RÅDETS AFGØRELSE
af 15. juli 2013
om bemyndigelse af visse medlemsstater til i Den Europæiske Unions interesse at ratificere eller tiltræde protokollen om ændring af Wienkonventionen af 21. maj 1963 om civilretligt ansvar for nuklear skade og til at fremsætte en erklæring om anvendelsen af de relevante interne EU-retlige regler
(2013/434/EU)
RÅDET FOR DEN EUROPÆISKE UNION HAR -
under henvisning til traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde, særlig artikel 81, stk. 2, sammenholdt med artikel 218, stk. 6, litra a),
under henvisning til forslag fra Europa-Kommissionen,
under henvisning til Europa-Parlamentets godkendelse, og
ud fra følgende betragtninger:
(1)
Unionen ønsker at skabe et fælles retligt område baseret på princippet om gensidig anerkendelse af retsafgørelser.
(2)
Protokollen af 12. september 1997 (i det følgende benævnt »protokollen af 1997«) om ændring af Wienkonventionen af 21. maj 1963 om civilretligt ansvar for nuklear skade (i det følgende benævnt »Wienkonventionen«) blev forhandlet med henblik på at forbedre erstatningen til ofre, der lider skade som følge af nukleare ulykker. Det er derfor ønskeligt, at bestemmelserne i protokollen af 1997 finder anvendelse i de medlemsstater, som er kontraherende parter i Wienkonventionen.
(3)
Unionen har enekompetence med hensyn til artikel XI og XII i Wienkonventionen som ændret ved protokollen af 1997, når disse bestemmelser berører de regler, der er fastsat i Rådets forordning (EF) nr. 44/2001 af 22. december 2000 om retternes kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område (1). Forordning (EF) nr. 44/2001 erstattes fra og med den 10. januar 2015 af Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 1215/2012 af 12. december 2012 om retternes kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område (2). Medlemsstaterne bevarer deres kompetence på de områder, der er omfattet af protokollen af 1997, og som ikke berører EU-retten. I betragtning af indholdet i og formålet med protokollen af 1997 kan accept af de bestemmelser i protokollen, der henhører under Unionens kompetence, ikke holdes adskilt fra de bestemmelser, der henhører under medlemsstaternes kompetence.
(4)
Regionale organisationer for økonomisk integration kan ikke tiltræde Wienkonventionen og protokollen af 1997. Det betyder, at Unionen ikke kan blive kontraherende part i protokollen af 1997.
(5)
De medlemsstater, som er kontraherende parter i Wienkonventionen, og som ikke ratificerede protokollen af 1997 inden deres tiltrædelse af Unionen, bør derfor i Unionens interesse bemyndiges til at ratificere eller tiltræde protokollen af 1997.
(6)
Tolv af Unionens medlemsstater, dvs. Belgien, Tyskland, Grækenland, Spanien, Frankrig, Italien, Nederlandene, Portugal, Slovenien, Finland, Sverige og Det Forenede Kongerige er kontraherende parter i Pariskonventionen af 29. juli 1960 om ansvar over for tredjemand på den nukleare energis område som ændret ved tillægsprotokol af 28. januar 1964 og ved protokol af 16. november 1982 (i det følgende benævnt »Pariskonventionen«). Pariskonventionen indfører en ordning for erstatning til ofre, der lider skade som følge af nukleare ulykker, som er baseret på principper svarende til dem, der er fastsat i Wienkonventionen. Protokollen af 12. februar 2004 (i det følgende benævnt »protokollen af 2004«) om ændring af Pariskonventionen forhøjer erstatningen for skader forårsaget af nukleare ulykker. De medlemsstater, der er kontraherende parter i Pariskonventionen, blev ved Rådets beslutning 2004/294/EF (3) og 2007/727/EF (4) bemyndiget til i det daværende Fællesskabs interesse at ratificere eller tiltræde protokollen af 2004. Det er derfor objektivt berettiget, at denne afgørelse ikke rettes til de medlemsstater, der er kontraherende parter i Pariskonventionen i stedet for i Wienkonventionen.
(7)
Hertil kommer, at fem EU-medlemsstater, dvs. Irland, Cypern Luxembourg, Malta og Østrig, ikke er kontraherende parter i hverken Wienkonventionen eller i Pariskonventionen. Da protokollen af 1997 ændrer Wienkonventionen, og da forordning (EF) nr. 44/2001 tillader de medlemsstater, der er bundet af nævnte konvention, fortsat at anvende nævnte konventions kompetenceregler og regler om anerkendelse og fuldbyrdelse, er det objektivt begrundet, at denne afgørelse kun rettes til de medlemsstater, der er kontraherende parter i Wienkonventionen. Derfor bør Irland, Cypern Luxembourg, Malta og Østrig, fortsat basere sig på reglerne i forordning (EF) nr. 44/2001, og anvende dem på det område, der er omfattet af Wienkonventionen og af protokollen af 1997 om ændring af denne konvention.
(8)
Bestemmelserne i protokollen af 1997 vil for Unionens vedkommende derfor kun finde anvendelse på de medlemsstater, som er kontraherende parter i Wienkonventionen på tidspunktet for vedtagelsen af denne afgørelse.
(9)
De regler om anerkendelse og fuldbyrdelse af domme, der er fastsat i Wienkonventionens artikel XII som ændret ved artikel 14 i protokollen af 1997, bør ikke have forrang for de regler, der gælder for proceduren for anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser i forordning (EF) nr. 44/2001. De medlemsstater, som ved denne afgørelse bemyndiges til at ratificere eller tiltræde protokollen af 1997, bør derfor fremsætte den i denne afgørelse omhandlede erklæring, der sikrer anvendelsen af de relevante EU-regler.
(10)
Det Forenede Kongerige og Irland, som er omfattet af protokol nr. 21 om Det Forenede Kongeriges og Irlands stilling for så vidt angår området med frihed, sikkerhed og retfærdighed, der er knyttet som bilag til traktaten om Den Europæiske Union og til traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde, deltager i vedtagelsen og anvendelsen af denne afgørelse.
(11)
I medfør af artikel 1 og 2 i protokol nr. 22 om Danmarks stilling, der er knyttet som bilag til traktaten om Den Europæiske Union og til traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde, deltager Danmark ikke i vedtagelsen af denne afgørelse, som ikke er bindende for og ikke finder anvendelse i Danmark -
VEDTAGET DENNE AFGØRELSE:
Artikel 1
Rådet bemyndiger herved Bulgarien, Den Tjekkiske Republik, Estland, Litauen, Ungarn, Polen og Slovakiet til i Unionens interesse at ratificere eller tiltræde protokollen af 12. september 1997 om ændring af Wienkonventionen af 21. maj 1963 om civilretligt ansvar for nuklear skade.
Teksten til protokollen af 1997 er knyttet som bilag til denne afgørelse.
Artikel 2
Rådet bemyndiger herved Bulgarien, Den Tjekkiske Republik, Estland, Litauen, Ungarn, Polen og Slovakiet til at fremsætte følgende erklæring:
»Domme vedrørende spørgsmål, der er omfattet af protokollen af 12. september 1997 om ændring af Wienkonventionen af 21. maj 1963 om civilretligt ansvar for nuklear skade, og som afsiges af en domstol i en af Den Europæiske Unions medlemsstater, der er kontraherende part i protokollen, vil blive anerkendt og fuldbyrdet i [navnet på den medlemsstat, der fremsætter erklæringen] i overensstemmelse med Den Europæiske Unions relevante regler på området.«
Artikel 3
Denne afgørelse træder i kraft dagen efter offentliggørelsen i Den Europæiske Unions Tidende.
Artikel 4
Denne afgørelse er rettet til Republikken Bulgarien, Den Tjekkiske Republik, Republikken Estland, Republikken Litauen, Ungarn, Republikken Polen og Den Slovakiske Republik i overensstemmelse med traktaterne.
Udfærdiget i Bruxelles, den 15. juli 2013.
ODLUKA VIJEĆA
od 15. srpnja 2013.
kojom se određene države članice ovlašćuju da u interesu Europske unije ratificiraju ili pristupe Protokolu o izmjeni Bečke konvencije o građanskoj odgovornosti za nuklearnu štetu od 21. svibnja 1963. te da daju izjavu o primjeni odgovarajućih internih pravila zakonodavstva Unije
(2013/434/EU)
VIJEĆE EUROPSKE UNIJE,
uzimajući u obzir Ugovor o funkcioniranju Europske unije, a posebno njegov članak 81. stavak 2. u vezi s člankom 218. stavkom 6. točkom (a),
uzimajući u obzir prijedlog Europske komisije,
uzimajući u obzir prijedlog Europskog parlamenta,
budući da:
(1)
Unija radi na uspostavi zajedničkog pravosudnog prostora na temelju načela uzajamnog priznavanja sudskih odluka.
(2)
O Protokolu od 12. rujna 1997. (dalje u tekstu „Protokol iz 1997.”) o izmjeni Bečke konvencije o građanskoj odgovornosti za nuklearnu štetu od 21. svibnja 1963. (dalje u tekstu „Bečka konvencija”) pregovaralo se s ciljem poboljšanja naknada za žrtve štete koju su izazvale nuklearne nesreće. Stoga je poželjno da se odredbe Protokola iz 1997. primjene u državama članicama koje su ugovorne stranke Bečke konvencije.
(3)
Unija ima isključivu nadležnost u vezi s člancima XI. i XII. Bečke konvencije, kako su izmijenjeni Protokolom iz 1997. u mjeri u kojoj te odredbe utječu na pravila utvrđena u Uredbi Vijeća (EZ) br. 44/2001 od 22. prosinca 2000. o nadležnosti, priznavanju i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima (1). Uredba (EZ) br. 44/2001 zamjenjuje se od 10. siječnja 2015. Uredbom (EU) br. 1215/2012 Europskog parlamenta i Vijeća od 12. prosinca 2012. o nadležnosti, priznavanju i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima (2). Države članice zadržavaju svoju nadležnost u stvarima obuhvaćenima Protokolom iz 1997. koja ne utječu na pravo Unije. S obzirom na predmet i cilj Protokola iz 1997., prihvaćanje odredaba Protokola koje spadaju u nadležnost Unije ne može se odvojiti od odredaba koje spadaju u nadležnost država članica.
(4)
Regionalne organizacije za ekonomsku integraciju ne mogu pristupiti Bečkoj konvenciji ni Protokolu iz 1997. Stoga Unija ne može postati ugovorna stranka Protokola iz 1997.
(5)
Države članice koje su ugovorne stranke Bečke konvencije i koje nisu ratificirale Protokol iz 1997. prije svog pristupanja Uniji stoga bi trebalo ovlastiti da u interesu Unije ratificiraju ili pristupe Protokolu iz 1997.
(6)
Dvanaest država članica Unije, odnosno Belgija, Njemačka, Grčka, Španjolska, Francuska, Italija, Nizozemska, Portugal, Slovenija, Finska, Švedska i Ujedinjena Kraljevina, ugovorne su stranke Pariške konvencije od 29. srpnja 1960. o odgovornosti trećim stranama u području nuklearne energije, kako je izmijenjena Dodatnim protokolom od 28. siječnja 1964. i Protokolom od 16. studenoga 1982. (dalje u tekstu „Pariška konvencija”). Pariška konvencija utvrđuje režim naknada za žrtve štete koju su izazvale nuklearne nesreće na temelju načela sličnih onima iz Bečke konvencije. Protokolom od 12. veljače 2004. (dalje u tekstu „Protokol iz 2004.”) o izmjeni Pariške konvencije poboljšava se sustav naknade štete za žrtve koju su izazvale nuklearne nesreće. Odlukama Vijeća 2004/294/EZ (3) i 2007/727/EZ (4) države članice koje su ugovorne stranke Pariške konvencije bile su ovlaštene da u interesu tadašnje Zajednice ratificiraju ili pristupe Protokolu iz 2004. Stoga je objektivno opravdano da se ova Odluka ne bi trebala uputiti onim državama članicama koje su ugovorne stranke Pariške konvencije, a ne Bečke konvencije.
(7)
Nadalje, pet država članica Unije, odnosno Irska, Cipar, Luksemburg, Malta i Austrija, nisu ugovorne stranke Bečke konvencije ni Pariške konvencije. S obzirom na to da se Protokolom iz 1997. mijenja Bečka konvencija i da su Uredbom (EZ) br. 44/2001 države članice za koje je ta Konvencija obvezujuća ovlaštene dalje primjenjivati pravila o nadležnosti, priznavanju i izvršenju koja su utvrđena u njoj, objektivno je opravdano da bi se ova Odluka trebala uputiti samo onim državama članicama koje su ugovorne stranke Bečke konvencije. Sukladno tome, Irska, Cipar, Luksemburg, Malta i Austrija oslanjaju se i dalje na pravila iz Uredbe (EZ) br. 44/2001 te ih primjenjuju u području obuhvaćenom Bečkom konvencijom i Protokolom iz 1997. o izmjeni te Konvencije.
(8)
Posljedično tome, odredbe Protokola iz 1997. primjenjivat će, u pogledu Unije, samo one države članice koje su ugovorne stranke Bečke konvencije u trenutku donošenja te Odluke.
(9)
Pravila o priznavanju i izvršenju presuda utvrđena u članku XII. Bečke konvencije, kako su izmijenjena člankom 14. Protokola iz 1997., ne bi trebala imati prednost nad pravilima kojima se uređuje postupak priznavanja i izvršenja sudskih odluka utvrđenih Uredbom (EZ) br. 44/2001. Stoga bi države članice, koje su ovom Odlukom ovlaštene ratificirati ili pristupiti Protokolu iz 1997., trebale dati izjavu utvrđenu u ovoj Odluci s ciljem osiguravanja primjene odgovarajućih pravila Unije.
(10)
Ujedinjena Kraljevina i Irska, na koje se primjenjuje Protokol br. 21. o stajalištu Ujedinjene Kraljevine i Irske u pogledu područja slobode, sigurnosti i pravde priložen Ugovoru o Europskoj Uniji i Ugovoru o funkcioniranju Europske unije, sudjeluju u donošenju i primjeni ove Odluke.
(11)
U skladu s člancima 1. i 2. Protokola br. 22 o stajalištu Danske, priloženog Ugovoru o Europskoj uniji i Ugovoru o funkcioniranju Europske unije, Danska ne sudjeluje u donošenju ove Odluke koja za nju nije obvezujuća niti se na nju primjenjuje,
DONIJELO JE OVU ODLUKU:
Članak 1.
Vijeće ovime ovlašćuje Bugarsku, Češku, Estoniju, Litvu, Mađarsku, Poljsku i Slovačku da u interesu Europske unije ratificiraju Protokol od 12. rujna 1997. o izmjeni Bečke konvencije o građanskoj odgovornosti za nuklearnu štetu od 21. svibnja 1963 ili mu pristupe.
Tekst Protokola iz 1997. priložen je ovoj Odluci.
Članak 2.
Vijeće ovime ovlašćuje Bugarsku, Češku, Estoniju, Litvu, Mađarsku, Poljsku i Slovačku za davanje sljedeće izjave:
„Sudske odluke o stvarima obuhvaćenima Protokolom od 12. rujna 1997. o izmjeni Bečke konvencije o građanskoj odgovornosti za nuklearnu štetu od 21. svibnja 1963., ako ih je donio sud države članice Europske unije koja je ugovorna stranka tog Protokola, priznaju se i izvršive su u [ime države članice koja daje izjavu] u skladu s odgovarajućim pravilima Europske unije o tom predmetu.”
Članak 3.
Ova Odluka stupa na snagu sljedećeg dana od dana objave u Službenom listu Europske unije.
Članak 4.
Ova je odluka upućena Republici Bugarskoj, Češkoj Republici, Republici Estoniji, Republici Litvi, Mađarskoj, Republici Poljskoj i Slovačkoj Republici u skladu s Ugovorima.
Sastavljeno u Bruxellesu 15. srpnja 2013.