakve mogućnosti prebacivanja iz jednog sektora djelatnosti poduzeća u drugi.
(117)
U konkretnom slučaju, Simet sve do 2002. nije provodio pravilno računovodstveno razdvajanje za različite usluge koje je pružao, a temeljitost u pogledu računovodstvenog razdvajanja troškovnih računa za godine 2002. i 2003. može se smatrati upitnom jer nema dokaza da su upravljačka tijela trgovačkoga društva koristila te troškovne račune za provođenje nadzora nad njegovim djelovanjem. Dakle, nije se udovoljilo članku 10.
(118)
Kao drugo, Simet nije pokazao da je ekonomska šteta utvrđena… „uzimajući u obzir učinke obveze na poslovanje poduzeća u cjelini” (članak 5. stavak 1. Uredbe (EEZ) br. 1191/69), niti je ispunjen zahtjev za utvrđivanjem iznosa naknade unaprijed (članak 13. Uredbe), kao što je objašnjeno u odjeljku 7.1.2.
(119)
Konačno, razdoblje naknade za prijavljenu mjeru obuhvaća razdoblje od 1987. do 2003.. Međutim, zajednički postupak isplate naknade primjenjivao se na usluge međuregionalnog autobusnog prijevoza samo do srpnja 1992., a potom je ograničen na „usluge gradskog, prigradskog ili regionalnog putničkog prijevoza” Uredbom (EEZ) br. 1893/91 (39). Definicija „regionalne usluge” iz Uredbe (EEZ) br. 1191/69 („usluge prijevoza koje se obavljaju kako bi se zadovoljile prijevozne potrebe neke regije”) ne može se proširiti kako bi obuhvatila sve prijevozne usluge koje služe potrebama stanovništva u nekoj regiji te stoga ne može obuhvatiti ni međuregionalne linije. Razlog je to što bi tako široko tumačenje učinilo ovu Uredbu u velikoj mjeri neučinkovitom, jer je državama članicama u svakom slučaju bilo dopušteno isključiti njezinu primjenu na poduzeća čije su djelatnosti bile isključivo ograničene na „pružanje gradskih, prigradskih ili regionalnih usluga prijevoza” (40).
(120)
Komisija, dakle, smatra da prijavljena naknada ne udovoljava zajedničkom postupku isplate naknade propisanom Uredbom (EEZ) br. 1191/69.
7.2.3. Zaključak o izuzeću od obavješćivanja
(121)
S obzirom na gore navedeno, Komisija zaključuje da naknada koju prema mišljenju Državnoga vijeća treba isplatiti društvu Simet za pružanje usluga međuregionalnog autobusnog prijevoza u razdoblju od 1987. do 2003. nije bila izuzeta od obveze prethodnog obavješćivanja na temelju članka 17. stavka 2. Uredbe (EEZ) br. 1191/69.
7.3. SPOJIVOST POTPORE
(122)
Kako se nije pokazalo da su isplate naknade izuzete od obveze prethodnog obavješćivanja prema članku 17. stavku 2. Uredbe (EEZ) br. 1191/69, trebat će se ispitati spojivost tih isplata s unutarnjim tržištem, jer predstavljaju državnu potporu u smislu članka 107. stavka 1. Ugovora o funkcioniranju Europske unije, kao što je objašnjeno u gore navedenome odjeljku 7.1.
(123)
Komisija smatra da bi se ispitivanje spojivosti prijavljene mjere trebalo obaviti u skladu s Uredbom (EZ) br. 1370/2007, koja je stupila na snagu 3. prosinca 2009. i kojom je stavljena izvan snage Uredba (EEZ) br. 1191/69, jer je to propis koji je na snazi u trenutku donošenja predmetne odluke (41). Ona u tom pogledu napominje da naknada koje je Državno vijeće dodijelilo društvu Simet još nije isplaćena, tako da se datum kada bi se ostvarili učinci planirane potpore poklapa s datumom donošenja odluke Komisije o spojivosti potpore s unutarnjim tržištem (42). Osim toga, dvojbeno je to što je priznanje prava na ovu naknadu nepovratno dodijeljeno društvu Simet prije presude 1405/2010, koju je donijelo Državno vijeće 9. ožujka 2010., što učinkovito obvezuje državu Italiju na izvršavanje plaćanja tome poduzeću. Kao što je objašnjeno u gore navedenoj uvodnoj izjavi 94., u specifikacijama koncesije, na osnovi kojih društvo želi pokazati da mu je obveza pružanja javne usluge uvedena, navodi se da pružanje usluga ne daje društvu pravo na subvenciju ili naknadu bilo koje vrste te da se usluge obavljaju u potpunosti na rizik samog društva. Konačno, trebalo bi naglasiti da Državno vijeće još nije odlučilo o iznosu naknade koji treba isplatiti društvu Simet.
(124)
Uredbom (EZ) br. 1370/2007 uređuje se dodjela ugovora o javnim uslugama, kao što je definirano u njezinu članku 2. stavku 2. točki i., u području cestovnog i željezničkog javnog prijevoza putnika. U skladu s člankom 9. stavkom 1. te Uredbe, „naknada za javnu uslugu obavljanja javnog prijevoza putnika ... koja je plaćena u skladu s ovom Uredbom, sukladna je s [unutarnjim] tržištem. Takva je naknada izuzeta od obveze prethodne prijave utvrđene u članku [108. stavku 3.] Ugovora.”
(125)
Zbog razloga iznesenih u nastavku, Komisija smatra da prijavljena naknada ne udovoljava uvjetima iz Uredbe (EZ) br. 1370/2007 te se stoga ne može proglasiti spojivom s unutarnjim tržištem temeljem članka 9. stavka 1. te Uredbe.
(126)
Komisija posebno napominje da čak i ako su specifikacije koncesije udovoljavale zahtjevima iz članka 2. točke i. Uredbe (EZ) br. 1370/07 s obzirom na definiciju ugovora o javnim uslugama, nije se udovoljilo svim odredbama članka 4. ove Uredbe, kojim se utvrđuje obvezni sadržaj ugovora o javnim uslugama i općih pravila. Na primjer, člankom 4. stavkom 1. točkom (b) zahtijeva se da se parametri na temelju kojih se računa plaćanje naknade utvrde unaprijed na objektivan i transparentan način koji onemogućuje prekomjernu naknadu, dok se člankom 4. stavkom 1. točkom (c) i člankom 4. stavkom 2. određuju uvjeti raspodjele troškova i prihoda. Kao što je objašnjeno u odnosu na ispitivanje drugog kriterija iz presude u predmetu Altmark u odjeljku 7.1.2, koje je provela Komisija, specifikacijama koncesije o kojima je riječ propisivalo se da pružanje usluga ne daje društvu Simet pravo na subvenciju ili naknadu bilo kakve vrste i da se te usluge pružaju u potpunosti na rizik samog društva. Takvo izuzeće naknade nužno podrazumijeva da parametri naknade nisu unaprijed utvrđeni, što znači da se nije udovoljilo članku 4. te Uredbe.
(127)
Nadalje, člankom 6. stavkom 1. predviđa se da u slučaju izravno sklopljenih ugovora o javnim uslugama naknada treba biti u skladu s odredbama Uredbe (EZ) br. 1370/2007 i u skladu s odredbama propisanim u Prilogu, kako bi se osiguralo da naknada ne prijeđe iznos potreban za ispunjenje obveza pružanja javne usluge. Tim se Prilogom, među ostalim, zahtijeva računovodstveno razdvajanje (točka 5.) i točno utvrđuje kako odrediti maksimalni iznos naknade.
(128)
Kao što je navedeno u uvodnoj izjavi 115., tijekom većeg dijela prijavljenoga razdoblja (između 1987. i 2001.) društvo Simet nije primjenjivalo pravilno računovodstveno razdvajanje, a temeljitost troškovnog računovodstva za godine 2002. i 2003. može se smatrati upitnom Kao posljedica toga, nemoguće je pokazati da naknada koja se na koncu dodijeli, kolika god bila, neće prelaziti iznos koji odgovara neto financijskom učinku jednakom zbroju učinaka, pozitivnih ili negativnih, poštovanja obveza obavljanja javnih usluga na troškove i prihode operatera javnih usluga (točka 2. Priloga).
(129)
Usto, zbog izostanka unaprijed utvrđenih parametara koncesije, svaka raspodjela troškova mora se nužno obaviti ex post na temelju proizvoljnih pretpostavki, kao što je učinjeno i u početnom izvješću i u izvješću većine. Komisija, međutim, ne može prihvatiti pretpostavke iznesene u izvješću većine da svaka usluga koju je trgovačko društvo pružilo treba nužno predstavljati jednak omjer prihoda i troškova u dotičnoj godini. Nadalje, kako će ex post izračun nužno imati za rezultat punu naknadu troškova nastalih pri pružanju usluge, Komisija smatra da se stopa povrata na vlasnički kapital koja premašuje relevantnu kamatnu stopu za zamjenu (swap) za više od 100 baznih bodova, koja se koristila i u početnom izvješću i izvješću većine, obično ne bi smatrala prikladnom referencom za izračun razumne dobiti.
(130)
Prema tome Komisija smatra da naknada koju je naredilo Državno vijeće, a koja nije predviđena specifikacijama koncesije, ne bi bila isplaćena u skladu s odredbama Uredbe (EZ) br. 1370/2007. te da stoga prijavljena mjera nije sukladna s unutarnjim tržištem.
(131)
Naposljetku, što se tiče tvrdnje društva Simet da se presuda 1405/2010 Državnog vijeća ne tiče dodjele naknade za javne usluge utemeljene na primjenjivoj Uredbi Vijeća, nego da ona predstavlja dodjelu odštete koja se odnosi na kršenje Uredbe (EEZ) br. 1191/69, a koja proizlazi iz navodno nezakonitog jednostranog uvođenja obveza pružanja javne usluge u skladu s člankom 1. stavkom 3. i člankom 1. stavkom 5. te Uredbe, Komisija napominje sljedeće: premda u izreci presude 1405/2010 nema pozivanja na Uredbu (EEZ) br. 1191/69, ta se presuda ipak odnosi na pravo društva Simet da primi novčane iznose putem naknade u skladu člancima 6., 10. i 11. Uredbe (EEZ) br. 1191/69, koje upravno tijelo mora utvrditi na temelju pouzdanih podataka (43). Nadalje, u presudi 1405/2010, Državno je vijeće samo odbacilo zahtjev društva Simet za odštetom, za koju je smatralo da bi trebala pokriti preostale gubitke koji nisu pokriveni naknadom koja se treba dodijeliti, kao i zahtjev društva za nepravednim bogaćenjem, jer je prethodno prihvaćen glavni zahtjev za naknadom na osnovi Uredbe (EEZ) br. 1191/69 (44). Stoga u točki 3.3 presude Državno vijeće izjavljuje sljedeće: „Trenutačno se ne mogu prihvatiti nikakvi zahtjevi za naknadom štete koje je podnio podnositelj žalbe, jer će tek kada upravno tijelo odredi gore navedeni iznos biti poznato postoji li preostala šteta koja nije pokrivena procijenjenim iznosom, što mora izračunati i prikazati dotično trgovačko društvo.”
(132)
U svakom slučaju, Komisija smatra da bi se dodjela odštete u korist društva Simet za navodno nezakonito jednostrano uvođenje obveza pružanja javne usluge od strane talijanskih tijela, koja je izračunata na temelju zajedničkog postupka isplate naknade propisanog Uredbom (EEZ) br. 1191/69, prekršili članci 107. i 108. Ugovora. Razlog je to što bi takva dodjela proizvela istovjetan rezultat za Simet kao i dodjela naknade za javnu uslugu za razdoblje koje je predmet pregleda, unatoč činjenici da specifikacije koncesije kojima se uređuju predmetne usluge nisu bile oslobođene obveze prethodnog obavještavanja niti udovoljavaju stvarnim zahtjevima Uredbe (EEZ) br. 1191/69 ili Uredbe (EZ) br. 1370/2007, kao što je prikazano gore. Raspoloživost takve dodjele omogućila bi uspješno izigravanje pravila o državnoj potpori i uvjeta koje je propisao zakonodavac Unije prema kojima nadležna tijela, kada nameću obvezu ili sklapaju ugovor o javnim uslugama, plaćaju naknadu operatorima javnih usluga za nastale troškove u zamjenu za izvršavanje obveza pružanja javne usluge. Konačno, kao što je prethodno navedeno, u specifikacijama koncesije u skladu s kojima je društvo Simet pružalo usluge prijevoza nije predviđeno plaćanje novčane naknade. Društvo se složilo da će na vlastiti rizik obavljati usluge pod uvjetima propisanim u tim koncesijama.
(133)
Prema tome, Komisija ne može prihvatiti tvrdnju društva da presuda 1405/2010 Državnoga vijeća predstavlja dodjelu odštete koja se odnosi na kršenje Uredbe (EEZ) br. 1191/69, a ne dodjelu naknade za pružanje javne usluge.
8. ZAKLJUČAK
(134)
S obzirom na gore navedeno, Komisija smatra da prijavljena mjera predstavlja državnu potporu u smislu članka 107. stavka 1. Ugovora koja nije spojiva s unutarnjim tržištem,
DONIJELA JE OVU ODLUKU:
Članak 1.
Plaćanja naknade društvu Simet koja su prijavila talijanska tijela predstavljaju državnu potporu u smislu članka 107. stavka 1. Ugovora o funkcioniranju Europske unije. Na osnovi članka 17. stavka 2. Uredbe (EEZ) br. 1191/69, ova potpora nije bila izuzeta od obveze prethodnog obavješćivanja.
Ova potpora nije spojiva s unutarnjim tržištem jer nisu zadovoljeni uvjeti iz Uredbe (EZ) br. 1370/2007 Slijedom toga, talijanska tijela ne mogu primijeniti ovu potporu.
Članak 2.
Ova je Odluka upućena Talijanskoj Republici.
Sastavljeno u Bruxellesu 2. listopada 2013.