EUROPA-PARLAMENTETS OG RÅDETS FORORDNING (EU) Nr. 655/2014
af 15. maj 2014
om indførelse af en procedure for en europæisk kendelse til sikring af bankindeståender med henblik på at lette grænseoverskridende gældsinddrivelse på det civil- og handelsretlige område
EUROPA-PARLAMENTET OG RÅDET FOR DEN EUROPÆISKE UNION HAR -
under henvisning til traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde, særlig artikel 81, stk. 2, litra a), e) og f),
under henvisning til forslag fra Europa-Kommissionen,
efter fremsendelse af udkast til lovgivningsmæssig retsakt til de nationale parlamenter,
under henvisning til udtalelse fra Det Europæiske Økonomiske og Sociale Udvalg (1),
efter den almindelige lovgivningsprocedure (2), og
ud fra følgende betragtninger:
(1)
Unionen har sat sig som mål at bevare og udbygge et område med frihed, sikkerhed og retfærdighed, hvor der er fri bevægelighed for personer. Med henblik på gradvis at etablere et sådant område skal Unionen vedtage foranstaltninger vedrørende samarbejde om civilretlige spørgsmål med grænseoverskridende virkninger, navnlig når det er nødvendigt for det indre markeds funktion.
(2)
I henhold til artikel 81, stk. 2, i traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde (TEUF) kan sådanne foranstaltninger omfatte foranstaltninger, der bl.a. skal sikre gensidig anerkendelse mellem medlemsstaterne af retsafgørelser og fuldbyrdelse heraf, effektiv adgang til domstolene og fjernelse af hindringer for en tilfredsstillende afvikling af civile retssager, om nødvendigt ved at fremme foreneligheden af medlemsstaternes civile retsplejeregler.
(3)
Med »grønbogen om større effektivitet i fuldbyrdelsen af retsafgørelser i Den Europæiske Union: udlæg i bankindeståender« indledte Kommissionen den 24. oktober 2006 en høring om behovet for en ensartet europæisk procedure for sikring af bankindeståender og de mulige elementer i en sådan procedure.
(4)
Det Europæiske Råd opfordrede i Stockholmprogrammet fra december 2009 (3), der opstiller de prioriterede mål inden for området med frihed, sikkerhed og retfærdighed for perioden 2010-2014, Kommissionen til at vurdere behovet og muligheden for at træffe visse foreløbige, herunder retssikrende, foranstaltninger på EU-plan for at forhindre, at f.eks. aktiver forsvinder inden fuldbyrdelsen af et krav, og til at forelægge relevante forslag til forbedring af effektiviteten i fuldbyrdelsen af retsafgørelser i Unionen vedrørende bankkonti og debitorers aktiver.
(5)
Der findes nationale procedurer for opnåelse af sikringsforanstaltninger som f.eks. kontosikringskendelser i alle medlemsstater, men der er stor forskel på, hvilke betingelser der gælder for iværksættelse af disse foranstaltninger, og hvor effektivt de gennemføres. Hertil kommer, at det kan vise sig besværligt at iværksætte sikringsforanstaltninger i sager med grænseoverskridende virkninger, især hvis kreditor ønsker at sikre flere konti i forskellige medlemsstater. Det forekommer derfor nødvendigt og hensigtsmæssigt at vedtage et bindende og umiddelbart gældende EU-retsinstrument, der indfører en ny EU-procedure i grænseoverskridende tilfælde, som gør det muligt effektivt og hurtigt at sikre midler på bankkonti.
(6)
Den procedure, der indføres ved denne forordning, bør være et supplerende og valgfrit middel for kreditor, som bevarer retten til at gøre brug af alle andre procedurer for opnåelse af en tilsvarende foranstaltning i henhold til national lovgivning.
(7)
En kreditor bør kunne opnå en beskyttelsesforanstaltning i form af en europæisk kendelse til sikring af bankindeståender (»kontosikringskendelse« eller »kendelse«), som forhindrer debitor i at overføre eller hæve midler, der står på en bankkonto i en medlemsstat, hvis der er risiko for, at det uden en sådan foranstaltning efterfølgende vil blive umuligt eller væsentligt vanskeligere at få fuldbyrdet hans krav mod debitor. Sikring af midler på debitors konto bør have som virkning, at ikke alene debitor, men også personer, som han har bemyndiget til at foretage betalinger via denne konto, f.eks. gennem en stående ordre eller gennem direkte debitering eller brug af et kreditkort, forhindres i at bruge midlerne.
(8)
Denne forordnings anvendelsesområde bør omfatte alle spørgsmål på det civil- og handelsretlige område, bortset fra visse velafgrænsede spørgsmål. Denne forordning bør især ikke finde anvendelse på krav mod en debitor i forbindelse med insolvensbehandling. Dette bør betyde, at der ikke kan udstedes en kontosikringskendelse over for debitor, når der er indgivet begæring om insolvensbehandling som defineret i Rådets forordning (EF) nr. 1346/2000 (4) mod ham. På den anden side bør udelukkelsen gøre det muligt at anvende kontosikringskendelsen til at sikre inddrivelsen af skadelige betalinger, som en sådan debitor har foretaget til tredjeparter.
(9)
Denne forordning bør finde anvendelse på bankkonti oprettet i kreditinstitutter, hvis virksomhed består i fra offentligheden at modtage indlån eller andre midler, der skal tilbagebetales, samt i at yde lån for egen regning.
Den bør derfor ikke finde anvendelse på finansielle institutioner, der ikke modtager sådanne indlån, som f.eks. institutioner, der yder finansiering til eksport- og investeringsprojekter eller til projekter i udviklingslandene, eller institutioner, der yder finansmarkedstjenester. Denne forordning bør heller ikke finde anvendelse på konti oprettet af eller i centralbanker, når de handler i deres egenskab af pengepolitiske myndigheder, eller på konti, der ikke kan sikres ved en national kendelse svarende til en kontosikringskendelse, eller som der på anden vis ikke kan gøres udlæg i i henhold til lovgivningen i den medlemsstat, hvor den pågældende konto føres.
(10)
Denne forordning finder udelukkende anvendelse på grænseoverskridende tilfælde og bør definere, hvad der i denne særlige sammenhæng udgør et grænseoverskridende tilfælde. Med henblik på denne forordning bør et tilfælde anses for at være grænseoverskridende, når den ret, der behandler anmodningen om en kontosikringskendelse, er beliggende i én medlemsstat, og den bankkonto, der skal omfattes af kendelsen, føres i en anden medlemsstat. Et tilfælde bør også anses for at være grænseoverskridende, når kreditor har bopæl i én medlemsstat, og retten og den bankkonto, der skal sikres, befinder sig i en anden medlemsstat.
Denne forordning bør ikke finde anvendelse på sikring af konti, der føres i den medlemsstat, hvis ret der er indgivet anmodning om kontosikringskendelse til, hvis kreditors bopæl ligeledes er i den pågældende medlemsstat, også selv om kreditor samtidig anmoder om en kontosikringskendelse, der vedrører en eller flere konti, som føres i en anden medlemsstat. I så fald bør kreditor indgive to særskilte anmodninger, én om en kontosikringskendelse og én om en national foranstaltning.
(11)
Proceduren for en kontosikringskendelse bør kunne anvendes af en kreditor, der ønsker at sikre fuldbyrdelsen af en senere retsafgørelse i hovedsagen forud for anlæggelsen af hovedsagen eller på et hvilket som helst tidspunkt under retssagen. Proceduren bør også kunne anvendes af en kreditor, som allerede har opnået en retsafgørelse, et retsforlig eller et officielt bekræftet dokument, der kræver, at debitor betaler kreditors krav.
(12)
En kontosikringskendelse bør kunne anvendes med henblik på at sikre krav, der allerede er forfaldet til betaling. Den bør også kunne anvendes i forbindelse med krav, der endnu ikke er forfaldet til betaling, så længe de pågældende krav vedrører en transaktion eller en begivenhed, som allerede har fundet sted, og beløbet kan bestemmes, herunder krav om erstatning uden for kontrakt samt civilretlige krav på erstatning eller genoprettelse af en tidligere tilstand i anledning af en strafbar handling.
En kreditor bør have mulighed for at anmode om, at en kontosikringskendelse udstedes på størrelsen af kravets hovedstol eller på et lavere beløb. Sidstnævnte kan være i kreditors interesse, hvis han f.eks. allerede har opnået anden sikkerhed for en del af sit krav.
(13)
For at sikre en tæt forbindelse mellem proceduren for kontosikringskendelsen og hovedsagen bør den internationale kompetence til at udstede kendelsen ligge hos retterne i den medlemsstat, hvis retter har kompetence med hensyn til at afgøre realitetsspørgsmålet. Med henblik på denne forordning bør begrebet hovedsag omfatte enhver sag, der har til formål at opnå et fuldbyrdelsesgrundlag for det underliggende krav, og vil eksempelvis omfatte hurtig retsforfølgning i sager om pengekrav og den franske »procédure de référé«. Hvis debitor er en forbruger med bopæl i en medlemsstat, ligger kompetencen til at udstede kendelsen udelukkende hos retterne i den pågældende medlemsstat.
(14)
Betingelserne for udstedelse af en kontosikringskendelse bør sikre en passende balance mellem kreditors interesse i at opnå en kendelse og debitors interesse i at forhindre misbrug af kendelsen.
Når kreditor anmoder om en kontosikringskendelse forud for opnåelse af en retsafgørelse, bør den ret, som anmodningen indgives til, derfor skulle finde det godtgjort på grundlag af den dokumentation, der er forelagt af kreditor, at kreditor sandsynligvis vil få medhold i realiteten i sit krav mod debitor.
Derudover bør der stilles krav til kreditor i alle situationer, herunder når denne allerede har opnået en retsafgørelse, om i tilstrækkelig grad at godtgøre over for retten, at der er akut behov for retlig beskyttelse af dennes krav, og at fuldbyrdelse af en eksisterende eller fremtidig retsafgørelse uden en kendelse kan blive umulig eller væsentligt vanskeligere, fordi der består en reel risiko for, at debitor, inden kreditor er i stand til at få den eksisterende eller fremtidige retsafgørelse fuldbyrdet, kan have formøblet, skjult eller tilintetgjort sine aktiver eller have skilt sig af med dem til under værdien, i et usædvanligt omfang eller ved en usædvanlig handling.
Retten bør vurdere den dokumentation, som kreditor har forelagt til støtte for, at der består en sådan risiko. Den kan f.eks. vedrøre debitors adfærd i forbindelse med kreditors krav eller i en tidligere tvist mellem parterne, debitors kredithistorie, arten af debitors aktiver og debitors eventuelle nylige foranstaltninger, der er truffet med hensyn til sine aktiver. Når retten vurderer dokumentationen, kan den tage hensyn til, at debitors hævninger på konti og tilfælde af udgifter til normal forretningsførelse eller til at dække familiens løbende udgifter ikke i sig selv er usædvanlige. Det forhold, at debitor undlader at indfri eller anfægter kravet, eller at han har mere end en kreditor, bør ikke i sig selv betragtes som tilstrækkelig dokumentation til at berettige udstedelse af en kendelse. Det forhold, at debitors økonomiske forhold er dårlige eller forværres, bør heller ikke i sig selv være en tilstrækkelig grund til at udstede en kendelse. Retten kan dog tage hensyn til disse faktorer i den samlede vurdering af, om der består en risiko.
(15)
For at sikre overraskelseseffekten af kontosikringskendelsen og for at sikre, at den bliver et nyttigt redskab for en kreditor, der forsøger at inddrive gæld fra en debitor i grænseoverskridende tilfælde, bør debitor ikke underrettes om kreditors anmodning eller høres forud for udstedelsen af kendelsen eller underrettes om kendelsen forud for gennemførelsen heraf. I tilfælde hvor retten ikke på grundlag af den dokumentation og de oplysninger, som kreditor eller eventuelt dennes vidne/vidner har forelagt, er overbevist om, at sikring af den pågældende konto eller de pågældende konti er berettiget, bør den ikke udstede en kendelse.
(16)
I situationer, hvor kreditor anmoder om en kontosikringskendelse inden anlæggelsen af hovedsagen ved en ret, bør denne forordning pålægge ham at anlægge sagen inden for et fastsat tidsrum og bør desuden pålægge ham at forelægge den ret, som anmodningen om kendelse blev indgivet til, bevis herfor. Hvis kreditor ikke har opfyldt denne forpligtelse, bør kendelsen tilbagekaldes af retten af egen drift eller automatisk bortfalde.
(17)
Da debitor ikke høres i forvejen, bør denne forordning indeholde specifikke garantier for at hindre misbrug af kendelsen og beskytte debitors rettigheder.
(18)
En vigtig garanti bør være muligheden for at kræve, at kreditor stiller sikkerhed, så det sikres, at debitor senere kan få erstatning for enhver skade, som denne påføres som følge af kontosikringskendelsen. Afhængigt af national lovgivning kan en sådan sikkerhed stilles i form af et deponeret beløb eller en alternativ garanti, såsom en bankgaranti eller pant i fast ejendom. Retten bør have skønsbeføjelse til at fastsætte et garantibeløb, der er tilstrækkeligt til at hindre misbrug af kendelsen og til at sikre debitor erstatning, og det bør, hvis der ikke foreligger specifik dokumentation for den potentielle skades størrelse, være muligt for retten at betragte det beløb, som kendelsen skal udstedes på, som rettesnor for fastsættelse af garantibeløbet.
I tilfælde, hvor kreditor endnu ikke har opnået en retsafgørelse, et retsforlig eller et officielt bekræftet dokument, der forpligter debitor til at indfri kreditors krav, bør sikkerhedsstillelse være hovedreglen, og retten bør kun undtagelsesvis dispensere fra dette krav eller kræve sikkerhedsstillelse med et lavere beløb, hvis den finder, at en sådan sikkerhed er uhensigtsmæssig, overflødig eller uforholdsmæssig som følge af sagens omstændigheder. Sådanne omstændigheder kan f.eks. være, at kreditor står særlig stærkt, men ikke har tilstrækkelige midler til at stille sikkerhed, at der er tale om et bidragskrav eller lønudbetaling, eller at kravet er af en sådan størrelse, at det er usandsynligt, at kendelsen vil skade debitor, f.eks. en lille forretningsgæld.
I tilfælde, hvor kreditor allerede har opnået en retsafgørelse, et retsforlig eller et officielt bekræftet dokument, bør sikkerhedsstillelse overlades til rettens skøn. Sikkerhedsstillelse kan f.eks. være hensigtsmæssig, medmindre der foreligger ovennævnte ekstraordinære omstændigheder, hvis den retsafgørelse, hvis fuldbyrdelse kontosikringskendelsen har til formål at sikre, endnu ikke er eksigibel eller kun er midlertidigt eksigibel på grund af en verserende klage.
(19)
Et andet vigtigt element, der skal sikre en passende balance mellem kreditors og debitors interesse, bør være en bestemmelse om kreditors hæftelse for enhver skade, som påføres debitor som følge af en kontosikringskendelse. Denne forordning bør derfor som minimum fastsætte, at kreditor hæfter for skader, som debitor påføres som følge af kontosikringskendelsen på grund af kreditors culpøse adfærd. I denne sammenhæng bør debitor have bevisbyrden. For så vidt angår de grunde til hæftelse, der er fastsat i denne forordning, bør der gælde en harmoniseret regel, som fastlægger en simpel formodning om kreditors culpøse adfærd.
Derudover bør medlemsstaterne i deres nationale lovgivning kunne opretholde eller indføre andre grunde til hæftelse end dem, der er fastsat i denne forordning. For sådanne andre grunde til hæftelse bør medlemsstaterne også kunne opretholde eller indføre andre typer hæftelse som f.eks. objektivt ansvar.
Denne forordning bør også fastlægge en lovvalgsregel, ifølge hvilken det bør være fuldbyrdelsesmedlemsstatens lovgivning, der skal finde anvendelse på kreditors hæftelse. Hvis der er flere fuldbyrdelsesmedlemsstater, bør det være lovgivningen i den fuldbyrdelsesmedlemsstat, hvor debitor har sædvanligt opholdssted, som finder anvendelse. I tilfælde af at debitor ikke har sædvanligt opholdssted i en af fuldbyrdelsesmedlemsstaterne, bør det være lovgivningen i den fuldbyrdelsesmedlemsstat, som sagen har den tætteste forbindelse til, som finder anvendelse. Ved fastlæggelsen af den tætteste forbindelse kan størrelsen af det beløb, der er sikret i de forskellige fuldbyrdelsesmedlemsstater, være en af de faktorer, som retten tager i betragtning.
(20)
For at overvinde de nuværende praktiske vanskeligheder med i grænseoverskridende tilfælde at indhente oplysninger om, hvor debitors bankkonti befinder sig, bør der i denne forordning fastlægges en mekanisme, som sætter kreditor i stand til anmode om, at de oplysninger, der er nødvendige for at identificere debitors konto, indhentes af retten fra den udpegede oplysende myndighed i den medlemsstat, hvori kreditor mener, at debitor har en konto, før der udstedes en kontosikringskendelse. I betragtning af den særlige karakter af et sådant indgreb fra de offentlige myndigheders side og af en sådan adgang til personoplysninger bør der som hovedregel kun gives adgang til kontooplysninger i sager, hvor kreditor allerede har opnået en eksigibel retsafgørelse eller et eksigibelt retsforlig eller officielt bekræftet dokument. Kreditor bør dog undtagelsesvis have mulighed for at indgive en anmodning om kontooplysninger, selv om hans retsafgørelse, retsforlig eller officielt bekræftede dokument endnu ikke er eksigibel(t). En sådan anmodning bør være mulig, hvis det under hensyntagen til de relevante omstændigheder er et betragteligt beløb, der skal sikres, og hvis retten på grundlag af den dokumentation, som kreditor har forelagt, er overbevist om, at der er akut behov for de pågældende kontooplysninger, fordi der er risiko for, at den efterfølgende fuldbyrdelse af kreditors krav mod debitor sandsynligvis vil blive bragt i fare uden denne, og at det derfor kan føre til en betydelig forværring af kreditors økonomiske situation.
For at denne mekanisme kan fungere, bør medlemsstaterne sørge for, at der i deres nationale lovgivning findes en eller flere metoder til at indhente sådanne oplysninger, som er effektive, og som ikke er uforholdsmæssigt omkostnings- eller tidskrævende. Mekanismen bør kun finde anvendelse, hvis alle betingelserne og kravene for udstedelse af en kontosikringskendelse er opfyldt, og kreditor i sin anmodning behørigt har begrundet, hvorfor der er grund til at mene, at debitor har en eller flere konti i en bestemt medlemsstat, f.eks. fordi debitor arbejder eller udøver erhvervsmæssig virksomhed i den pågældende medlemsstat eller har ejendom der.
(21)
For at sikre beskyttelse af debitors personoplysninger bør de indhentede oplysninger til identifikation af debitors bankkonto eller bankkonti ikke videregives til kreditor. De bør kun gives til den anmodende ret og undtagelsesvis til debitors bank, hvis den bank eller anden enhed, der er ansvarlig for at fuldbyrde kendelsen i fuldbyrdelsesmedlemsstaten, ikke kan identificere debitors konto på grundlag af oplysningerne i kendelsen, f.eks. hvis flere personer med samme navn og samme adresse har konto i samme bank. Når det i et sådant tilfælde er angivet i kendelsen, at nummeret eller numrene på den eller de konti, der skal sikres, blev indhentet ved hjælp af en anmodning om oplysninger, bør banken anmode den oplysende myndighed i fuldbyrdelsesmedlemsstaten om disse oplysninger og bør kunne indgive en sådan anmodning på en uformel og enkel måde.
(22)
Denne forordning bør give kreditor ret til at klage over et afslag på at udstede en kontosikringskendelse. Den ret bør ikke berøre kreditors mulighed for at fremsætte en ny anmodning om en kontosikringskendelse på grundlag af nye faktiske omstændigheder eller ny dokumentation.
(23)
Fuldbyrdelsesstrukturerne til sikring af bankkonti varierer betydeligt i medlemsstaterne. For at undgå, at disse strukturer overlapper hinanden i medlemsstaterne, og for i videst muligt omfang at følge nationale procedurer bør denne forordning med hensyn til fuldbyrdelse og faktisk gennemførelse af en kontosikringskendelse bygge på eksisterende metoder og strukturer til fuldbyrdelse og gennemførelse af tilsvarende nationale kendelser i den medlemsstat, hvor kendelsen skal fuldbyrdes.
(24)
For at sikre en hurtig fuldbyrdelse bør denne forordning indeholde bestemmelser om fremsendelse af en kendelse fra den udstedende medlemsstat til fuldbyrdelsesmedlemsstatens kompetente myndighed på enhver hensigtsmæssig måde, som sikrer, at indholdet af de fremsendte dokumenter er en tro gengivelse af det oprindelige indhold, og at det er letlæseligt.
(25)
Når den kompetente myndighed i fuldbyrdelsesmedlemsstaten modtager en kontosikringskendelse, bør den tage de nødvendige skridt til at få kendelsen fuldbyrdet i overensstemmelse med sin nationale lovgivning, enten ved at fremsende den modtagne kendelse til den bank eller anden enhed, der er ansvarlig for at fuldbyrde sådanne kendelser i den pågældende medlemsstat, eller, hvis det er foreskrevet i national lovgivning, ved at pålægge banken at gennemføre kendelsen.
(26)
Afhængigt af hvilken metode der er tilgængelig i fuldbyrdelsesmedlemsstatens lovgivning for tilsvarende nationale kendelser, bør en kontosikringskendelse gennemføres ved at blokere det sikrede beløb på debitors konto eller, hvis det er foreskrevet i national lovgivning, ved at overføre det beløb til en konto, der udelukkende anvendes til sikringsformål, og som kan være en konto i enten den kompetente fuldbyrdelsesmyndigheds navn, rettens navn, den banks navn, hvor debitor har sin konto, eller den banks navn, der er udpeget til koordinerende enhed til sikring i en given sag.
(27)
Denne forordning bør ikke udelukke muligheden af, at gebyrer for fuldbyrdelse af en kontosikringskendelse kan opkræves på forhånd. Dette spørgsmål bør overlades til den nationale lovgivning i den medlemsstat, hvor kendelsen skal fuldbyrdes.
(28)
En kontosikringskendelse bør have samme eventuelle rang som en tilsvarende national kendelse i fuldbyrdelsesmedlemsstaten. I tilfælde af at visse fuldbyrdelsesforanstaltninger i henhold til national lovgivning har forrang frem for sikrende retsmidler, bør de ligestilles med kontosikringskendelser i henhold til denne forordning. Med henblik på denne forordning bør kendelser in personam, som findes i visse nationale retssystemer, betragtes som svarende til nationale kendelser.
(29)
Denne forordning bør pålægge den bank eller anden enhed, der er ansvarlig for at fuldbyrde en kontosikringskendelse i fuldbyrdelsesmedlemsstaten, en forpligtelse til at oplyse, om kendelsen har ført til sikring af debitors midler, og i givet fald i hvilket omfang, og en forpligtelse for kreditor til at sikre frigivelse af eventuelle sikrede midler, der overstiger det i kendelsen fastsatte beløb.
(30)
Denne forordning bør sikre debitors ret til en retfærdig rettergang og hans adgang til effektive retsmidler og bør derfor, under hensyntagen til at der er tale om en ex parte-procedure med udstedelse af en kontosikringskendelse, give debitor mulighed for at anfægte kendelsen eller fuldbyrdelsen heraf umiddelbart efter gennemførelsen af kendelsen af de grunde, der er fastsat i denne forordning.
(31)
I denne henseende bør denne forordning indeholde krav om, at kontosikringskendelsen, alle de dokumenter, som kreditor har indgivet til retten i den udstedende medlemsstat, og de nødvendige oversættelser skal forkyndes for debitor straks efter gennemførelsen af kendelsen. Retten bør have skønsbeføjelse til at vedlægge yderligere dokumenter, der ligger til grund for dens afgørelse, og som debitor kunne få brug for som retsmiddel, såsom et fuldstændigt referat af en mundtlig høring.
(32)
Debitor bør kunne anmode om prøvelse af en kontosikringskendelse, navnlig hvis betingelserne for eller kravene i denne forordning ikke er opfyldt, eller hvis de omstændigheder, der førte til udstedelsen af kendelsen, har ændret sig på en sådan måde, at udstedelse af en kendelse ikke længere er berettiget. Debitor bør f.eks. have adgang til et retsmiddel, hvis sagen ikke er et grænseoverskridende tilfælde som defineret i denne forordning, hvis kompetencereglerne i denne forordning ikke er overholdt, hvis kreditor ikke anlagde hovedsagen inden for det tidsrum, der er fastsat i denne forordning, og retten derfor ikke tilbagekaldte kendelsen af egen drift, eller kendelsen ikke bortfaldt automatisk, hvis der ikke var akut behov for at beskytte kreditors krav i form af en kontosikringskendelse, fordi der ikke var nogen risiko for, at den efterfølgende fuldbyrdelse af det pågældende krav ville blive umulig eller væsentligt vanskeligere, eller hvis sikkerhedsstillelsen ikke var i overensstemmelse med kravene i denne forordning.
Debitor bør også have adgang til et retsmiddel, hvis kendelsen og erklæringen om sikring ikke er blevet forkyndt for ham som fastsat i denne forordning, eller hvis de dokumenter, der er blevet forkyndt for ham, ikke opfylder sprogkravene som fastsat i denne forordning. Der bør dog ikke gives adgang til et sådant retsmiddel, hvis den manglende forkyndelse eller oversættelse afhjælpes inden for et givet tidsrum. Med henblik på at afhjælpe den manglende forkyndelse bør kreditor anmode det organ, der er ansvarligt for forkyndelsen i den udstedende medlemsstat, om at få de relevante dokumenter forkyndt for debitor ved rekommanderet forsendelse eller, hvis debitor har indvilliget i at hente dokumenterne i retten, bør de nødvendige oversættelser af dokumenterne forelægges for retten. En sådan anmodning bør ikke kræves, hvis den manglende forkyndelse allerede er afhjulpet på anden vis, f.eks. hvis retten i overensstemmelse med national lovgivning af egen drift iværksatte forkyndelsen.
(33)
Spørgsmålet om, hvem der skal levere eventuelle oversættelser som krævet i denne forordning, og hvem der skal afholde omkostningerne til sådanne oversættelser, overlades til national lovgivning.
(34)
Kompetencen med hensyn til retsmidlerne mod udstedelse af en kontosikringskendelse som sådan bør ligge hos retterne i den medlemsstat, hvor kendelsen blev udstedt. Kompetencen med hensyn til retsmidlerne mod fuldbyrdelsen af kendelsen bør ligge hos retterne eller eventuelt hos de kompetente fuldbyrdelsesmyndigheder i fuldbyrdelsesmedlemsstaten.
(35)
Debitor bør have ret til at anmode om frigivelse af de sikrede midler, hvis han stiller passende alternativ sikkerhed. En sådan alternativ sikkerhed kan stilles i form af et deponeret beløb eller en alternativ garanti såsom en bankgaranti eller pant i fast ejendom.
(36)
Denne forordning bør sikre, at sikring af debitors konto ikke omfatter beløb, hvori der ikke kan gøres udlæg i henhold til fuldbyrdelsesmedlemsstatens lovgivning, f.eks. beløb, der er nødvendige til at sikre debitors og hans families livsgrundlag. Afhængigt af det retsplejesystem, der gælder i den pågældende medlemsstat, bør det relevante beløb enten undtages af det ansvarlige organ, der kan være retten, banken eller den kompetente fuldbyrdelsesmyndighed, på eget initiativ, inden kendelsen gennemføres, eller undtages efter anmodning fra debitor efter kendelsens gennemførelse. Når konti i flere medlemsstater sikres, og undtagelse er foretaget mere end én gang, bør kreditor kunne anmode den kompetente ret i en hvilken som helst af fuldbyrdelsesmedlemsstaterne eller, hvis den nationale lovgivning i den pågældende fuldbyrdelsesmedlemsstat foreskriver det, den kompetente fuldbyrdelsesmyndighed i denne medlemsstat om tilpasning af den undtagelse, der er foretaget i medlemsstaten.
(37)
For at sikre, at kontosikringskendelsen udstedes og fuldbyrdes hurtigt og uden forsinkelse, bør denne forordning fastsætte frister for, hvornår de forskellige trin i proceduren skal være afsluttet. Retter eller myndigheder, der er involveret i proceduren, bør kun kunne fravige disse frister under ekstraordinære omstændigheder, f.eks. i sager, der er juridisk eller faktuelt komplekse.
(38)
Med henblik på beregningen af de perioder og frister, der er fastsat i denne forordning, finder Rådets forordning (EØF, Euratom) nr. 1182/71 (5) anvendelse.
(39)
For at lette anvendelsen af denne forordning bør der fastsættes en forpligtelse for medlemsstaterne til at meddele visse oplysninger om deres lovgivning og procedurer vedrørende kontosikringskendelser og tilsvarende nationale kendelser til Kommissionen.
(40)
For at lette anvendelsen af denne forordning i praksis bør der udarbejdes standardformularer, navnlig til anmodning om en kendelse, til selve kendelsen, til erklæring om sikring af midler, til anmodning om et retsmiddel og til indgivelse af en klage i henhold til denne forordning.
(41)
For at øge effektiviteten i sagsbehandlingen bør forordningen give mulighed for at gøre størst mulig brug af moderne kommunikationsteknologi, som accepteres i henhold til procedurereglerne i de berørte medlemsstater, navnlig med henblik på udfyldning af standardformularerne som omhandlet i denne forordning og kommunikation mellem de myndigheder, der er involveret i sagen. Metoderne til underskrift af en kontosikringskendelse og andre dokumenter i henhold til denne forordning bør endvidere være teknologisk neutrale for at muliggøre anvendelse af eksisterende metoder, f.eks. digital certificering eller sikker autentificering, og fremtidig teknologisk udvikling på dette område.
(42)
For at sikre ensartede betingelser for gennemførelsen af denne forordning bør Kommissionen tillægges gennemførelsesbeføjelse til udarbejdelse og senere ændring af de standardformularer, der er omhandlet i denne forordning. Denne beføjelse bør udøves i overensstemmelse med Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 182/2011 (6).
(43)
Rådgivningsproceduren bør anvendes til vedtagelse af gennemførelsesretsakter om udarbejdelse og senere ændring af de standardformularer, der er omhandlet i denne forordning, i overensstemmelse med artikel 4 i forordning (EU) nr. 182/2011.
(44)
Denne forordning respekterer de grundlæggende rettigheder og principper i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder. Den tager især sigte på at sikre respekt for privatliv og familieliv, beskyttelse af personoplysninger, ejendomsret og adgang til effektive retsmidler og til en upartisk domstol, jf. henholdsvis artikel 7, 8, 17 og 47 i chartret.
(45)
I forbindelse med adgang til personoplysninger samt anvendelse og videresendelse af sådanne oplysninger i henhold til denne forordning bør kravene i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 95/46/EF (7) som gennemført i medlemsstaternes nationale lovgivning overholdes.
(46)
Med henblik på anvendelsen af denne forordning er det nødvendigt, at fastsætte visse specifikke betingelser for adgang til personoplysninger samt anvendelse og videresendelse af sådanne oplysninger. I denne forbindelse tages der hensyn til udtalelsen fra Den Europæiske Tilsynsførende for Databeskyttelse (8). Den registrerede bør underrettes i overensstemmelse med den nationale lovgivning. Underretningen af debitor om videregivelsen af oplysninger om hans konto eller konti bør dog udsættes i 30 dage for at hindre, at en hurtig underretning bringer kontosikringskendelsens virkning i fare.
(47)
Målet for denne forordning, nemlig at fastlægge en EU-procedure for en beskyttelsesforanstaltning, der sætter en kreditor i stand til at opnå en kontosikringskendelse, som hindrer, at den efterfølgende fuldbyrdelse af kreditors krav skades ved, at der overføres eller hæves midler, som debitor har stående på en bankkonto i Unionen, kan ikke i tilstrækkelig grad opfyldes af medlemsstaterne, men kan på grund af dens omfang og virkninger bedre nås på EU-plan; Unionen kan derfor vedtage foranstaltninger i overensstemmelse med nærhedsprincippet, jf. artikel 5 i traktaten om Den Europæiske Union (TEU). I overensstemmelse med proportionalitetsprincippet, jf. nævnte artikel, går denne forordning ikke videre, end hvad der er nødvendigt for at nå dette mål.
(48)
Denne forordning finder kun anvendelse på de medlemsstater, der er bundet heraf i overensstemmelse med traktaterne. Proceduren for at opnå en kontosikringskendelse som foreskrevet i denne forordning bør derfor kun være til rådighed for kreditorer med bopæl i en medlemsstat, der er bundet af denne forordning, og kendelser udstedt i henhold til denne forordning bør kun vedrøre sikring af bankkonti, der føres i en sådan medlemsstat.
(49)
I medfør af artikel 3 i protokol nr. 21 om Det Forenede Kongeriges og Irlands stilling for så vidt angår området med frihed, sikkerhed og retfærdighed, der er knyttet som bilag til TEU og til TEUF, har Irland meddelt, at det ønsker at deltage i vedtagelsen og anvendelsen af denne forordning.
(50)
I medfør af artikel 1 og 2 i protokol nr. 21 om Det Forenede Kongeriges og Irlands stilling for så vidt angår området med frihed, sikkerhed og retfærdighed, der er knyttet som bilag til TEU og til TEUF, og med forbehold af artikel 4 i samme protokol, deltager Det Forenede Kongerige ikke i vedtagelsen af denne forordning, som ikke er bindende for og ikke finder anvendelse i Det Forenede Kongerige.
(51)
I medfør af artikel 1 og 2 i protokol nr. 22 om Danmarks stilling, der er knyttet som bilag til TEU og til TEUF, deltager Danmark ikke i vedtagelsen af denne forordning, som ikke er bindende for og ikke finder anvendelse i Danmark -
VEDTAGET DENNE FORORDNING:
KAPITEL 1
GENSTAND, ANVENDELSESOMRÅDE OG DEFINITIONER
Artikel 1
Genstand
1. Ved denne forordning indføres en EU-procedure, der gør det muligt for kreditor at opnå en europæisk kendelse til sikring af bankindeståender (»kontosikringskendelse« eller »kendelse«), som forhindrer, at den efterfølgende fuldbyrdelse af kreditors krav skades ved, at der op til det i kendelsen fastsatte beløb overføres eller hæves midler, som besiddes af eller på vegne af debitor på en bankkonto i en medlemsstat.
2. Kontosikringskendelsen er et alternativ for kreditor til de sikrende retsmidler i den nationale lovgivning.
Artikel 2
Anvendelsesområde
1. Denne forordning finder anvendelse på pengekrav på det civil- og handelsretlige område i grænseoverskridende tilfælde som defineret i artikel 3, uanset arten af den pågældende retsinstans (»retten«). Den omfatter i særdeleshed ikke krav vedrørende skat, told eller forvaltningsanliggender eller statens ansvar for handlinger og undladelser under udøvelsen af statsmagt (»acta jure imperii«).
2. Denne forordning finder ikke anvendelse på:
a)
formueforholdet mellem ægtefæller eller parterne i et forhold, der ifølge den lov, der finder anvendelse på sådanne forhold, anses for at have virkninger svarende til et ægteskab
b)
arv efter loven eller testamente, herunder underholdspligt som følge af dødsfald
c)
fordringer på en debitor, mod hvem der er indledt konkurs, likvidationsbehandling af insolvente selskaber eller andre juridiske personer, akkord eller andre lignende ordninger
d)
social sikring
e)
voldgift.
3. Denne forordning finder hverken anvendelse på bankkonti, som der i henhold til gældende lov i den medlemsstat, hvor kontoen føres, ikke kan gøres udlæg i, eller på konti, der føres i forbindelse med drift af et system som defineret i artikel 2, litra a), i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 98/26/EF (9).
4. Denne forordning finder ikke anvendelse på bankkonti oprettet af eller i centralbanker, når de handler i deres egenskab af pengepolitiske myndigheder.
Artikel 3
Grænseoverskridende tilfælde
1. I denne forordning er et grænseoverskridende tilfælde et tilfælde, hvor den eller de bankkonti, der skal sikres ved kontosikringskendelsen, føres i en anden medlemsstat end:
a)
den medlemsstat, hvis ret der er indgivet anmodning om kontosikringskendelse til, jf. artikel 6, eller
b)
den medlemsstat, hvor kreditor har bopæl.
2. Det relevante tidspunkt for bestemmelse af, hvorvidt et tilfælde er grænseoverskridende, er den dato, hvor anmodningen om kontosikringskendelsen indgives til den ret, som har kompetence til at udstede kontosikringskendelsen.
Artikel 4
Definitioner
I denne forordning forstås ved:
1) »bankkonto« eller »konto«: enhver konto indeholdende midler, som er oprettet i en bank i debitors navn eller i tredjemands navn på vegne af debitor
2) »bank«: et kreditinstitut som defineret i artikel 4, stk. 1, nr. 1), Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 575/2013 (10), herunder filialer i den betydning, der er fastsat i nævnte forordnings artikel 4, stk. 1, nr. 17), af kreditinstitutter, der har hovedsæde i eller, i henhold til artikel 47 i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2013/36/EU (11), uden for Unionen, når sådanne filialer er beliggende i Unionen
3) »midler«: penge krediteret en konto i en hvilken som helst valuta eller lignende fordringer på tilbagebetaling af penge som f.eks. pengemarkedsindskud
4) »medlemsstat, hvor bankkontoen føres«:
a)
den medlemsstat, der er angivet i kontoens IBAN (internationalt bankkontonummer), eller
b)
for en bankkonto, der ikke har et IBAN, den medlemsstat, hvor den bank, i hvilken kontoen er oprettet, har sit hovedsæde, eller, hvis kontoen er oprettet i en filial, den medlemsstat, hvor filialen befinder sig
5) »krav«: et krav på betaling af et bestemt pengebeløb, der er forfaldet til betaling, eller et krav på betaling af et bestemmeligt pengebeløb, der vedrører en transaktion eller en begivenhed, som allerede har fundet sted, forudsat at det pågældende krav kan indbringes for en ret
6) »kreditor«: en fysisk person med bopæl i en medlemsstat eller en juridisk person, der er hjemmehørende i en medlemsstat, eller enhver anden enhed, der er hjemmehørende i en medlemsstat, med rets- og handleevne til at optræde som part i en retssag i henhold til en medlemsstats lovgivning, som anmoder om eller allerede har opnået en kontosikringskendelse, der vedrører et krav
7) »debitor«: en fysisk eller en juridisk person eller enhver anden enhed med rets- og handleevne til at optræde som part i en retssag i henhold til en medlemsstats lovgivning, mod hvem eller hvilken kreditor søger at opnå eller allerede har opnået en kontosikringskendelse, der vedrører et krav
8) »retsafgørelse«: enhver afgørelse truffet af en ret i en medlemsstat, uanset hvordan afgørelsen betegnes, herunder en afgørelse om fastsættelse af sagsomkostninger truffet af en embedsmand ved retten
9) »retsforlig«: et forlig, der er blevet godkendt af en ret i en medlemsstat, eller som er indgået for en ret i en medlemsstat under retssagen
10) »officielt bekræftet dokument«: et dokument, der er udfærdiget i overensstemmelse med formkravene eller er registreret som et officielt bekræftet dokument i en medlemsstat,
a)
hvis underskrift og indhold er blevet officielt bekræftet, og
b)
som er udfærdiget af en offentlig myndighed eller et andet organ, som er bemyndiget hertil
11) »den udstedende medlemsstat«: den medlemsstat, hvor kontosikringskendelsen er udstedt
12) »fuldbyrdelsesmedlemsstat«: den medlemsstat, hvor den bankkonto, der skal sikres, føres
13) »oplysende myndighed«: den myndighed, der er udpeget af en medlemsstat som kompetent med hensyn til at indhente de nødvendige oplysninger om debitors konto eller konti i henhold til artikel 14
14) »kompetent myndighed«: den myndighed eller de myndigheder, der er udpeget af en medlemsstat som kompetent med hensyn til modtagelse, fremsendelse eller forkyndelse i henhold til artikel 10, stk. 2, artikel 23, stk. 3, 5 og 6, artikel 25, stk. 3, artikel 27, stk. 2, og artikel 28, stk. 3, samt artikel 36, stk. 5, andet afsnit
15) »bopæl«: bopæl som fastlagt i henhold til artikel 62 og 63 i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 1215/2012 (12).
KAPITEL 2
PROCEDURE FOR OPNÅELSE AF EN KONTOSIKRINGSKENDELSE
Artikel 5
Adgang til proceduren
En kontosikringskendelse er til rådighed for kreditor i følgende situationer:
a)
inden kreditor i en medlemsstat anlægger hovedsagen mod debitor, eller på et hvilket som helst tidspunkt under retssagen frem til retsafgørelsen eller godkendelsen eller indgåelsen af et retsforlig
b)
efter at kreditor i en medlemsstat har opnået en retsafgørelse, et retsforlig eller et officielt bekræftet dokument, der kræver, at debitor betaler kreditors krav.
Artikel 6
Kompetence
1. Hvis kreditor endnu ikke har opnået en retsafgørelse, et retsforlig eller et officielt bekræftet dokument, ligger kompetencen til at udstede en kontosikringskendelse hos retterne i den medlemsstat, som har kompetence til at påkende sagens realitet i overensstemmelse med de relevante, gældende kompetenceregler.
2. Uanset stk. 1 er det, hvis debitor som forbruger har indgået en aftale med kreditor med henblik på et formål, der må anses for at ligge uden for debitors erhvervsmæssige virksomhed, kun retterne i den medlemsstat, hvor debitor har bopæl, som har kompetence til at udstede en kontosikringskendelse for at sikre et krav knyttet til denne aftale.
3. Hvis kreditor allerede har opnået en retsafgørelse eller et retsforlig, ligger kompetencen til at udstede en kontosikringskendelse for det krav, der er fastsat i retsafgørelsen eller retsforliget, hos retterne i den medlemsstat, der har truffet retsafgørelsen, eller hvor retsforliget er godkendt eller indgået.
4. Hvis kreditor har opnået et officielt bekræftet dokument, ligger kompetencen til at udstede en kontosikringskendelse for det krav, der er fastsat i det dokument, hos de retter, der er udpeget med henblik herpå i den medlemsstat, hvor dokumentet blev udfærdiget.
Artikel 7
Betingelser for udstedelse af en kontosikringskendelse
1. Retten udsteder en kontosikringskendelse, når kreditor har forelagt tilstrækkelig dokumentation til, at retten kan fastslå, at der er akut behov for en beskyttelsesforanstaltning i form af en kontosikringskendelse, fordi der er reel risiko for, at den efterfølgende fuldbyrdelse af kreditors krav mod debitor uden en sådan foranstaltning vil blive umulig eller væsentligt vanskeligere.
2. Hvis kreditor i en medlemsstat endnu ikke har opnået en retsafgørelse, et retsforlig eller et officielt bekræftet dokument, der forpligter debitor til at indfri kreditors krav, forelægger kreditor også tilstrækkelig dokumentation til, at retten kan fastslå, at kreditor sandsynligvis vil få medhold i realiteten i sit krav mod debitor.
Artikel 8
Anmodning om en kontosikringskendelse
1. Anmodninger om en kontosikringskendelse indgives ved anvendelse af den formular, der er udarbejdet efter rådgivningsproceduren i artikel 52, stk. 2.
2. Anmodningen skal indeholde følgende oplysninger:
a)
navn og adresse på den ret, som anmodningen indgives til
b)
oplysninger vedrørende kreditor: navn og kontaktoplysninger og, hvis det er relevant, navn og kontaktoplysninger på kreditors repræsentant og
i)
hvis kreditor er en fysisk person, hans fødselsdato og, hvis oplysningerne er relevante og tilgængelige, hans ID- eller pasnummer eller
ii)
hvis kreditor er en juridisk person eller enhver anden enhed med rets- og handleevne til at optræde som part i en retssag i henhold til en medlemsstats lovgivning, dennes stiftelses-, oprettelses- eller registreringsstat og dennes identifikations- eller registreringsnummer eller, hvis disse numre ikke forefindes, dato og sted for dennes stiftelse, oprettelse eller registrering
c)
oplysninger vedrørende debitor: navn og kontaktoplysninger og, hvis det er relevant, navn og kontaktoplysninger på debitors eventuelle repræsentant samt, hvis oplysningerne er tilgængelige:
i)
hvis debitor er en fysisk person, hans fødselsdato samt ID- eller pasnummer, eller
ii)
hvis debitor er en juridisk person eller enhver anden enhed med rets- og handleevne til at optræde som part i en retssag i henhold til en medlemsstats lovgivning, dennes stiftelses-, oprettelses- eller registreringsstat og identifikations- eller registreringsnummer eller, hvis disse numre ikke forefindes, dato og sted for dennes stiftelse, oprettelse eller registrering
d)
et nummer, hvormed banken kan identificeres, f.eks. dennes IBAN eller BIC, og/eller navn og adresse på den bank, hvor debitor har en eller flere bankkonti, der skal sikres
e)
hvis oplysningerne er tilgængelige, nummeret på den konto eller de konti, der skal sikres, og i så tilfælde en angivelse af, hvorvidt eventuelle andre konti, som debitor har i samme bank, skal sikres
f)
hvis ingen af de i litra d) krævede oplysninger er tilgængelige, en erklæring om, at der er anmodet om kontooplysninger i henhold til artikel 14, hvis det er muligt at fremsætte en sådan anmodning, og en begrundelse for, hvorfor kreditor mener, at debitor har en eller flere konti i en bank i en bestemt medlemsstat
g)
det beløb, for hvilket der anmodes om en kontosikringskendelse:
i)
hvis kreditor endnu ikke har opnået en retsafgørelse, et retsforlig eller et officielt bekræftet dokument, størrelsen af kravets hovedstol eller en del af dette beløb og eventuelle renter, der kan inddrives i henhold til artikel 15
ii)
hvis kreditor allerede har opnået en retsafgørelse, et retsforlig eller et officielt bekræftet dokument, størrelsen af kravets hovedstol som fastsat i retsafgørelsen, retsforliget eller det officielt bekræftede dokument eller en del heraf og eventuelle renter og omkostninger, der kan inddrives i henhold til artikel 15
h)
hvis kreditor endnu ikke har opnået en retsafgørelse, et retsforlig eller et officielt bekræftet dokument:
i)
en beskrivelse af alle relevante elementer til støtte for, at den ret, som anmodningen om kontosikringskendelsen indgives til, er kompetent
ii)
en beskrivelse af alle relevante forhold, som påberåbes som grundlag for kravet, og i givet fald de krævede renter
iii)
en angivelse af, hvorvidt kreditor allerede har anlagt hovedsagen mod debitor
i)
hvis kreditor allerede har opnået en retsafgørelse, et retsforlig eller et officielt bekræftet dokument, en erklæring om, at retsafgørelsen, retsforliget eller det officielt bekræftede dokument endnu ikke er blevet fuldbyrdet, eller, i tilfælde af delvis fuldbyrdelse, en angivelse af omfanget af den manglende fuldbyrdelse
j)
en beskrivelse af alle relevante forhold, der berettiger udstedelse af en kontosikringskendelse, jf. artikel 7, stk. 1
k)
i givet fald en angivelse af grundene til, at kreditor mener, at han bør undtages fra at stille sikkerhed i henhold til artikel 12
l)
en liste over den dokumentation, der fremlægges af kreditor
m)
en erklæring i henhold til artikel 16 om, hvorvidt kreditor har indgivet en anmodning til andre retter eller myndigheder om en tilsvarende national kendelse, eller om en sådan kendelse allerede er opnået eller afvist, og hvis kendelsen er opnået, i hvilket omfang den er gennemført
n)
en valgfri angivelse af kreditors bankkonto, der anvendes ved debitors eventuelle frivillige indbetaling af kravet
o)
en erklæring om, at de oplysninger, som kreditor har givet i anmodningen, efter hans bedste overbevisning er rigtige og fuldstændige, og om, at kreditor er klar over, at alle bevidst forkerte eller ufuldstændige oplysninger kan få juridiske følger i henhold til lovgivningen i den medlemsstat, hvor anmodningen er indgivet, eller medføre hæftelse i henhold til artikel 13.
3. Sammen med anmodningen indgives al relevant dokumentation og, hvis kreditor allerede har opnået en retsafgørelse, et retsforlig eller et officielt bekræftet dokument, en genpart af retsafgørelsen, retsforliget eller det officielt bekræftede dokument, der opfylder de nødvendige betingelser med hensyn til at fastslå det pågældende dokuments ægthed.
4. Til fremsendelse af anmodningen og dokumentationen kan benyttes alle former for kommunikationsmidler, også elektroniske, som accepteres efter de processuelle regler i den medlemsstat, hvor anmodningen indgives.
Artikel 9
Bevisoptagelse
1. Retten træffer sin afgørelse efter en skriftlig procedure på grundlag af de oplysninger og den dokumentation, som kreditor har givet i eller sammen med sin anmodning. Hvis retten finder, at den forelagte dokumentation er utilstrækkelig, kan den, hvis den nationale lovgivning giver mulighed herfor, anmode kreditor om at fremlægge yderligere dokumentation.
2. Uanset stk. 1 og med forbehold af artikel 11 kan retten, forudsat at dette ikke forsinker proceduren på unødig vis, ligeledes anvende enhver anden passende metode til at optage beviser i henhold til national lovgivning, f.eks. høring af kreditor eller af dennes vidner, herunder via videokonference eller anden kommunikationsteknologi.
Artikel 10
Anlæggelse af hovedsagen
1. Hvis kreditor har anmodet om en kontosikringskendelse inden anlæggelsen af hovedsagen, anlægger han sagen og forelægger den ret, som anmodningen om kontosikringskendelse blev indgivet til, bevis herfor inden for 30 dage fra den dato, hvor han indgav anmodningen, eller inden for 14 dage fra den dato, hvor kendelsen blev udstedt, afhængigt af hvilket tidspunkt der ligger senest. Retten kan også på debitors anmodning forlænge denne frist, f.eks. for at give parterne mulighed for at indgå forlig om kravet, og underretter begge parter herom.
2. Hvis retten ikke har modtaget bevis for sagens anlæggelse inden for den i stk. 1 omhandlede frist, tilbagekaldes eller bortfalder kontosikringskendelsen, og parterne underrettes herom.
Hvis den ret, der har udstedt kendelsen, er beliggende i fuldbyrdelsesmedlemsstaten, tilbagekaldes eller bortfalder kendelsen i denne medlemsstat i henhold til den pågældende medlemsstats lovgivning.
Hvis tilbagekaldelsen eller bortfaldet skal gennemføres i en anden medlemsstat end den udstedende medlemsstat, tilbagekalder retten kontosikringskendelsen ved anvendelse af den tilbagekaldelsesformular, der er udarbejdet i medfør af gennemførelsesretsakter vedtaget efter rådgivningsproceduren i artikel 52, stk. 2, og fremsender tilbagekaldelsesformularen i overensstemmelse med artikel 29 til den kompetente myndighed i fuldbyrdelsesmedlemsstaten. Denne myndighed træffer de fornødne foranstaltninger ved anvendelse af artikel 23, når det er relevant med henblik på at få tilbagekaldelsen eller bortfaldet gennemført.
3. Ved anvendelse af stk. 1 anses hovedsagen for anlagt:
a)
på det tidspunkt, hvor det indledende processkrift i sagen eller et tilsvarende dokument indgives til retten, forudsat at kreditor ikke efterfølgende har undladt at træffe de foranstaltninger, der krævedes af ham for at få dokumentet forkyndt for debitor, eller
b)
hvis dokumentet skal forkyndes, før det indgives til retten, på det tidspunkt, hvor det modtages af den myndighed, der er ansvarlig for forkyndelsen, forudsat at kreditor ikke efterfølgende har undladt at træffe de foranstaltninger, der krævedes af ham for at få dokumentet indgivet til retten.
Den myndighed, der er ansvarlig for forkyndelsen som omhandlet i første afsnit i litra b), skal være den første myndighed, der modtager de dokumenter, som skal forkyndes.
Artikel 11
Ikkekontradiktorisk procedure
Debitor underrettes ikke om anmodningen om en kontosikringskendelse og høres heller ikke forud for udstedelsen af kendelsen.
Artikel 12
Sikkerhed, som kreditor skal stille
1. Inden retten udsteder en kontosikringskendelse i et tilfælde, hvor kreditor endnu ikke har opnået en retsafgørelse, et retsforlig eller et officielt bekræftet dokument, kræver den, at kreditor stiller sikkerhed for et beløb, der er tilstrækkeligt til at forhindre misbrug af den procedure, der er omhandlet i denne forordning, og til at dække enhver skade, som debitor måtte lide som følge af kendelsen, i det omfang kreditor hæfter for sådan skade i henhold til artikel 13.
Undtagelsesvis kan retten frafalde det krav, der er fastsat i første afsnit, hvis den mener, at den sikkerhedsstillelse, der er omhandlet i første afsnit, er uhensigtsmæssig som følge af sagens omstændigheder.
2. Hvis kreditor allerede har opnået en retsafgørelse, et retsforlig eller et officielt bekræftet dokument, kan retten, inden den udsteder kendelsen, kræve, at kreditor stiller sikkerhed som omhandlet i stk. 1, første afsnit, hvis den finder det nødvendigt og hensigtsmæssigt som følge af sagens omstændigheder.
3. Hvis retten kræver sikkerhedsstillelse i medfør af denne artikel, underretter den kreditor om, hvilket beløb der skal stilles, og hvilke former for sikkerhed der er acceptable i henhold til lovgivningen i den medlemsstat, hvor retten er beliggende. Retten tilkendegiver over for kreditor, at den vil udstede en kontosikringskendelse, når sikkerheden i overensstemmelse med disse krav er stillet.
Artikel 13
Kreditors hæftelse
1. Kreditor hæfter for enhver skade, der påføres debitor som følge af kontosikringskendelsen på grund af culpøs adfærd fra kreditors side. Bevisbyrden påhviler debitor.
2. I følgende tilfælde er der formodning for culpøs adfærd fra kreditors side, medmindre vedkommende kan bevise det modsatte:
a)
hvis kendelsen tilbagekaldes, fordi kreditor ikke har anlagt hovedsagen, medmindre denne undladelse var en følge af, at kravet blev indfriet af debitor, eller der blev indgået en anden form for forlig mellem parterne
b)
hvis kreditor ikke har anmodet om frigivelse af oversikrede beløb, jf. artikel 27
c)
hvis det senere konstateres, at udstedelsen af kendelsen ikke var berettiget eller kun var berettiget for et mindre beløb på grund af manglende opfyldelse fra kreditors side af hans forpligtelser i henhold til artikel 16, eller
d)
hvis kendelsen tilbagekaldes, eller hvis fuldbyrdelsen af den indstilles, fordi kreditor ikke har opfyldt sine forpligtelser i henhold til denne forordning med hensyn til forkyndelse eller oversættelse af dokumenter eller med hensyn til afhjælpning af den manglende forkyndelse eller den manglende oversættelse.
3. Uanset stk. 1 kan medlemsstaterne i deres nationale lovgivning opretholde eller indføre andre grunde til hæftelse eller typer hæftelse eller bestemmelser om bevisbyrden. Alle andre aspekter vedrørende kreditors hæftelse over for debitor, som ikke specifikt er behandlet i stk. 1 eller 2, reguleres af national lovgivning.
4. Lovgivningen i fuldbyrdelsesmedlemsstaten finder anvendelse på kreditors hæftelse.
Hvis konti er sikret i mere end én medlemsstat, finder lovgivningen om kreditors hæftelse i fuldbyrdelsesmedlemsstaten anvendelse,
a)
hvor debitor har sit sædvanlige opholdssted som defineret i artikel 23 i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 864/2007 (13), eller subsidiært
b)
som ellers har den tætteste forbindelse til sagen.
5. Denne artikel har ikke indflydelse på kreditors eventuelle hæftelse over for banken eller tredjemand.
Artikel 14
Anmodning om indhentelse af kontooplysninger
1. Hvis kreditor i en medlemsstat har opnået en eksigibel dom eller et eksigibelt retsforlig eller officielt bekræftet dokument, der forpligter debitor til at indfri kreditors krav, og han har grund til at tro, at debitor har en eller flere konti i en bank i en bestemt medlemsstat, men hverken kender navn og/eller adresse på banken eller IBAN, BIC eller et andet banknummer, hvorved banken kan identificeres, kan han anmode den ret, som anmodningen om kontosikringskendelse er indgivet til, om at anmode oplysningsmyndigheden i fuldbyrdelsesmedlemsstaten om at indhente de oplysninger, der er nødvendige for at kunne identificere banken eller bankerne og debitors konto eller konti.
Uanset første afsnit kan kreditor indgive den i første afsnit omhandlede anmodning, hvis den retsafgørelse eller det retsforlig eller officielt bekræftede dokument, som kreditor har opnået, endnu ikke er eksigibel(t), og hvis det under hensyntagen til de relevante omstændigheder er et betragteligt beløb, der skal sikres, og hvis kreditor har forelagt tilstrækkelig dokumentation til at overbevise retten om, at der er akut behov for kontooplysninger, fordi der er risiko for, at den efterfølgende fuldbyrdelse af kreditors krav mod debitor sandsynligvis vil blive bragt i fare uden de pågældende oplysninger, og at det derfor kan føre til en betydelig forværring af kreditors økonomiske situation.
2. Kreditor fremsætter den i stk. 1 omhandlede anmodning i anmodningen om kontosikringskendelse. Kreditor begrunder, hvorfor han mener, at debitor har en eller flere konti i en bank i en bestemt medlemsstat, og fremlægger alle relevante oplysninger, som han råder over, om debitor og den eller de konti, der skal sikres. Hvis den ret, som har fået forelagt anmodningen om kontosikringskendelse, finder, at kreditors anmodning ikke er tilstrækkeligt begrundet, afvises den.
3. Når retten anser det for godtgjort, at kreditors anmodning er velbegrundet, og at alle betingelserne for og kravene til udstedelse af en kontosikringskendelse er opfyldt, bortset fra oplysningskravet i artikel 8, stk. 2, litra d), og, hvor det er relevant, kravet om sikkerhedsstillelse i medfør af artikel 12, fremsender retten anmodningen om oplysninger til oplysningsmyndigheden i fuldbyrdelsesmedlemsstaten i overensstemmelse med artikel 29.
4. Med henblik på at indhente de i stk. 1 omhandlede oplysninger anvender oplysningsmyndigheden i fuldbyrdelsesmedlemsstaten en af de metoder, der er til rådighed i den pågældende medlemsstat i henhold til stk. 5.
5. Medlemsstaterne stiller i deres nationale lovgivning mindst én af følgende metoder til at indhente de i stk. 1 nævnte kontooplysninger til rådighed:
a)
pligt for alle banker på deres område til på anmodning fra oplysningsmyndigheden at oplyse, om debitor har en konto hos dem
b)
adgang for oplysningsmyndigheden til relevante oplysninger, hvis offentlige myndigheder eller forvaltninger har disse oplysninger i registre e.l.
c)
mulighed for, at deres retter pålægger debitor at oplyse, i hvilken bank eller hvilke banker på deres område han har en eller flere konti, hvis en sådan forpligtelse ledsages af en kendelse in personam fra retten, der forbyder den pågældende at hæve eller overføre midler fra sin bankkonto eller sine bankkonti op til det beløb, der er sikret ved kontosikringskendelsen, eller
d)
enhver anden metode, som er effektiv med henblik på at opnå de relevante oplysninger, såfremt den ikke er uforholdsmæssigt omkostnings- eller tidskrævende.
Uanset den eller de af medlemsstaten til rådighed stillede metoder skal alle de myndigheder, der er berørt af indhentelsen af oplysningerne, handle hurtigt.
6. Så snart oplysningsmyndigheden i fuldbyrdelsesmedlemsstaten har indhentet kontooplysningerne, fremsender den dem til den anmodende ret i overensstemmelse med artikel 29.
7. Er oplysningsmyndigheden ikke i stand til at indhente de i stk. 1 omhandlede oplysninger, underretter den den anmodende ret herom. Hvis anmodningen om en kontosikringskendelse afvises som helhed som følge af utilgængelige kontooplysninger, frigiver den anmodende ret straks den eventuelle sikkerhed, som kreditor har stillet i medfør af artikel 12.
8. Hvis oplysningsmyndigheden i henhold til denne artikel modtager oplysninger fra en bank eller gives adgang til kontooplysninger, som offentlige myndigheder eller forvaltninger har i registre, udsættes underretningen af debitor om videregivelsen af hans personoplysninger i 30 dage for at hindre, at en hurtig underretning bringer kontosikringskendelsens virkning i fare.
Artikel 15
Renter og omkostninger
1. På kreditors anmodning omfatter kontosikringskendelsen eventuelle renter, der er påløbet kravet i henhold til gældende lovgivning indtil datoen for udstedelsen af kendelsen, hvis rentebeløbet eller rentetypen ikke er af en sådan art, at inddragelsen heraf udgør et brud på overordnede præceptive bestemmelser i henhold til den udstedende medlemsstats lovgivning.
2. Hvis kreditor allerede har opnået en retsafgørelse, et retsforlig eller et officielt bekræftet dokument, skal kontosikringskendelsen på kreditors anmodning også omfatte de omkostninger, der er forbundet med at opnå en sådan retsafgørelse, et sådant retsforlig eller dokument, hvis der er truffet afgørelse om, at disse omkostninger skal afholdes af debitor.
Artikel 16
Parallelle anmodninger
1. Kreditor kan ikke indgive parallelle anmodninger ved flere retter samtidigt om en kontosikringskendelse over for samme debitor med henblik på at sikre samme krav.
2. I sin anmodning om en kontosikringskendelse angiver kreditor, om han har anmodet andre retter eller myndigheder om en tilsvarende national kendelse over for samme debitor med det formål at sikre samme krav, eller om han allerede har opnået en sådan kendelse. Han oplyser endvidere om eventuelle anmodninger om en sådan kendelse, som er blevet afvist som uantagelige eller ubegrundede.
3. Opnår kreditor en tilsvarende national kendelse over for samme debitor med det formål at sikre samme krav under en procedure om udstedelse af en kontosikringskendelse, oplyser han straks retten herom samt om enhver efterfølgende gennemførelse af den opnåede nationale kendelse. Han oplyser ligeledes retten om enhver anmodning om en tilsvarende national kendelse, som er blevet afvist som uantagelig eller ubegrundet.
4. Hvis det oplyses retten, at kreditor allerede har opnået en tilsvarende national kendelse, overvejer den under hensyntagen til alle sagens omstændigheder, om hel eller delvis udstedelse af en kontosikringskendelse stadig er hensigtsmæssig.
Artikel 17
Afgørelse om en anmodning om en kontosikringskendelse
1. Den ret, som har fået forelagt en anmodning om en kontosikringskendelse, undersøger, om betingelserne og kravene i denne forordning er opfyldt.
2. Retten træffer snarest muligt sin afgørelse vedrørende anmodningen, dog senest inden udløbet af de i artikel 18 fastsatte frister.
3. Har kreditor ikke forelagt samtlige de i henhold til artikel 8 krævede oplysninger, kan den ret, der har fået forelagt anmodningen, medmindre denne er klart uantagelig eller ubegrundet, give kreditor lejlighed til at komplettere eller berigtige anmodningen inden for et af retten fastsat tidsrum. Hvis kreditor ikke kompletterer eller berigtiger anmodningen inden for dette tidsrum, afvises anmodningen.
4. Kontosikringskendelsen udstedes for det beløb, der er berettiget ud fra de i artikel 9 omhandlede beviser, og er fastsat i den lovgivning, der finder anvendelse på det underliggende krav, og omfatter eventuelle renter og/eller omkostninger, jf. artikel 15.
Kendelsen må under ingen omstændigheder udstedes på et beløb, der overstiger det af kreditor anførte beløb i anmodningen.
5. Afgørelsen vedrørende anmodningen meddeles kreditor efter proceduren i den udstedende medlemsstats lovgivning for tilsvarende nationale kendelser.
Artikel 18
Tidsfrister for afgørelse om en anmodning om en kontosikringskendelse
1. Hvis kreditor endnu ikke har opnået en retsafgørelse, et retsforlig eller et officielt bekræftet dokument, træffer retten afgørelse senest ti arbejdsdage efter, at kreditor indgav eller i givet fald kompletterede sin anmodning.
2. Hvis kreditor allerede har opnået en retsafgørelse, et retsforlig eller et officielt bekræftet dokument, træffer retten afgørelse senest fem arbejdsdage efter, at kreditor indgav eller i givet fald kompletterede sin anmodning.
3. Hvis retten i henhold til artikel 9, stk. 2, fastslår, at en mundtlig høring af kreditor og dennes eventuelle vidne eller vidner er nødvendig, afholder retten snarest muligt en høring og træffer afgørelse senest fem arbejdsdage efter, at høringen har fundet sted.
4. I de situationer, der er omhandlet i artikel 12, finder de i stk. 1, 2 og 3 fastsatte frister anvendelse på den afgørelse, som pålægger kreditor at stille sikkerhed. Retten træffer afgørelse om anmodningen om en kontosikringskendelse straks efter, at kreditor har stillet den krævede sikkerhed.
5. Uanset stk. 1, 2 og 3 træffer retten i de i artikel 14 omhandlede situationer afgørelse straks efter modtagelsen af de i artikel 14, stk. 6 eller 7, anførte oplysninger, forudsat at kreditor har stillet den krævede sikkerhed på dette tidspunkt.
Artikel 19
Kontosikringskendelsens form og indhold
1. Kontosikringskendelsen udstedes ved anvendelse af den formular, der er udarbejdet i medfør af gennemførelsesretsakter vedtaget efter rådgivningsproceduren i artikel 52, stk. 2, og forsynes med rettens stempel, en underskrift og/eller anden autentificering. Formularen består af to dele:
a)
del A, som indeholder de oplysninger i stk. 2, der skal gives til banken, kreditor og debitor, og
b)
del B, som indeholder de oplysninger i stk. 3, der skal gives til kreditor og debitor ud over oplysningerne i henhold til stk. 2.
2. Del A skal indeholde følgende oplysninger:
a)
rettens navn og adresse samt sagsnummeret
b)
oplysninger om kreditor som omhandlet i artikel 8, stk. 2, litra b)
c)
oplysninger om debitor som omhandlet i artikel 8, stk. 2, litra c)
d)
navn og adresse på den bank, der er berørt af kendelsen
e)
hvis kreditor har oplyst debitors kontonummer i anmodningen, nummeret på den eller de konti, der skal sikres, og i givet fald angivelse af, hvorvidt eventuelle andre konti, som debitor har i samme bank, ligeledes skal sikres
f)
i givet fald en angivelse af, at nummeret på alle de konti, der skal sikres, er opnået ved hjælp af en anmodning i henhold til artikel 14, og at banken om nødvendigt i henhold til artikel 24, stk. 4, andet afsnit, skal indhente det pågældende nummer eller de pågældende numre hos oplysningsmyndigheden i fuldbyrdelsesmedlemsstaten
g)
angivelse af det beløb, der skal sikres ved kendelsen
h)
instruks til banken om at gennemføre kendelsen i overensstemmelse med artikel 24
i)
datoen for udstedelse af kendelsen
j)
hvis kreditor har anført en konto i anmodningen i henhold til artikel 8, stk. 2, litra n), en bemyndigelse af banken i henhold til artikel 24, stk. 3, til, hvis debitor anmoder herom, og hvis dette er tilladt efter fuldbyrdelsesmedlemsstatens lovgivning, at frigive og overføre midler op til det i kendelsen fastsatte beløb fra den sikrede konto til den konto, som kreditor har anført i sin anmodning
k)
oplysning om, hvor den elektroniske udgave af formularen, der skal anvendes til erklæringen i henhold til artikel 25, findes.
3. Del B skal indeholde følgende oplysninger:
a)
en beskrivelse af sagens genstand og rettens bevæggrunde til at udstede kendelsen
b)
angivelse af kreditors eventuelle sikkerhedsstillelse
c)
i givet fald angivelse af fristen for anlæggelse af hovedsagen og for forelæggelse af bevis herfor for den udstedende ret
d)
i givet fald angivelse af, hvilke dokumenter der skal oversættes i henhold til artikel 49, stk. 1, andet punktum
e)
i givet fald angivelse af, at kreditor er ansvarlig for at iværksætte fuldbyrdelsen af kendelsen og derfor i givet fald angivelse af, at kreditor er ansvarlig for at fremsende den til den kompetente myndighed i fuldbyrdelsesmedlemsstaten i henhold til artikel 23, stk. 3, og for at iværksætte forkyndelse for debitor i henhold til artikel 28, stk. 2, 3 og 4, og
f)
oplysning om de retsmidler, der er til rådighed for debitor.
4. Vedrører kontosikringskendelsen konti i forskellige banker, udfyldes der en særskilt formular (del A, jf. stk. 2) for hver bank. I så fald skal den formular, der gives til kreditor og debitor (del A og B, jf. henholdsvis stk. 2) og 3), indeholde en liste over alle de berørte banker.
Artikel 20
Sikringens varighed
De ved kontosikringskendelsen sikrede midler sikres som fastsat i kendelsen eller ved en eventuel efterfølgende ændring eller begrænsning af denne kendelse i henhold til kapitel 4:
a)
indtil kendelsen tilbagekaldes
b)
indtil fuldbyrdelsen af kendelsen indstilles, eller
c)
indtil en foranstaltning til fuldbyrdelse af en af kreditor opnået retsafgørelse, retsforlig eller officielt bekræftet dokument vedrørende det krav, som kontosikringskendelsen blev udformet for at sikre, har fået virkning med hensyn til de midler, der skal sikres ved kendelsen.
Artikel 21
Prøvelse af afslag på at udstede en kontosikringskendelse
1. Kreditor har ret til delvis eller fuldstændig prøvelse af enhver af rettens afgørelser, hvorved hans anmodning om en kontosikringskendelse afslås.
2. En sådan anmodning om prøvelse indgives senest 30 dage efter den dato, hvor den i stk. 1 nævnte afgørelse blev meddelt kreditor. Den indgives til den ret, som den pågældende medlemsstat har meddelt Kommissionen navnet på i medfør af artikel 50, stk. 1, litra d).
3. Hvis anmodningen om en kontosikringskendelse er blevet afvist som helhed, behandles prøvelsen efter en ikkekontradiktorisk procedure, jf. artikel 11.
KAPITEL 3
ANERKENDELSE, EKSIGIBILITET OG FULDBYRDELSE AF KONTOSIKRINGSKENDELSEN
Artikel 22
Anerkendelse og eksigibilitet
En kontosikringskendelse, der er udstedt i en medlemsstat i overensstemmelse med denne forordning, anerkendes i de andre medlemsstater, uden at der stilles krav om anvendelse af en særlig procedure, og kan fuldbyrdes i en anden medlemsstat, uden at der kræves en afgørelse om eksigibilitet.
Artikel 23
Fuldbyrdelse af kontosikringskendelsen
1. Med forbehold af bestemmelserne i dette kapitel fuldbyrdes kontosikringskendelsen i overensstemmelse med de procedurer, der gælder for fuldbyrdelse af tilsvarende nationale kendelser i fuldbyrdelsesmedlemsstaten.
2. Alle myndigheder, der er involveret i fuldbyrdelse af kendelsen, handler hurtigst muligt.
3. Hvis kontosikringskendelsen er udstedt i en anden medlemsstat end fuldbyrdelsesmedlemsstaten, fremsendes del A af kendelsen som anført i artikel 19, stk. 2, ligesom en tom standardformular til erklæringen i henhold til artikel 25 med henblik på denne artikels stk. 1 fremsendes i overensstemmelse med artikel 29 til den kompetente myndighed i fuldbyrdelsesmedlemsstaten.
Fremsendelsen foretages af den udstedende ret eller kreditor, afhængig af hvem der i henhold til lovgivningen i den udstedende medlemsstat er ansvarlig for at iværksætte fuldbyrdelsesproceduren.
4. Kendelsen skal om nødvendigt ledsages af en oversættelse eller translitteration til det officielle sprog i fuldbyrdelsesmedlemsstaten eller, hvis der er mere end et officielt sprog i den pågældende medlemsstat, det officielle sprog eller et af de officielle sprog på det sted, hvor kendelsen skal gennemføres. Den udstedende ret stiller en sådan oversættelse eller translitteration til rådighed ved at anvende den relevante sprogudgave af standardformularen som omhandlet i artikel 19.
5. Den kompetente myndighed i fuldbyrdelsesmedlemsstaten tager de nødvendige skridt til at få kendelsen fuldbyrdet i overensstemmelse med national lovgivning.
6. Når kontosikringskendelsen vedrører mere end én bank i den samme medlemsstat eller i flere medlemsstater, fremsendes en særskilt formular for hver bank som anført i artikel 19, stk. 4, til den kompetente myndighed i den pågældende fuldbyrdelsesmedlemsstat.
Artikel 24
Gennemførelse af kontosikringskendelsen
1. En bank, der er adressat for en kontosikringskendelse, gennemfører den straks efter modtagelse af kendelsen eller, hvis dette er fastsat i fuldbyrdelsesmedlemsstatens lovgivning, af en tilsvarende instruks om at gennemføre kendelsen.
2. Med henblik på gennemførelse af kontosikringskendelsen sikrer banken med forbehold af bestemmelserne i artikel 31 det i kendelsen fastsatte beløb enten
a)
ved at sikre, at dette beløb ikke overføres eller hæves fra den eller de konti, der er angivet i kendelsen eller identificeret i henhold til stk. 4, eller
b)
hvis det er foreskrevet i national lovgivning, ved at overføre dette beløb til en konto, der udelukkende anvendes til sikringsformål.
Det endeligt sikrede beløb kan være genstand for afregningen af igangværende transaktioner på det tidspunkt, hvor kendelsen eller en tilsvarende instruks modtages i banken. Der kan dog kun tages højde for sådanne igangværende transaktioner, når de afregnes inden banken udsteder erklæringen i henhold til artikel 25 i overensstemmelse med de fastsatte tidsfrister i artikel 25, stk. 1.
3. Uanset stk. 2, litra a), er banken, såfremt debitor anmoder herom, bemyndiget til at frigive de sikrede midler og overføre disse midler til kreditors konto, der er angivet i kendelsen, med henblik på at indfri kreditors krav, hvis følgende betingelser alle er opfyldt:
a)
en sådan bemyndigelse er udtrykkeligt angivet i kendelsen i henhold til artikel 19, stk. 2, litra j), og
b)
lovgivningen i fuldbyrdelsesmedlemsstaten tillader sådan frigivelse og overførsel, og
c)
der er ingen konkurrerende kendelser vedrørende den pågældende konto.
4. Hvis kontosikringskendelsen ikke angiver nummeret eller numrene på debitors konto eller konti, men kun angiver navnet på og andre specifikke oplysninger om debitoren, identificerer den bank eller anden enhed, der er ansvarlig for at fuldbyrde kendelsen, debitors konto eller konti i den i kendelsen angivne bank.
Hvis det på grundlag af de forelagte oplysninger i kendelsen ikke med sikkerhed er muligt for banken eller den anden enhed at identificere debitors konto, skal banken
a)
hvis det i overensstemmelse med artikel 19, stk. 2, litra f), er angivet i kendelsen, at nummeret eller numrene på den konto eller de konti, der skal sikres, blev opnået ved hjælp af en anmodning i henhold til artikel 14, fremskaffe dette nummer eller disse numre fra oplysningsmyndigheden i fuldbyrdelsesmedlemsstaten
b)
i alle andre tilfælde ikke gennemføre kendelsen.
5. Midler på den eller de i stk. 2, litra a), omhandlede konti, som overstiger det beløb, der er angivet i kontosikringskendelsen, berøres ikke af gennemførelsen af kendelsen.
6. Hvis midlerne på den eller de i stk. 2, litra a), omhandlede konti på tidspunktet for gennemførelsen af kontosikringskendelsen er utilstrækkelige til at sikre det fulde beløb, der er angivet i kendelsen, gennemføres kendelsen kun for det på kontoen eller kontiene disponible beløb.
7. Hvis kontosikringskendelsen omfatter flere konti, som debitor har i samme bank, og disse konti indeholder midler, der overstiger det i kendelsen fastsatte beløb, gennemføres kendelsen i følgende prioriteringsrækkefølge:
a)
opsparingskonti registreret kun i debitors navn
b)
løbende konti registreret kun i debitors navn
c)
opsparingskonti registreret i flere navne, jf. artikel 30
d)
løbende konti registreret i flere navne, jf. artikel 30.
8. Hvis midlerne på den eller de i stk. 2, litra a), omhandlede konti er i en anden valuta end den, som kontosikringskendelsen er udstedt i, omregner banken det i kendelsen fastsatte beløb til den valuta, som midlerne er i, ved anvendelse af den af Den Europæiske Centralbank fastsatte referencekurs eller den af centralbanken i fuldbyrdelsesmedlemsstaten fastsatte valutakurs ved salg af den pågældende valuta på dagen og tidspunktet for gennemførelsen af kendelsen og sikrer det tilsvarende beløb i den valuta, som midlerne er i.
Artikel 25
Erklæring om sikring af midler
1. Senest tre arbejdsdage efter gennemførelsen af kontosikringskendelsen udsteder den bank eller anden enhed, der er ansvarlig for at fuldbyrde kendelsen i fuldbyrdelsesmedlemsstaten, en erklæring ved anvendelse af den formular, der er udarbejdet i medfør af gennemførelsesretsakter vedtaget efter med rådgivningsproceduren i artikel 52, stk. 2, med angivelse af, om og i hvilket omfang midlerne på debitors konto eller konti er blevet sikret, og i givet fald, på hvilken dato kendelsen blev gennemført. Hvis det under ekstraordinære omstændigheder ikke er muligt for banken eller en anden enhed at udstede erklæringen inden for tre arbejdsdage, udsteder den erklæringen snarest muligt og senest otte arbejdsdage efter gennemførelsen af kendelsen.
Erklæringen fremsendes straks i overensstemmelse med stk. 2 og 3.
2. Er kendelsen udstedt i fuldbyrdelsesmedlemsstaten, fremsender den bank eller anden enhed, der er ansvarlig for at fuldbyrde kendelsen, erklæringen til den udstedende ret i overensstemmelse med artikel 29 og ved rekommanderet forsendelse, der attesteres ved et modtagelsesbevis, eller tilsvarende elektronisk middel til kreditor.
3. Er kendelsen udstedt i en anden medlemsstat end fuldbyrdelsesmedlemsstaten, fremsendes erklæringen til den kompetente myndighed i fuldbyrdelsesmedlemsstaten i overensstemmelse med artikel 29, medmindre den er udstedt af denne myndighed.
Senest én arbejdsdag efter modtagelsen eller udstedelsen af erklæringen fremsender denne myndighed erklæringen til den udstedende ret i overensstemmelse med artikel 29 og ved rekommanderet forsendelse, der attesteres ved et modtagelsesbevis, eller tilsvarende elektronisk middel til kreditor.
4. Den bank eller anden enhed, der er ansvarlig for at fuldbyrde kontosikringskendelsen, skal efter debitors anmodning oplyse debitor om kendelsens indhold. Banken eller enheden kan også gøre det i fravær af en sådan anmodning.
Artikel 26
Bankens ansvar
Ethvert ansvar, som banken har for manglende opfyldelse af sine forpligtelser i henhold til denne forordning, reguleres af lovgivningen i fuldbyrdelsesmedlemsstaten.
Artikel 27
Kreditors pligt til at anmode om frigivelse af oversikrede beløb
1. Kreditor er underlagt pligt til at tage de nødvendige skridt til at sikre, at ethvert beløb, som efter gennemførelsen af kontosikringskendelsen overstiger det i kontosikringskendelsen fastsatte beløb, frigives,
a)
hvis kendelsen omfatter flere konti i samme medlemsstat eller i forskellige medlemsstater, eller
b)
hvis kendelsen blev udstedt efter gennemførelsen af en eller flere tilsvarende nationale kendelser over for samme debitor med henblik på at sikre det samme krav.
2. Senest tre arbejdsdage efter modtagelse af enhver erklæring i henhold til artikel 25, hvoraf en sådan oversikring fremgår, indgiver kreditor på den hurtigst mulige måde ved anvendelse af den formular til anmodning om frigivelse af oversikrede beløb, der er udarbejdet i medfør af gennemførelsesretsakter i overensstemmelse med rådgivningsproceduren i artikel 52, stk. 2, en anmodning om frigivelse til den kompetente myndighed i den fuldbyrdelsesmedlemsstat, hvor oversikringen har fundet sted.
Denne myndighed pålægger straks efter modtagelsen af anmodningen den pågældende bank at frigive oversikrede beløb. Artikel 24, stk. 7, finder, hvor det er hensigtsmæssigt, anvendelse i omvendt prioriteringsrækkefølge.
3. Denne artikel er ikke til hinder for, at en medlemsstat i sin nationale lovgivning kan fastsætte, at frigivelse af oversikrede midler fra konti, der føres på dens område, skal iværksættes af egen drift af den kompetente fuldbyrdelsesmyndighed i denne medlemsstat.
Artikel 28
Forkyndelse for debitor
1. Kontosikringskendelsen, de øvrige dokumenter omhandlet i denne artikels stk. 5 og erklæringen i henhold til artikel 25 forkyndes for debitor i overensstemmelse med bestemmelserne i denne artikel.
2. Hvis debitor har bopæl i den udstedende medlemsstat, foretages forkyndelse i henhold til bestemmelserne i denne medlemsstats lovgivning. Den udstedende ret eller kreditor iværksætter forkyndelsen, afhængig af hvem der er ansvarlig for at iværksætte forkyndelsen i den udstedende stat, senest tre arbejdsdage efter den dag, hvor erklæringen i henhold til artikel 25, hvoraf det fremgår, at beløb er blevet sikret, blev modtaget.
3. Hvis debitor har bopæl i en anden medlemsstat end den udstedende medlemsstat, fremsender den udstedende ret eller kreditor, afhængigt af hvem der er ansvarlig for at iværksætte forkyndelsen i den udstedende stat, senest tre arbejdsdage efter den dag, hvor erklæringen i henhold til artikel 25, hvoraf det fremgår, at beløb er blevet sikret, blev modtaget, dokumenterne omhandlet i denne artikels stk. 1 i overensstemmelse med artikel 29 til den kompetente myndighed i den medlemsstat, hvor debitor har bopæl. Denne myndighed tager straks de nødvendige skridt til at få dokumenterne forkyndt for debitor i overensstemmelse med lovgivningen i den medlemsstat, hvor debitor har bopæl.
Hvis den medlemsstat, hvor debitor har bopæl, er den eneste fuldbyrdelsesmedlemsstat, fremsendes dokumenterne omhandlet i denne artikels stk. 5 til den kompetente myndighed i den pågældende medlemsstat samtidig med fremsendelsen af kendelsen i overensstemmelse med artikel 23, stk. 3. I så fald iværksætter den pågældende kompetente myndighed forkyndelsen af alle dokumenterne omhandlet i denne artikels stk. 1 senest tre arbejdsdage efter den dag, hvor erklæringen i henhold til artikel 25, hvoraf det fremgår, at beløb er blevet sikret, blev modtaget eller udstedt.
Den kompetente myndighed underretter den udstedende ret eller kreditor, afhængig af hvem der fremsendte dokumenterne til forkyndelse, om resultatet af forkyndelsen for debitor.
4. Hvis debitor har bopæl i et tredjeland, foretages forkyndelsen i overensstemmelse med de regler om international forkyndelse, der gælder i den udstedende medlemsstat.
5. Følgende dokumenter forkyndes for debitor og skal, om nødvendigt, være ledsaget af en oversættelse eller translitteration i henhold til artikel 49, stk. 1:
a)
kontosikringskendelsen ved anvendelse af del A og B af den formular, der er omhandlet i artikel 19, stk. 2 og 3
b)
anmodningen om en kontosikringskendelse indgivet af kreditor til retten
c)
kopier af alle de dokumenter, som kreditor har indgivet til retten med henblik på at opnå kendelsen.
6. Når kontosikringskendelsen vedrører mere end en bank, forkyndes kun den første erklæring i henhold til artikel 25, hvoraf det fremgår, at beløb er blevet sikret, for debitor i overensstemmelse med denne artikel. Eventuelle efterfølgende erklæringer i henhold til artikel 25 meddeles straks debitor.
Artikel 29
Fremsendelse af dokumenter
1. Når det i denne forordning er foreskrevet, at dokumenter fremsendes i overensstemmelse med denne artikel, kan denne fremsendelse ske på enhver hensigtsmæssig måde, forudsat at indholdet af det modtagne dokument er en tro gengivelse af det fremsendte dokument, og at alle angivelser indeholdt i dokumentet er let læselige.
2. Den ret eller myndighed, der har modtaget dokumenter i overensstemmelse med denne artikels stk. 1, sender senest inden ophøret af arbejdsdagen efter modtagelsen den myndighed, kreditor eller bank, der fremsendte dokumenterne, på den hurtigst mulige måde et modtagelsesbevis ved anvendelse af den standardformular, der er udarbejdet i medfør af gennemførelsesretsakter vedtaget efter rådgivningsproceduren i artikel 52, stk. 2.
Artikel 30
Sikring af fælles konti og forvaltningskonti
Midler på konti, som debitor ikke er ene om at have i henhold til bankens optegnelser, eller som er oprettet af tredjemand på vegne af debitor eller af debitor på vegne af tredjemand i henhold til bankens optegnelser, kan i henhold til denne forordning kun sikres, i det omfang de kan sikres i henhold til lovgivningen i fuldbyrdelsesmedlemsstaten.
Artikel 31
Beløb, der er undtaget fra sikring
1. Beløb, der ikke kan gøres udlæg i i henhold til lovgivningen i fuldbyrdelsesmedlemsstaten, er undtaget fra sikring i henhold til denne forordning.
2. Hvis der ikke kan gøres udlæg i de i stk. 1 omhandlede beløb i henhold til fuldbyrdelsesmedlemsstatens lovgivning, uden at debitor har anmodet herom, undtager det organ, der er ansvarligt for at undtage sådanne beløb i den pågældende medlemsstat, af egen drift beløbene fra sikring.
3. Hvis det kun er på debitors anmodning, at der ikke kan gøres udlæg i de i denne artikels stk. 1 omhandlede beløb i henhold til fuldbyrdelsesmedlemsstatens lovgivning, undtages disse beløb fra sikring efter anmodning fra debitor som fastsat i artikel 34, stk. 1, litra a).
Artikel 32
Rangorden af kontosikringskendelser
Kontosikringskendelsen har samme eventuelle rang som en tilsvarende national kendelse i fuldbyrdelsesmedlemsstaten.
KAPITEL 4
RETSMIDLER
Artikel 33
Debitors retsmidler mod kontosikringskendelsen
1. Efter anmodning fra debitor til den kompetente ret i den udstedende medlemsstat tilbagekaldes eller i givet fald ændres kontosikringskendelsen med den begrundelse, at
a)
betingelserne eller kravene i denne forordning ikke er opfyldt
b)
kendelsen, erklæringen i henhold til artikel 25 og/eller de øvrige dokumenter i artikel 28, stk. 5, ikke er forkyndt for debitor inden for 14 dage efter sikringen af hans konto eller konti
c)
de dokumenter, der er forkyndt for debitor i overensstemmelse med artikel 28, ikke opfylder sprogkravene i artikel 49, stk. 1
d)
de sikrede beløb, der overstiger beløbet i kendelsen, ikke er frigivet i overensstemmelse med artikel 27
e)
det krav, hvis fuldbyrdelse kreditor søgte at sikre ved hjælp af kendelsen, helt eller delvis er indfriet
f)
en retsafgørelse i hovedsagen har afvist det krav, hvis fuldbyrdelse kreditor søgte at sikre ved hjælp af kendelsen, eller
g)
retsafgørelsen i hovedsagen, retsforliget eller det officielt bekræftede dokument, hvis fuldbyrdelse kreditor søgte at sikre ved hjælp af kendelsen, er blevet ophævet eller efter omstændighederne annulleret.
2. Efter anmodning fra debitor til den kompetente ret i den udstedende medlemsstat revideres afgørelsen om sikkerhed i henhold til artikel 12, hvis betingelserne eller kravene i nævnte artikel ikke er opfyldt.
Hvis retten på grundlag af et sådant retsmiddel kræver, at kreditor stiller sikkerhed eller supplerende sikkerhed, finder artikel 12, stk. 3, første punktum, anvendelse, når det er relevant, og retten meddeler, at kontosikringskendelsen vil blive tilbagekaldt eller ændret, hvis den krævede (supplerende) sikkerhed ikke stilles inden for den frist, som retten har fastsat.
3. Retsmidlet i henhold til stk. 1, litra b), indrømmes, medmindre den manglende forkyndelse afhjælpes inden for 14 dage efter, at kreditor er blevet underrettet om debitors anmodning om et retsmiddel i henhold til stk. 1, litra b).
Medmindre den manglende forkyndelse allerede er afhjulpet på anden måde, anses den med henblik på en vurdering af, om retsmidlet i henhold til stk. 1, litra b), skal indrømmes, for afhjulpet:
a)
hvis kreditor anmoder det organ, der er ansvarligt for forkyndelsen i henhold til lovgivningen i den udstedende medlemsstat, om at forkynde dokumenterne for debitor, eller
b)
hvis debitor i sin anmodning om et retsmiddel har oplyst, at han indvilger i at hente dokumenterne i retten i den udstedende medlemsstat, og hvis kreditor var ansvarlig for at forelægge oversættelserne, såfremt kreditor sender den pågældende ret de oversættelser, der kræves i henhold til artikel 49, stk. 1.
Det organ, der er ansvarligt for forkyndelsen i henhold til lovgivningen i den udstedende medlemsstat, skal på anmodning af kreditor, jf. nærværende stykkes andet afsnit, litra a), straks forkynde dokumenterne for debitor ved rekommanderet forsendelse, der attesteres ved et modtagelsesbevis, til den adresse, som debitor har angivet i overensstemmelse med stk. 5.
Hvis kreditor har ansvaret for at iværksætte forkyndelsen af dokumenterne i artikel 28, kan en manglende forkyndelse kun afhjælpes, hvis kreditor påviser, at han har taget alle de skridt, som han skulle tage for at få iværksat den oprindelige forkyndelse af dokumenterne.
4. Retsmidlet i henhold til stk. 1, litra c), indrømmes, medmindre kreditor forelægger debitor de i henhold til denne forordning krævede oversættelser inden for 14 dage efter, at han er blevet underrettet om debitors anmodning om et retsmiddel i henhold til stk. 1, litra c).
Stk. 3, andet og tredje afsnit, finder anvendelse, når det er relevant.
5. Debitor angiver i sin anmodning om et retsmiddel i henhold til stk. 1, litra b) og c), en adresse, hvortil de i artikel 28 omhandlede dokumenter og oversættelser kan sendes i overensstemmelse med stk. 3 og 4, eller meddeler alternativt, at han indvilger i at hente dokumenterne i retten i den udstedende medlemsstat.
Artikel 34
Debitors retsmidler mod fuldbyrdelse af kontosikringskendelsen
1. Efter anmodning fra debitor til den kompetente ret eller, hvis det er foreskrevet i national lovgivning, til den kompetente fuldbyrdelsesmyndighed i fuldbyrdelsesmedlemsstaten skal fuldbyrdelsen af kontosikringskendelsen i den pågældende medlemsstat uanset artikel 33 og 35
a)
begrænses med den begrundelse, at visse beløb på kontoen bør undtages fra udlæg i overensstemmelse med artikel 31, stk. 3, eller at der ikke er taget hensyn til beløb undtaget fra udlæg, eller at der ikke er taget korrekt hensyn til dem, i forbindelse med gennemførelsen af kendelsen i overensstemmelse med artikel 31, stk. 2, eller
b)
indstilles med den begrundelse, at
i)
den sikrede konto er udelukket fra denne forordnings anvendelsesområde i henhold til artikel 2, stk. 3 og 4
ii)
fuldbyrdelsen af retsafgørelsen, retsforliget eller det officielt bekræftede dokument, som kreditor søgte at sikre ved hjælp af kendelsen, er blevet afvist i fuldbyrdelsesmedlemsstaten
iii)
eksigibiliteten af den retsafgørelse, hvis fuldbyrdelse kreditor søgte at sikre ved hjælp af kendelsen, er blevet suspenderet i den udstedende medlemsstat, eller
iv)
artikel 33, stk. 1, litra b), c), d), e), f) eller g), finder anvendelse. Artikel 33, stk. 3, 4 og 5, finder anvendelse, når det er relevant.
2. Efter anmodning fra debitor til den kompetente ret i fuldbyrdelsesmedlemsstaten indstilles fuldbyrdelsen af kontosikringskendelsen i denne medlemsstat, hvis den åbenbart vil stride mod grundlæggende retsprincipper (ordre public) i fuldbyrdelsesmedlemsstaten.
Artikel 35
Andre retsmidler, der står til rådighed for debitor og kreditor
1. Debitor eller kreditor kan anmode den ret, der har udstedt kontosikringskendelsen, om at ændre eller tilbagekalde kendelsen med den begrundelse, at de omstændigheder, på grundlag af hvilke kendelsen blev udstedt, har ændret sig.
2. Den ret, der har udstedt kontosikringskendelsen, kan også på grund af ændrede omstændigheder, hvis den udstedende medlemsstats lovgivning tillader det, ændre eller tilbagekalde kendelsen af egen drift.
3. Debitor og kreditor kan med den begrundelse, at de har aftalt at indgå forlig om kravet, i fællesskab anmode den ret, der har udstedt kontosikringskendelsen, om at tilbagekalde eller ændre kendelsen eller den kompetente ret i fuldbyrdelsesmedlemsstaten eller, hvis det er foreskrevet i national lovgivning, den kompetente fuldbyrdelsesmyndighed i denne medlemsstat om at indstille eller begrænse fuldbyrdelsen af kendelsen.
4. Kreditor kan anmode den kompetente ret i fuldbyrdelsesmedlemsstaten eller, hvis det er foreskrevet i national lovgivning, den kompetente fuldbyrdelsesmyndighed i denne medlemsstat om at ændre fuldbyrdelsen af kontosikringskendelsen i form af en tilpasning af den undtagelse, der er foretaget i denne medlemsstat i henhold til artikel 31, med den begrundelse, at der allerede er foretaget undtagelser i et tilstrækkelig højt beløb i forbindelse med en eller flere konti, der føres i en eller flere andre medlemsstater, og at en tilpasning derfor er hensigtsmæssig.
Artikel 36
Procedure for retsmidler i henhold til artikel 33, 34 og 35
1. Anmodning om et retsmiddel i henhold til artikel 33, 34 eller 35 fremsættes ved anvendelse af den retsmiddelformular, der er udarbejdet i medfør af gennemførelsesretsakter vedtaget efter rådgivningsproceduren i artikel 52, stk. 2. Anmodningen kan fremsættes på et hvilket som helst tidspunkt og kan indgives ved hjælp af alle former for kommunikationsmidler, herunder elektroniske midler, som accepteres efter de processuelle regler i den medlemsstat, hvor anmodningen indgives.
2. Anmodningen meddeles den anden part.
3. Medmindre anmodningen er indgivet af debitor i henhold til artikel 34, stk. 1, litra a), eller i henhold til artikel 35, stk. 3, træffes afgørelsen om anmodningen, når begge parter har haft lejlighed til at udtale sig, herunder ved hjælp af den kommunikationsteknologi, der er til rådighed og accepteret i henhold til national lovgivning i hver af de involverede medlemsstater.
4. Afgørelsen træffes hurtigst muligt og senest 21 dage efter, at retten eller, hvis det er foreskrevet i national lovgivning, den kompetente fuldbyrdelsesmyndighed har modtaget alle nødvendige oplysninger til at kunne træffe afgørelse. Afgørelsen meddeles parterne.
5. En afgørelse om at tilbagekalde eller ændre kontosikringskendelsen og en afgørelse om at begrænse eller indstille fuldbyrdelsen af kontosikringskendelsen skal være umiddelbart eksigibel, når følgende betingelser er opfyldt.
Hvis der er anmodet om retsmidlet i den udstedende medlemsstat, fremsender retten i overensstemmelse med artikel 29 straks afgørelsen om retsmidlet til den kompetente myndighed i fuldbyrdelsesmedlemsstaten ved anvendelse af den formular, der er udarbejdet i medfør af gennemførelsesretsakter vedtaget i overensstemmelse med rådgivningsproceduren i artikel 52, stk. 2. Denne myndighed sikrer straks efter modtagelsen, at afgørelsen om retsmidlet gennemføres.
Vedrører afgørelsen om retsmidlet en bankkonto, der føres i den udstedende medlemsstat, gennemføres denne for så vidt angår denne bankkonto i overensstemmelse med den udstedende medlemsstats lovgivning.
Hvis der er anmodet om retsmidlet i fuldbyrdelsesmedlemsstaten, gennemføres afgørelsen om retsmidlet efter fuldbyrdelsesmedlemsstatens lovgivning.
Artikel 37
Klageret
Begge parter har ret til at klage over en afgørelse, der er truffet i henhold til artikel 33, 34 eller 35. Klagen indgives ved anvendelse af den klageformular, der er udarbejdet i medfør af gennemførelsesretsakter vedtaget efter rådgivningsproceduren i artikel 52, stk. 2.
Artikel 38
Ret til at stille sikkerhed i stedet for kontosikring
1. Efter anmodning fra debitor
a)
kan den ret, der har udstedt kontosikringskendelsen, træffe afgørelse om frigivelse af de sikrede midler, hvis debitor over for den pågældende ret stiller sikkerhed for det beløb, der er fastsat i kendelsen, eller en alternativ garanti i en form, der er acceptabel i henhold til lovgivningen i den medlemsstat, hvor retten er beliggende, og af en værdi, der mindst svarer til det pågældende beløb
b)
kan den kompetente ret eller, hvis det er foreskrevet i national lovgivning, fuldbyrdelsesmedlemsstatens kompetente fuldbyrdelsesmyndighed indstille fuldbyrdelsen af kontosikringskendelsen i fuldbyrdelsesmedlemsstaten, hvis debitor over for den pågældende ret eller myndighed stiller sikkerhed for det beløb, der er sikret i den pågældende medlemsstat, eller en alternativ garanti i en form, der er acceptabel i henhold til lovgivningen i den medlemsstat, hvor retten er beliggende, og af en værdi, der mindst svarer til det pågældende beløb.
2. Artikel 23 og 24 finder, når det er relevant, anvendelse på frigivelsen af de sikrede midler. Stilles der sikkerhed i stedet for kontosikring, meddeles dette kreditor i overensstemmelse med national lovgivning.
Artikel 39
Tredjemands rettigheder
1. Tredjemands ret til at anfægte en kontosikringskendelse reguleres af lovgivningen i den udstedende medlemsstat.
2. Tredjemands ret til at anfægte fuldbyrdelsen af en kontosikringskendelse reguleres af lovgivningen i fuldbyrdelsesmedlemsstaten.
3. Uden at det berører andre kompetenceregler i EU-retten eller national lovgivning, ligger kompetencen med hensyn til at påkende enhver sag anlagt af tredjemand
a)
for at anfægte en kontosikringskendelse hos retterne i den udstedende medlemsstat og
b)
for at anfægte fuldbyrdelsen af en kontosikringskendelse i fuldbyrdelsesmedlemsstaten hos retterne i fuldbyrdelsesmedlemsstaten eller, når den pågældende medlemsstats lovgivning kræver det, hos den kompetente fuldbyrdelsesmyndighed.
KAPITEL 5
GENERELLE BESTEMMELSER
Artikel 40
Legalisering eller tilsvarende formalitet
Der kræves ikke legalisering eller opfyldelse af en tilsvarende formalitet i forbindelse med denne forordning.
Artikel 41
Juridisk repræsentation
Der stilles ikke krav om repræsentation ved en advokat eller en anden jurist under procedurerne til at opnå en kontosikringskendelse. For procedurer i henhold til kapitel 4 stilles der ikke krav om repræsentation ved en advokat eller en anden jurist, medmindre der ifølge lovgivningen i medlemsstaten, hvor den ret eller myndighed, der har fået forelagt en anmodning om et retsmiddel, er beliggende, stilles krav om en sådan repræsentant uanset parternes nationalitet eller bopæl.
Artikel 42
Retsafgifter
Retsafgifterne i forbindelse med procedurer til at opnå en kontosikringskendelse eller et retsmiddel mod en kendelse må ikke være højere end de afgifter, der er forbundet med opnåelse af en tilsvarende national kendelse eller et retsmiddel mod en sådan national kendelse.
Artikel 43
Udgifter afholdt af bankerne
1. En bank har kun ret til at opkræve betaling eller godtgørelse fra kreditor eller debitor af udgifterne i forbindelse med gennemførelsen af en kontosikringskendelse, hvis banken i henhold til fuldbyrdelsesmedlemsstatens lovgivning har ret til at opkræve en sådan betaling eller godtgørelse i forbindelse med tilsvarende nationale kendelser.
2. De gebyrer, der opkræves af en bank for at dække de i stk. 1 omhandlede udgifter, fastlægges under hensyntagen til kompleksiteten af kontosikringskendelsens gennemførelse og må ikke være højere end de gebyrer, der opkræves for gennemførelse af tilsvarende nationale kendelser.
3. De gebyrer, der opkræves af en bank for at dække udgifter i forbindelse med levering af kontooplysninger i henhold til artikel 14, må ikke være højere end de faktisk afholdte udgifter og i givet fald ikke være højere end de gebyrer, der opkræves for levering af kontooplysninger i forbindelse med tilsvarende nationale kendelser.
Artikel 44
Gebyrer opkrævet af myndighederne
De gebyrer, der opkræves af en myndighed eller et andet organ i den fuldbyrdelsesmedlemsstat, der er involveret i behandling eller fuldbyrdelse af en kontosikringskendelse eller i levering af kontooplysninger i henhold til artikel 14, fastlægges på grundlag af en gebyrskala eller et andet sæt regler, som hver medlemsstat har fastsat på forhånd, og som på en gennemsigtig måde angiver de gældende gebyrer. Ved fastsættelsen af denne skala eller et andre regelsæt kan medlemsstaten tage hensyn til beløbet i kendelsen og kompleksiteten i behandlingen heraf. Gebyrerne må i givet fald ikke være højere end de gebyrer, der opkræves i forbindelse med tilsvarende nationale kendelser.
Artikel 45
Tidsrammer
Hvis det under ekstraordinære omstændigheder ikke er muligt for retten eller den involverede myndighed at overholde de tidsrammer, der er fastsat i artikel 14, stk. 7, artikel 18, artikel 23, stk. 2, artikel 25, stk. 3, andet afsnit, artikel 28, stk. 2, 3 og 6, artikel 33, stk. 3, og artikel 36, stk. 4 og 5, tager retten eller myndigheden snarest muligt de skridt, der kræves i nævnte bestemmelser.
Artikel 46
Forholdet til national procesret
1. Alle processuelle spørgsmål, som ikke specifikt er behandlet i denne forordning, reguleres af lovgivningen i den medlemsstat, hvor proceduren finder sted.
2. De virkninger, som indledningen af insolvensbehandling har på individuelle sager om fuldbyrdelse, som f.eks. fuldbyrdelse af en kontosikringskendelse, reguleres af lovgivningen i den medlemsstat, hvor insolvensbehandlingen er indledt.
Artikel 47
Databeskyttelse
1. Personoplysninger, der indhentes, behandles eller videregives i henhold til denne forordning, skal være relevante og tilstrækkelige og må ikke omfatte mere, end hvad der kræves til opfyldelse af det formål, hvortil de blev indhentet, behandlet eller videregivet, og må kun anvendes til dette formål.
2. Den kompetente myndighed, oplysningsmyndigheden og enhver anden enhed, der er ansvarlig for fuldbyrdelsen af kontosikringskendelsen, må ikke lagre de i stk. 1 omhandlede oplysninger ud over den periode, der er nødvendig til opfyldelse af det formål, hvortil de er indhentet, behandlet eller videregivet, og under ingen omstændigheder ud over seks måneder efter sagens afslutning og skal i denne periode sikre en passende beskyttelse af disse oplysninger. Dette stykke finder ikke anvendelse på oplysninger, som retterne behandler eller lagrer under deres udøvelse af retslige funktioner.
Artikel 48
Forholdet til andre instrumenter
Denne forordning berører ikke anvendelsen af:
a)
Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 1393/2007 (14), jf. dog nærværende forordnings artikel 10, stk. 2, artikel 14, stk. 3 og 6, artikel 17, stk. 5, artikel 23, stk. 3 og 6, artikel 25, stk. 2 og 3, artikel 28, stk. 1, 3, 5 og 6, artikel 29, artikel 33, stk. 3, artikel 36, stk. 2 og 4, og artikel 49, stk. 1.
b)
forordning (EU) nr. 1215/2012
c)
forordning (EF) nr. 1346/2000
d)
direktiv 95/46/EF, jf. dog nærværende forordnings artikel 14, stk. 8, og artikel 47
e)
Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 1206/2001 (15)
f)
forordning (EF) nr. 864/2007, jf. dog nærværende forordnings artikel 13, stk. 4.
Artikel 49
Sprog
1. Alle dokumenter i artikel 28, stk. 5, nr. a) og b), der skal forkyndes for debitor, og som ikke er affattet på det officielle sprog i den medlemsstat, hvor debitor har bopæl, eller, når der er mere end et officielt sprog i den pågældende medlemsstat, på det eller et af de officielle sprog på det sted, hvor debitor har bopæl, eller på et andet sprog, som han forstår, ledsages af en oversættelse eller translitteration til et af disse sprog. Dokumenterne i artikel 28, stk. 5, litra c), skal ikke oversættes, medmindre retten undtagelsesvis beslutter, at bestemte dokumenter skal oversættes eller translittereres for at give debitor mulighed for at varetage sine interesser.
2. Alle dokumenter, der i medfør af denne forordning forelægges en ret eller en kompetent myndighed kan også være udfærdiget på ethvert andet officielt EU-sprog, hvis den pågældende medlemsstat har meddelt, at den kan acceptere det pågældende sprog.
3. Oversættelser i henhold til denne forordning skal foretages af personer, der er kvalificeret til at oversætte i en af medlemsstaterne.
Artikel 50
Oplysninger fra medlemsstaterne
1. Senest den 18. juli 2016 meddeler medlemsstaterne Kommissionen følgende:
a)
de retter, der er udpeget som kompetente til at udstede en kontosikringskendelse (artikel 6, stk. 4)
b)
den myndighed, der er udpeget som kompetent til at indhente kontooplysninger (artikel 14)
c)
de metoder, der i national lovgivning findes til at indhente kontooplysninger (artikel 14, stk. 5)
d)
de retter, hvortil en klage skal indgives (artikel 21)
e)
den eller de myndigheder, der er udpeget som kompetente til at modtage, fremsende og forkynde kontosikringskendelser og andre dokumenter i henhold til denne forordning (artikel 4, nr. 14))
f)
den myndighed, der har kompetence til at fuldbyrde kontosikringskendelser i henhold til kapitel 3
g)
i hvilket omfang fælles konti og forvaltningskonti kan sikres i henhold til national lovgivning (artikel 30)
h)
de regler, der finder anvendelse på beløb, som der i henhold til national lovgivning ikke kan gøres udlæg i (artikel 31)
i)
hvorvidt banker i henhold til national lovgivning har ret til at opkræve gebyrer for gennemførelse af tilsvarende nationale kendelser eller for levering af kontooplysninger, og hvilken part der i givet fald foreløbigt og endeligt skal betale gebyrerne (artikel 43)
j)
skalaen for de gebyrer eller det andet sæt regler, der fastsætter de gældende gebyrer, som opkræves af en myndighed eller et andet organ, der er involveret i behandling eller fuldbyrdelse af kontosikringskendelser (artikel 44)
k)
hvorvidt tilsvarende nationale kendelser er tildelt en rang i henhold til national lovgivning (artikel 32)
l)
de retter eller i givet fald den fuldbyrdelsesmyndighed, der har kompetence til fastsættelse af retsmidler (artikel 33, stk. 1, eller artikel 34, stk. 1 eller 2)
m)
de retter, hvortil en klage skal indgives, den eventuelle tidsfrist for indgivelse af en sådan klage i henhold til national lovgivning og den begivenhed, der markerer periodens begyndelse (artikel 37)
n)
en angivelse af retsafgifterne (artikel 42) og
o)
de sprog, der accepteres i forbindelse med oversættelse af dokumenter (artikel 49, stk. 2).
Medlemsstaterne underretter Kommissionen om eventuelle senere ændringer af disse oplysninger.
2. Kommissionen gør oplysningerne offentligt tilgængelige på passende vis, navnlig gennem Det Europæiske Retlige Netværk på det civil- og handelsretlige område.
Artikel 51
Udarbejdelse og senere ændring af formularerne
Kommissionen vedtager gennemførelsesretsakter om udarbejdelse og senere ændring af de formularer, der er omhandlet i artikel 8, stk. 1, artikel 10, stk. 2, artikel 19, stk. 1, artikel 25, stk. 1, artikel 27, stk. 2, artikel 29, stk. 2, artikel 36, stk. 1, artikel 36, stk. 5, andet afsnit, og artikel 37. Disse gennemførelsesretsakter vedtages efter rådgivningsproceduren i artikel 52, stk. 2.
Artikel 52
Udvalgsprocedure
1. Kommissionen bistås af et udvalg. Dette udvalg er et udvalg som omhandlet i forordning (EU) nr. 182/2011.
2. Når der henvises til dette stykke, anvendes artikel 4 i forordning (EU) nr. 182/2011.
Artikel 53
Overvågning og revision
1. Senest den 18. januar 2022 forelægger Kommissionen Europa-Parlamentet, Rådet og Det Europæiske Økonomiske og Sociale Udvalg en rapport om anvendelsen af denne forordning, herunder en vurdering af,
a)
om finansielle instrumenter bør være omfattet af denne forordnings anvendelsesområde, og
b)
om beløb, der er krediteret debitors konto efter sikringskendelsens gennemførelse, kan gøres til genstand for sikring i henhold til kendelsen.
Om nødvendigt ledsages rapporten af et forslag om ændring af denne forordning og en vurdering af virkningerne af de ændringer, der skal indføres.
2. Med henblik på stk. 1 indsamler medlemsstaterne følgende oplysninger, og forelægger dem efter anmodning for Kommissionen:
a)
antallet af anmodninger om en kontosikringskendelse og antallet af tilfælde, hvor kendelsen blev udstedt
b)
antallet af anmodninger om et retsmiddel i henhold til artikel 33 og 34 og om muligt antallet af tilfælde, hvor retsmidlet blev tilkendt, og
c)
antallet af klager indgivet i henhold til artikel 37 og om muligt antallet af tilfælde, hvor klagen blev imødekommet.
KAPITEL 6
AFSLUTTENDE BESTEMMELSER
Artikel 54
Ikrafttræden
Denne forordning træder i kraft på tyvendedagen efter offentliggørelsen i Den Europæiske Unions Tidende.
Den anvendes fra den 18. januar 2017, med undtagelse af artikel 50, som anvendes fra den 18. juli 2016.
Denne forordning er bindende i alle enkeltheder og gælder umiddelbart i medlemsstaterne i overensstemmelse med traktaterne.
Udfærdiget i Bruxelles, den 15. maj 2014.
UREDBA (EU) br. 655/2014 EUROPSKOG PARLAMENTA I VIJEĆA
od 15. svibnja 2014.
o uspostavi postupka za europski nalog za blokadu računa kako bi se pojednostavila prekogranična naplata duga u građanskim i trgovačkim stvarima
EUROPSKI PARLAMENT I VIJEĆE EUROPSKE UNIJE,
uzimajući u obzir Ugovor o funkcioniranju Europske unije, a posebno njegov članak 81. stavak 2. točke (a), (e) i (f),
uzimajući u obzir prijedlog Europske komisije,
nakon prosljeđivanja nacrta zakonodavnog akta nacionalnim parlamentima,
uzimajući u obzir mišljenje Europskoga gospodarskog i socijalnog odbora (1),
u skladu s redovnim zakonodavnim postupkom (2),
budući da:
(1)
Unija je za svoj cilj postavila očuvanje i razvoj područja slobode, sigurnosti i pravde, u kojem je osigurano slobodno kretanje osoba. Radi postupne uspostave takvog područja, Unija treba donijeti mjere koje se odnose na pravosudnu suradnju u građanskim stvarima s prekograničnim implikacijama, posebno kada su one potrebne za ispravno funkcioniranje unutarnjeg tržišta.
(2)
U skladu s člankom 81. stavkom 2. Ugovora o funkcioniranju Europske unije (UFEU), takve mjere mogu uključivati mjere čiji je cilj osigurati, između ostalog, uzajamno priznavanje i izvršenje presuda među državama članicama, učinkovit pristup pravosuđu i uklanjanje prepreka za neometano odvijanje građanskih postupaka, ako je potrebno promicanjem usklađenosti propisa o građanskom postupku koji se primjenjuju u državama članicama.
(3)
Komisija je 24. listopada 2006., pomoću „Zelene knjige o poboljšanju učinkovitosti izvršenja presuda u Europskoj uniji: zapljena bankovnih računa”, pokrenula postupak savjetovanja o potrebi za ujednačenim europskim postupkom blokade bankovnih računa i mogućim značajkama takvog postupka.
(4)
U Stockholmskom programu iz prosinca 2009. (3), koji postavlja slobodu, sigurnost i pravdu kao prioritete u razdoblju od 2010. do 2014., Europsko vijeće pozvalo je Komisiju da procijeni potrebu osiguravanja određenih privremenih mjera i njihovu izvedivost, uključujući zaštitne mjere, na razini Unije, kako bi se, na primjer, spriječio nestanak imovine prije izvršenja zahtjeva te da iznese odgovarajuće prijedloge za poboljšanje učinkovitosti izvršenja presuda u Uniji koje se odnose na bankovne račune i imovinu dužnika.
(5)
Nacionalni postupci za ostvarenje zaštitnih mjera, kao što su nalozi za blokadu računa, postoje u svim državama članicama, ali uvjeti za odobravanje takvih mjera i učinkovitost njihove provedbe znatno se razlikuju. Osim toga, korištenje nacionalnih zaštitnih mjera može biti neodgovarajuće u slučajevima koji imaju prekogranične implikacije, posebno kada vjerovnik želi blokirati nekoliko računa koji se nalaze u različitim državama članicama. Stoga se potrebnim i primjerenim čini donošenje obvezujućeg i izravno primjenjivog pravnog instrumenta Unije, kojim se uspostavlja nov postupak Unije koji u prekograničnim slučajevima omogućuje učinkovitu i brzu blokadu sredstava na bankovnim računima.
(6)
Postupak utvrđen ovom Uredbom trebao bi služiti kao dodatno i fakultativno sredstvo za vjerovnika koji je i dalje slobodan iskoristiti bilo koji drugi postupak za dobivanje istovrsne mjere u okviru nacionalnog prava.
(7)
Vjerovnik bi trebao moći dobiti zaštitnu mjeru u obliku europskog naloga za blokadu računa („nalog za blokadu” ili „nalog”) koji sprječava prijenos ili povlačenje sredstava koje drži njegov dužnik na bankovnom računu u nekoj državi članici ako postoji opasnost da, bez takve mjere, naknadno izvršenje njegove tražbine prema dužniku bude spriječeno ili znatno otežano. Blokada sredstava koja se nalaze na računu dužnika trebalo bi za posljedicu imati sprečavanje ne samo dužnika, nego i osoba koje je on ovlastio da izvršavaju plaćanja putem tog računa, primjerice putem trajnog naloga ili izravnog terećenja ili korištenjem kreditne kartice, da koriste sredstva.
(8)
Područje primjene ove Uredbe trebalo bi obuhvaćati sve građanske i trgovačke stvari, osim nekih točno utvrđenih stvari. Ova se Uredba posebno ne bi trebala primjenjivati na tražbine prema dužniku u stečajnom postupku. To bi trebalo značiti da se nalog za blokadu ne može izdati protiv dužnika nakon što je u odnosu na njega pokrenut stečajni postupak kako je definirano u Uredbi Vijeća (EZ) br. 1346/2000 (4). S druge strane, isključenje bi trebalo omogućiti uporabu naloga za blokadu u svrhu osiguravanja nadoknade štetnih plaćanja koja je takav dužnik izvršio trećim stranama.
(9)
Ova bi se Uredba trebala primjenjivati na račune kod kreditnih institucija čija je djelatnost zaprimanje depozita ili drugih povratnih sredstava građana te odobravanje kredita za vlastiti račun.
Ona se stoga ne bi trebala primjenjivati na financijske institucije koje ne primaju takve depozite, na primjer, institucije koje financiraju izvozno-ulagačke projekte ili projekte u zemljama u razvoju ili institucije koje pružaju usluge na financijskom tržištu. Nadalje, ova se Uredba ne bi trebala primjenjivati na račune središnjih banaka ni na račune otvorene u središnjim bankama, kada one djeluju u svojstvu monetarnih vlasti, niti na račune koji se ne mogu blokirati putem nacionalnih naloga koji su istovrsni nalogu za blokadu ili koji su po drugoj osnovi zaštićeni od pljenidbe prema pravu države članice u kojoj se vodi predmetni račun.
(10)
Ova bi se Uredba trebala primjenjivati samo na prekogranične slučajeve i njome bi se trebalo odrediti što predstavlja prekogranični slučaj u ovom konkretnom kontekstu. Za potrebe ove Uredbe, trebalo bi se smatrati da postoji prekogranični slučaj kada se sud, koji se bavi zahtjevom za nalog za blokadu, nalazi u jednoj državi članici, a bankovni se račun, na koji se odnosi nalog, vodi u drugoj državi članici. Trebalo bi se također smatrati da postoji prekogranični slučaj ako vjerovnik ima domicil u jednoj državi članici, a sud i bankovni račun koji je potrebno blokirati nalaze se u drugoj državi članici.
Ova se Uredba ne bi trebala primjenjivati na blokadu računa koji se vode u državi članici u kojoj se nalazi sud pred kojim je podnesen zahtjev za nalog za blokadu ako je domicil vjerovnika također u toj državi članici, čak i ako vjerovnik istodobno podnese zahtjev za nalog za blokadu koji se odnosi na račun ili račune koji se vode u drugoj državi članici. U tom slučaju vjerovnik bi trebao podnijeti dva odvojena zahtjeva, jedan za nalog za blokadu i jedan za nacionalnu mjeru.
(11)
Postupak za nalog za blokadu trebao bi biti dostupan vjerovniku koji želi osigurati izvršenje kasnije presude o meritumu stvari prije pokretanja postupka o meritumu stvari i u bilo kojoj fazi tijekom takvog postupka. Postupak bi trebao biti dostupan vjerovniku koji je već ishodio presudu, sudsku nagodbu ili vjerodostojnu ispravu kojima se od dužnika zahtijeva isplata tražbine vjerovnika.
(12)
Nalog za blokadu trebao bi biti dostupan za potrebe osiguravanja tražbina koje su već dospjele. Također bi trebao biti na raspolaganju za tražbine koje još nisu dospjele ako te tražbine proizlaze iz transakcije ili događaja koji se već dogodio, a njihov je iznos moguće odrediti, uključujući tražbine koje se odnose na štetne radnje, delikte ili kvazi-delikte i privatnim tužbama za naknadu štete ili povrat koja se temelje na djelu zbog kojeg je pokrenut kazneni postupak.
Vjerovnik bi trebao moći zahtijevati izdavanje naloga za blokadu u iznosu glavne tražbine ili u manjem iznosu. Potonje može biti u njegovu interesu, primjerice, kada je za dio svoje tražbine već ishodio neko drugo osiguranje.
(13)
Kako bi se osigurala čvrsta veza između postupka za nalog za blokadu i postupka o meritumu stvari, međunarodna nadležnost za izdavanje naloga trebala bi biti na sudovima države članice čiji su sudovi nadležni za odlučivanje o meritumu stvari. Za potrebe ove Uredbe, pojam postupka o meritumu stvari trebao bi obuhvatiti sve postupke čiji je cilj ishođenje izvršnog naslova na glavnu tražbinu i uključuje na primjer, skraćeni postupak u vezi s platnim nalozima i postupak poput francuskog „procédure de référé”. Ako je dužnik potrošač koji ima domicil u nekoj državi članici, nadležnost za izdavanje naloga trebali bi imati samo sudovi te države članice.
(14)
Uvjetima za izdavanje naloga za blokadu trebala bi se postići odgovarajuća ravnoteža između interesa vjerovnika da ishodi nalog i interesa dužnika da spriječi zlouporabu naloga.
Slijedom toga, kada vjerovnik podnese zahtjev za nalog za blokadu prije nego što ishodi presudu, sud kojem je zahtjev podnesen trebao bi steći uvjerenje, na temelju dokaza koje je podnio vjerovnik, da će vjerovnik uspjeti u meritumu svojeg zahtjeva prema dužniku.
Nadalje, od vjerovnika bi se u svim situacijama trebalo zahtijevati, uključujući nakon što je već ishodio presudu, da na sudu prihvatljiv način dokaže da je za njegovu tražbinu hitno potrebna sudska zaštita i da bi, bez naloga, izvršenje postojeće ili buduće presude moglo biti spriječeno ili znatno otežano jer postoji stvarna opasnost da će dužnik, prije nego što vjerovnik uspije ostvariti izvršenje postojeće ili buduće presude, potrošiti, sakriti ili uništiti imovinu ili raspolagati imovinom ispod njezine vrijednosti, u neuobičajenoj mjeri ili pomoću neuobičajenih aktivnosti.
Sud bi trebao ocijeniti dokaze koje je vjerovnik podnio kako bi dokazao postojanje takve opasnosti. To bi se moglo odnositi, na primjer, na ponašanje dužnika u odnosu na tražbinu vjerovnika ili u prethodnom sporu između stranaka, na kreditnu povijest dužnika, na narav dužnikove imovine i na bilo kakvu nedavnu radnju koju je dužnik poduzeo u odnosu na svoju imovinu. U ocjeni dokaza sud može smatrati da povlačenja s računa i izdaci dužnika za održavanje normalnog tijeka poslovanja ili periodični obiteljski troškovi sami po sebi nisu neuobičajeni. Samo neplaćanje ili osporavanje tražbine ili sama činjenica da dužnik ima više vjerovnika ne bi se trebali, sami po sebi, smatrati dostatnim dokazima za opravdanje izdavanja naloga. Ni sama činjenica da su financijske okolnosti dužnika loše ili u pogoršanju ne bi trebala, sama po sebi, sačinjavati dostatan temelj za izdavanje naloga. Međutim, sud te čimbenike može uzeti u obzir u ukupnoj ocjeni postojanja opasnosti.
(15)
Kako bi se osigurao učinak iznenađenja naloga za blokadu i kako bi se osiguralo da on bude korisno sredstvo za vjerovnika koji nastoji naplatiti dugove od dužnika u prekograničnim slučajevima, dužnik ne bi trebao biti obaviješten o zahtjevu vjerovnika niti bi trebao biti saslušan prije izdavanja naloga ili obaviješten o nalogu prije njegove provedbe. Kada na osnovi dokaza i informacija koje dostavi vjerovnik ili, ako je primjenjivo, njegov svjedok (njegovi svjedoci), sud ne stekne uvjerenje da je blokiranje jednog ili više predmetnih računa opravdano, ne bi trebao izdati nalog.
(16)
U situacijama u kojima vjerovnik podnosi zahtjev za izdavanje naloga za blokadu prije pokretanja postupka o meritumu stvari pred sudom, ova bi ga Uredba trebala obvezati da takav postupak pokrene unutar određenog roka te bi ga također trebala obvezati da dokaz o takvom pokretanju postupka dostavi sudu kojem je podnio zahtjev za izdavanje naloga. Ako vjerovnik ne ispuni ovu obvezu, sud bi trebao po službenoj dužnosti opozvati nalog ili bi se nalog automatski trebao prekinuti.
(17)
S obzirom na nepostojanje prethodnog saslušanja dužnika, ovom bi Uredbom trebalo predvidjeti posebne zaštitne mjere kako bi se spriječila zlouporaba naloga i zaštitila prava dužnika.
(18)
Jedna od takvih važnih zaštitnih mjera trebala bi biti mogućnost da se od vjerovnika zahtijeva davanje osiguranja kako bi se osiguralo da se dužniku u kasnijoj fazi može nadoknaditi bilo kakva šteta koju mu je uzrokovao nalog za blokadu. Ovisno o nacionalnom pravu, takvo bi se osiguranje moglo dati u obliku garantnog pologa ili alternativnog jamstva, kao što je bankarska garancija ili hipoteka. Sud bi trebao imati diskrecijsko pravo utvrđivanja iznosa osiguranja dovoljnog za sprečavanje zlouporabe naloga i za osiguravanje naknade dužniku te bi, u nedostatku određenog dokaza o iznosu eventualne štete, sud trebao moći iznos na koji se treba izdati nalog smatrati smjernicom za određivanje iznosa osiguranja.
U slučajevima kada vjerovnik još nije ishodio presudu, sudsku nagodbu ili vjerodostojnu ispravu kojom se od dužnika zahtijeva isplata tražbine vjerovnika, davanje osiguranja trebalo bi biti pravilo i sud bi samo iznimno trebao odustati od tog zahtjeva ili zahtijevati davanje osiguranja u nižem iznosu ako smatra da je takvo osiguranje neprimjereno, suvišno ili nerazmjerno u okolnostima slučaja. Takve okolnosti mogu, primjerice, biti da puno elemenata govori u prilog stajalištu vjerovnika, ali on nema dovoljno sredstava za davanje osiguranja, da se tražbina odnosi na održavanje ili isplatu plaća ili da je tražbina takvog opsega da nalog vjerojatno ne bi prouzročio nikakvu štetu dužniku, primjerice dug malog poduzetništva.
U slučajevima kada je vjerovnik već ishodio presudu, sudsku nagodbu ili vjerodostojnu ispravu, davanje osiguranja trebalo bi prepustiti diskrecijskom pravu suda. Davanje osiguranja može, primjerice, biti primjereno, osim u gore spomenutim iznimnim okolnostima, kada presuda čije izvršenje nalog za blokadu namjerava osigurati još nije izvršiva ili je samo privremeno izvršiva zbog pokrenutog žalbenog postupka.
(19)
Drugi važan element za postizanje odgovarajuće ravnoteže interesa vjerovnika i dužnika trebalo bi biti pravilo o odgovornosti vjerovnika za svu štetu nanesenu dužniku nalogom za blokadu. Ova bi Uredba, stoga, kao minimalnu normu, trebala predvidjeti odgovornost vjerovnika za štetu nanesenu dužniku nalogom za blokadu nastalu pogreškom vjerovnika. U tom kontekstu, teret dokaza trebao bi snositi dužnik. Što se tiče razloga za odgovornost kako je određeno ovom Uredbom, trebalo bi predvidjeti usklađeno pravilo kojim se uspostavlja oboriva predmnijeva pogreške vjerovnika.
Nadalje, države članice trebale bi moći održati ili uvesti u svoje nacionalno pravo druge razloge za odgovornost osim onih navedenih u ovoj Uredbi. Za takve druge razloge za odgovornost države članice bi također trebale moći zadržati ili uvesti druge vrste odgovornosti, kao što je objektivna odgovornost.
Ova bi Uredba također trebala utvrditi pravilo o sukobu prava, kojim se određuje da bi pravo koje se primjenjuje za odgovornost vjerovnika trebalo biti pravo države članice izvršenja. Kada postoji više država članica izvršenja, pravo koje se primjenjuje trebalo bi biti pravo države članice izvršenja u kojoj dužnik ima uobičajeno boravište. U slučaju kada dužnik nema uobičajeno boravište ni u jednoj državi članici izvršenja, pravo koje se primjenjuje trebalo bi biti pravo države članice izvršenja s kojom je predmet najuže povezan. Pri utvrđivanju najuže veze, visina iznosa blokiranog u različitim državama članicama izvršenja mogla bi biti jedan od čimbenika koje bi sud trebao uzeti u obzir.
(20)
Kako bi se prevladale postojeće praktične poteškoće u ishođenju informacija o lokaciji bankovnog računa dužnika u prekograničnom okviru, ova bi Uredba trebala odrediti mehanizam kojim se vjerovniku omogućuje podnošenje zahtjeva da sud prije izdavanja naloga za blokadu ishodi informacije potrebne radi identifikacije dužnikova računa od nadležnog tijela za informacije u onoj državi članici u kojoj vjerovnik smatra da dužnik posjeduje račun. S obzirom na specifičnu prirodu takve intervencije od strane tijela javne vlasti i takvog pristupa privatnim podacima, pristup informacijama o računu trebao bi, kao pravilo, biti omogućen samo u slučajevima kada je vjerovnik već ishodio izvršivu presudu, sudsku nagodbu ili vjerodostojnu ispravu. Međutim, iznimno bi trebalo omogućiti vjerovniku da podnese zahtjev za informacijama o računu u slučajevima kada njegova presuda, sudska nagodba ili vjerodostojna isprava još nisu izvršivi. Takav bi zahtjev trebalo omogućiti kada se, uzimajući u obzir relevantne okolnosti, radi o značajnom iznosu koji treba blokirati i kada sud stekne uvjerenje, na temelju dokaza koje je vjerovnik dostavio, da postoji hitna potreba za takvim informacijama o računu zbog toga što postoji opasnost da bi bez njih naknadno izvršenje tražbine vjerovnika prema dužniku vjerojatno bilo ugroženo te bi to moglo dovesti od značajnog pogoršanja financijskog stanja vjerovnika.
Kako bi se omogućilo funkcioniranje tog mehanizma, države članice bi u svojem nacionalnom pravu trebale omogućiti jednu ili više djelotvornih i učinkovitih metoda za ishođenje takvih informacija koje nisu nesrazmjerno skupe ili vremenski zahtjevne. Taj bi se mehanizam trebao primjenjivati samo ako su ispunjeni svi uvjeti i zahtjevi za izdavanje naloga za blokadu i ako je vjerovnik u svojem zahtjevu valjano obrazložio razlog za sumnju da dužnik posjeduje jedan ili više računa u određenoj državi članici, primjerice jer dužnik radi ili obavlja djelatnost u toj državi članici ili ondje posjeduje imovinu.
(21)
Kako bi se osigurala zaštita osobnih podataka dužnika, ishođene informacije o identifikaciji bankovnog ili bankovnih računa dužnika ne bi se trebale dostaviti vjerovniku. One bi se trebale dostaviti samo sudu koji je podnio zahtjev i iznimno banci, ako banka ili drugi subjekt nadležan za izvršenje naloga u državi članici izvršenja ne može identificirati račun dužnika na temelju informacija sadržanih u nalogu, primjerice kada postoje računi kod iste banke u posjedu više osoba s istim imenom i istom adresom. Kada se, u takvom slučaju, u nalogu navodi da je broj ili da su brojevi računa koje treba blokirati ishođeni putem zahtjeva za informacijama, banka bi trebala zatražiti navedene informacije od tijela za informacije države članice izvršenja i trebala bi takav zahtjev moći uputiti na neslužben i jednostavan način.
(22)
Ova bi Uredba trebala vjerovniku odobriti pravo na podnošenje žalbe na odbijanje izdavanja naloga za blokadu. To pravo ne bi trebalo dovoditi u pitanje mogućnost vjerovnika da ponovno podnese zahtjev za nalog za blokadu na temelju novih činjenica ili novih dokaza.
(23)
Provedbene strukture za blokadu bankovnih računa značajno se razlikuju među državama članicama. Kako bi se izbjeglo udvostručavanje tih struktura u državama članicama te kako bi se poštovali nacionalni postupci u mjeri u kojoj je moguće, ova bi se Uredba trebala, što se tiče izvršenja i stvarne provedbe naloga za blokadu, temeljiti na postojećim metodama i strukturama za izvršenje i provedbu istovrsnih nacionalnih naloga u državi članici u kojoj treba izvršiti nalog.
(24)
Kako bi se osiguralo brzo izvršenje, ova bi Uredba trebala predvidjeti slanje naloga iz države članice izdavanja nadležnom tijelu države članice izvršenja putem svih odgovarajućih sredstava koja osiguravaju da je sadržaj poslanih dokumenata istinit i vjerodostojan te lako čitljiv.
(25)
Po primitku naloga za blokadu nadležno tijelo države članice izvršenja trebalo bi poduzeti potrebne korake za izvršenje naloga u skladu s nacionalnim pravom, slanjem primljenog naloga banci ili drugom subjektu nadležnom za izvršenje takvih naloga u toj državi članici ili, kada je tako predviđeno nacionalnim pravom, davanjem naputka banci za provedbu naloga na drugi način.
(26)
Ovisno o metodi koja je dostupna u okviru prava države članice izvršenja za istovrsne nacionalne naloge, nalog za blokadu trebalo bi provesti uskratom raspolaganja blokiranog iznosa na računu dužnika ili, kada je tako predviđeno nacionalnim pravom, prijenosom tog iznosa na račun određen u svrhu blokiranja, što bi mogao biti račun nadležnog tijela izvršenja, suda, banke u kojoj dužnik ima račun ili banke određene kao subjekta za koordinaciju blokiranja bankovnih računa u određenom predmetu.
(27)
Ova Uredba ne bi trebala isključivati mogućnost da se plaćanje naknada za izvršenje naloga za blokadu zatraži unaprijed. To bi pitanje trebalo prepustiti nacionalnom pravu države članice u kojoj treba izvršiti nalog.
(28)
Nalog za blokadu trebao bi biti u istom rangu, ako rangiranje postoji, kao istovrstan nacionalni nalog države članice izvršenja. Ako prema nacionalnom pravu određene mjere izvršenja imaju prednost nad mjerama blokade, istu bi im prednost trebalo dati u odnosu na naloge za blokadu u okviru ove Uredbe. Za potrebe ove Uredbe, naloge in personam, koji postoje u nekim nacionalnim pravnim sustavima, trebalo bi smatrati istovrsnim nacionalnim nalozima.
(29)
U ovoj bi se Uredbi trebalo predvidjeti nametanje obveze banci ili drugom subjektu nadležnom za izvršenje naloga za blokadu u državi članici izvršenja da se očituje je li nalog doveo do blokade bilo kojih sredstava dužnika i, ako jest, u kojoj mjeri, te obveze vjerovniku da osigura otpuštanje svih blokiranih sredstava koja prelaze iznos određen u nalogu.
(30)
Ova bi Uredba trebala štititi pravo dužnika na pošteno suđenje i njegovo pravo na djelotvoran pravni lijek te bi mu stoga, uzimajući u obzir ex parte prirodu postupka za izdavanje naloga za blokadu, trebala omogućiti osporavanje naloga ili njegova izvršenja zbog razloga predviđenih ovom Uredbom neposredno nakon provedbe naloga.
(31)
U tom kontekstu, ovom bi se Uredbom trebalo zahtijevati da se nalog za blokadu, svi dokumenti koje je vjerovnik podnio sudu u državi članici izdavanja te potrebni prijevodi dostave dužniku odmah nakon provedbe naloga. Sud bi trebao imati diskrecijske ovlasti za prilaganje svih dodatnih dokumenata na kojima je temeljio svoju odluku i koje dužnik može trebati u postupku po pravnom sredstvu, kao što su vjerni prijepisi svih usmenih saslušanja.
(32)
Dužnik bi trebao moći zatražiti preispitivanje naloga za blokadu, posebno ako uvjeti ili zahtjevi određeni u ovoj Uredbi nisu ispunjeni ili ako su se okolnosti koje su dovele do izdavanja naloga promijenile na način da izdavanje naloga više ne bi bilo utemeljeno. Na primjer, pravno bi sredstvo trebalo biti dostupno dužniku ako predmet nije predstavljao prekogranični slučaj kako je definirano u ovoj Uredbi, ako se nisu poštovala pravila o nadležnosti određena u ovoj Uredbi, ako vjerovnik nije pokrenuo postupak o meritumu stvari unutar rokova predviđenih ovom Uredbom i ako sud nije posljedično po službenoj dužnosti opozvao nalog ili ako nalog nije automatski prekinut, ako za tražbinu vjerovnika nije bila potrebna hitna zaštita u obliku naloga za blokadu jer nije postojala opasnost od sprečavanja ili značajnog otežavanja naknadnog izvršenja te tražbine, ili ako davanje osiguranja nije bilo u skladu sa zahtjevima određenima ovom Uredbom.
Pravno bi sredstvo također trebalo biti dostupno dužniku ako mu nisu uručeni nalog i izjava o blokadi kako je predviđeno u ovoj Uredbi ili ako dokumenti koji su mu uručeni ne ispunjavaju jezične zahtjeve predviđene u ovoj Uredbi. Međutim, takvo se pravno sredstvo ne bi trebalo odobriti ako se izostanak izvršenja dostave ili prijevoda ukloni u odgovarajućem roku. Radi izvršenja prvotno neizvršene dostave, vjerovnik bi trebao podnijeti zahtjev tijelu zaduženom za dostavu u državi članici izdavanja kako bi se relevantni dokumenti dostavili dužniku preporučenom poštom ili, kada je dužnik suglasan s preuzimanjem dokumenata na sudu, osigurati sudu potrebne prijevode dokumenata. Takav zahtjev ne bi trebao biti potreban ako su posljedice prvotno neizvršene dostave već otklonjene na drugi način, primjerice ako je, u skladu s nacionalnim pravom, sud po službenoj dužnosti pokrenuo dostavu.
(33)
Pitanje tko mora osigurati prijevode koji se zahtijevaju u okviru ove Uredbe i tko mora snositi troškove takvih prijevoda prepušta se nacionalnom pravu.
(34)
Nadležnost za odobravanje pravnih sredstava protiv izdavanja naloga za blokadu trebali bi imati sudovi država članica u kojima je nalog izdan. Nadležnost za odobravanje pravnih sredstava protiv izvršenja naloga trebali bi imati sudovi ili, prema potrebi, nadležna tijela izvršenja u državi članici izvršenja.
(35)
Dužnik bi trebao imati pravo tražiti oslobađanje blokiranih sredstava ako pribavi odgovarajuće alternativno osiguranje. Takvo bi se alternativno osiguranje moglo dati u obliku garantnog pologa ili alternativnog jamstva, kao što je bankarska garancija ili hipoteka.
(36)
Ovom Uredbom trebalo bi se osigurati da blokada dužnikova računa ne utječe na iznose koji su izuzeti od pljenidbe na temelju prava države članice izvršenja, na primjer iznose nužne za osiguranje sredstava za život dužnika i njegove obitelji. Ovisno o postupovnom sustavu primjenjivom u toj državi članici, odgovarajući iznos trebao bi biti ili izuzet prije provedbe naloga po službenoj dužnosti od strane odgovornog tijela, koji bi mogao biti sud, banka ili nadležno tijelo izvršenja, ili izuzet na zahtjev dužnika nakon provedbe naloga. U slučaju da su blokirani računi u nekoliko država članica i da se izuzeće primijenilo više nego jedanput, vjerovnik bi trebao moći nadležnom sudu bilo koje države članice izvršenja ili, kada je tako predviđeno nacionalnim pravom dotične države članice izvršenja, nadležnom tijelu izvršenja u toj državi članici, podnijeti zahtjev za prilagodbu izuzeća koje se primjenjuje u toj državi članici.
(37)
Kako bi se osiguralo brzo i neodgodivo izdavanje i izvršenje naloga za blokadu, ovom bi se Uredbom trebali uspostaviti rokovi unutar kojih se moraju dovršiti odgovarajući koraci postupka. Sudovima ili tijelima uključenima u postupak trebalo bi dopustiti odstupanje od tih rokova samo u iznimnim okolnostima, na primjer u predmetima od pravne ili činjenične složenosti.
(38)
Za potrebe izračuna razdoblja i rokova predviđenih ovom Uredbom trebalo bi primjenjivati Uredbu (EEZ, Euratom) br. 1182/71 Vijeća (5).
(39)
Kako bi se olakšala primjena ove Uredbe, trebalo bi predvidjeti obvezu kojom se od država članica zahtijeva da Komisiji pružaju određene informacije koje se odnose na njihovo zakonodavstvo i postupke u vezi s nalozima za blokadu i istovrsnim nacionalnim nalozima.
(40)
Kako bi se olakšala primjena ove Uredbe u praksi, trebalo bi uspostaviti standardne obrasce, posebno za zahtjev za nalog, za sami nalog, za izjavu u vezi s blokadom sredstava i za zahtjev za pravno sredstvo ili žalbu u okviru ove Uredbe.
(41)
Kako bi se povećala učinkovitost postupka, ova bi Uredba trebala omogućiti uporabu modernih komunikacijskih tehnologija u najvećoj mogućoj mjeri dozvoljenoj postupovnim pravilima dotičnih država članica, posebno za potrebe ispunjavanja standardnih obrazaca predviđenih ovom Uredbom i komunikacije među tijelima uključenima u postupak. Nadalje, metode potpisivanja naloga za blokadu i drugih dokumenata u okviru ove Uredbe trebale bi biti tehnološki neutralne kako bi se omogućila primjena postojećih metoda, kao što su digitalna certifikacija ili sigurna provjera vjerodostojnosti, te radi budućeg tehnološkog razvoja u tom području.
(42)
Radi osiguranja jedinstvenih uvjeta za provedbu ove Uredbe, provedbene ovlasti trebalo bi dodijeliti Komisiji u vezi s uspostavom i naknadnom izmjenom standardnih obrazaca predviđenih ovom Uredbom. Te bi se ovlasti trebale izvršavati u skladu s Uredbom (EU) br. 182/2011 Europskog parlamenta i Vijeća (6).
(43)
Za donošenje provedbenih akata o uspostavi i naknadnoj izmjeni standardnih obrazaca predviđenih ovom Uredbom trebao bi se koristiti savjetodavni postupak u skladu s člankom 4. Uredbe (EU) br. 182/2011.
(44)
Ova Uredba poštuje temeljna prava i načela priznata u Povelji Europske unije o temeljnim pravima. Posebno za cilj ima osiguravanje poštovanja privatnog i obiteljskog života, zaštite osobnih podataka, prava na vlasništvo te prava na djelotvoran pravni lijek i na pošteno suđenje, u skladu s njezinim člankom 7., 8., 17. odnosno 47.
(45)
U kontekstu pristupa osobnim podacima te uporabe i slanja takvih podataka u skladu s ovom Uredbom, trebalo bi postupati u skladu sa zahtjevima Direktive 95/46/EZ Europskog parlamenta i Vijeća (7) kako je prenesena u nacionalno pravo država članica.
(46)
Za potrebe primjene ove Uredbe potrebno je, međutim, utvrditi određene posebne uvjete za pristup osobnim podacima te njihovu uporabu i slanje. U tom je kontekstu u obzir uzeto mišljenje Europskog nadzornika za zaštitu podataka (8). Obavješćivanje osobe čiji se podaci obrađuju trebalo bi se provoditi u skladu s nacionalnim pravom. Međutim, obavijest dužniku o objavi informacija o njegovom računu ili računima trebalo bi odgoditi za 30 dana, kako bi se spriječilo da rana obavijest ugrozi učinak naloga za blokadu.
(47)
S obzirom na to da cilj ove Uredbe, to jest uspostavu postupka Unije za zaštitnu mjeru koja vjerovniku omogućuje ishođenje naloga za blokadu kojim se sprečava ugrožavanje naknadnog izvršenja tražbine vjerovnika putem prijenosa ili povlačenja sredstava u posjedu dužnika na bankovnom računu unutar Unije, ne mogu dostatno ostvariti države članice, nego se zbog svojeg opsega i učinaka on na bolji način može ostvariti na razini Unije, Unija može donijeti mjere u skladu s načelom supsidijarnosti utvrđenim u članku 5. Ugovora o Europskoj uniji (UEU). U skladu s načelom proporcionalnosti utvrđenim u tom članku, ova Uredba ne prelazi ono što je potrebno za ostvarivanje tog cilja.
(48)
Ova bi se Uredba trebala primjenjivati samo na države članice koje ona obvezuje u skladu s Ugovorima. Postupak za ishođenje naloga za blokadu predviđen ovom Uredbom trebao bi, stoga, biti dostupan samo vjerovnicima koji imaju domicil u državi članici koju ova Uredba obvezuje, a nalozi izdani na temelju ove Uredbe trebali bi se odnositi samo na blokadu bankovnih računa koji se vode u takvoj državi članici.
(49)
U skladu s člankom 3. Protokola br. 21 o stajalištu Ujedinjene Kraljevine i Irske s obzirom na područje slobode, sigurnosti i pravde, koji je priložen UEU-u i UFEU-u, Irska je obavijestila da želi sudjelovati u donošenju i primjeni ove Uredbe.
(50)
U skladu s člancima 1. i 2. Protokola br. 21 o stajalištu Ujedinjene Kraljevine i Irske s obzirom na područje slobode, sigurnosti i pravde, koji je priložen UEU-u i UFEU-u, te ne dovodeći u pitanje članak 4. tog protokola, Ujedinjena Kraljevina ne sudjeluje u donošenju ove Uredbe, ona za nju nije obvezujuća niti se na nju primjenjuje.
(51)
U skladu s člancima 1. i 2. Protokola br. 22 o stajalištu Danske, koji je priložen UEU-u i UFEU-u, Danska ne sudjeluje u donošenju ove Uredbe, ona za nju nije obvezujuća niti se na nju primjenjuje,
DONIJELI SU OVU UREDBU:
POGLAVLJE 1.
PREDMET, PODRUČJE PRIMJENE I DEFINICIJE
Članak 1.
Predmet
1. Ovom Uredbom uspostavlja se postupak Unije kojim se vjerovniku omogućuje ishođenje europskog naloga za blokadu računa („nalog za blokadu” ili „nalog”) kojim se sprečava da naknadno izvršenje tražbine vjerovnika bude ugroženo prijenosom ili povlačenjem sredstava do iznosa koji je naveden u nalogu, a koja dužnik drži ili se u njegovo ime drže na bankovnom računu koji se vodi u državi članici.
2. Nalog za blokadu na raspolaganju je vjerovniku kao alternativa mjerama blokade u okviru nacionalnog prava.
Članak 2.
Područje primjene
1. Ova se Uredba primjenjuje na novčane tražbine u građanskim i trgovačkim stvarima u prekograničnim slučajevima, kako je definirano člankom 3., bez obzira na vrstu dotičnog suda. Posebno se ne odnosi na porezne, carinske ili administrativne stvari ni na odgovornost države za postupanje ili nepostupanje pri izvršavanju državne vlasti („acta iure imperii”).
2. Ova se Uredba ne primjenjuje na:
(a)
vlasnička prava koja proizlaze iz bračnog odnosa ili odnosa za koji se u okviru prava primjenjivog na takav odnos smatra da ima učinke usporedive s brakom;
(b)
oporuke i nasljeđivanje, uključujući obveze uzdržavanja nastale zbog smrti;
(c)
tražbine prema dužniku u odnosu na kojeg je pokrenut stečajni postupak, postupak likvidacije insolventnih trgovačkih društava ili drugih pravnih osoba, sudska nagodba, postupak poravnanja ili analogan postupak;
(d)
socijalnu sigurnost;
(e)
arbitražu.
3. Ova se Uredba ne primjenjuje na bankovne račune koji su izuzeti od pljenidbe u okviru prava države članice u kojoj se vodi račun ni na račune koji se vode u vezi s funkcioniranjem bilo kojeg sustava kako je definiran u članku 2. točki (a) Direktive 98/26/EZ Europskog parlamenta i Vijeća (9).
4. Ova se Uredba ne primjenjuje na bankovne račune središnjih banaka ni na bankovne račune otvorene u središnjim bankama, kada one djeluju u svojstvu monetarnih vlasti.
Članak 3.
Prekogranični slučajevi
1. Za potrebe ove Uredbe prekograničnim slučajem smatra se slučaj kad se bankovni račun ili računi koje treba blokirati putem naloga za blokadu vode u državi članici koja nije:
(a)
država članica suda kojem je podnesen zahtjev za nalog za blokadu u skladu s člankom 6.; ili
(b)
država članica u kojoj vjerovnik ima domicil.
2. Relevantan trenutak za određivanje je li slučaj u pitanju prekogranični slučaj jest datum kada se zahtjev za nalog za blokadu podnese sudu koji je nadležan za izdavanje naloga za blokadu.
Članak 4.
Definicije
Za potrebe ove Uredbe:
1.
„bankovni račun” ili „račun” znači bilo koji račun na kojem se nalaze sredstva koja se u banci drže u ime dužnika ili u ime treće strane, a za račun dužnika;
2.
„banka” znači kreditna institucija kako je definirana u članku 4. stavku 1. točki 1. Uredbe (EU) br. 575/2013 Europskog parlamenta i Vijeća (10), uključujući podružnice, u smislu članka 4. stavka 1. točke 17. te uredbe, kreditnih institucija koje imaju mjesto uprave unutar Unije ili, u skladu s člankom 47. Direktive 2013/36/EU Europskog parlamenta i Vijeća (11), izvan Unije kada se te podružnice nalaze unutar Unije;
3.
„sredstva” znači novac uplaćen na račun u bilo kojoj valuti ili slične tražbine za isplatu novca, kao što su depoziti na tržištu novca;
4.
„država članica u kojoj se vodi bankovni račun” znači:
(a)
država članica naznačena na IBAN-u računa (međunarodni broj bankovnog računa); ili
(b)
u slučaju računa koji nema IBAN, država članica u kojoj se nalazi mjesto uprave banke u kojoj se vodi račun ili, kada se račun vodi u podružnici, država članica u kojoj se nalazi podružnica;
5.
„tražbina” znači tražbina za plaćanje određenog iznosa novca koji je dospio ili tražbina za plaćanje odredivog iznosa novca koji proizlazi iz transakcije ili događaja koji se već dogodio pod uvjetom da se takva tražbina može zahtijevati pred sudom;
6.
„vjerovnik” znači fizička osoba s domicilom u nekoj državi članici ili pravna osoba s domicilom u nekoj državi članici ili bilo koji drugi subjekt s domicilom u nekoj državi članici, koji ima pravnu sposobnost tužiti ili biti tužen na temelju prava države članice te koji podnosi zahtjev za, ili je već ishodio, nalog za blokadu koji se odnosi na tražbinu;
7.
„dužnik” znači fizička osoba ili pravna osoba ili bilo koji drugi subjekt koji ima pravnu sposobnost tužiti ili biti tužen na temelju prava države članice, protiv kojeg vjerovnik želi ishoditi, ili je već ishodio, nalog za blokadu koji se odnosi za tražbinu;
8.
„presuda” znači bilo koja presuda koju je donio sud države članice, bez obzira na to kako se presuda naziva, uključujući odluku o određivanju troškova ili izdataka od strane sudskog službenika;
9.
„sudska nagodba” znači nagodba koju je odobrio sud države članice ili koja je sklopljena pred sudom države članice tijekom postupka;
10.
„vjerodostojna isprava” znači dokument koji je službeno sastavljen ili registriran kao vjerodostojna isprava u državi članici i čija se vjerodostojnost:
(a)
odnosi na potpis i sadržaj isprave; i
(b)
utvrđena je od strane tijela javne vlasti ili drugog tijela ovlaštenog u tu svrhu;
11.
„država članica izdavanja” znači država članica u kojoj je nalog za blokadu izdan;
12.
„država članica izvršenja” znači država članica u kojoj se vodi bankovni račun koji se blokira;
13.
„tijelo za informacije” znači tijelo koje je jedna država članica odredila kao nadležno za potrebe ishođenja potrebnih informacija o računu ili računima dužnika u skladu s člankom 14.;
14.
„nadležno tijelo” znači tijelo ili tijela koja je država članica odredila kao nadležna za primitak, slanje ili dostavu u skladu s člankom 10. stavkom 2., člankom 23. stavcima 3., 5. i 6., člankom 25. stavkom 3., člankom 27. stavkom 2., člankom 28. stavkom 3. i člankom 36. stavkom 5. drugim podstavkom;
15.
„domicil” znači domicil kako je određen u skladu s člancima 62. i 63. Uredbe (EU) br. 1215/2012 Europskog parlamenta i Vijeća (12).
POGLAVLJE 2.
POSTUPAK ZA ISHOĐENJE NALOGA ZA BLOKADU
Članak 5.
Dostupnost
Nalog za blokadu na raspolaganju je vjerovniku u sljedećim situacijama:
(a)
prije nego što vjerovnik pokrene postupak u državi članici protiv dužnika o meritumu stvari ili u bilo kojoj fazi tijekom takvog postupka sve do donošenja presude ili odobrenja ili sklapanja sudske nagodbe;
(b)
nakon što vjerovnik u državi članici ishodi presudu, sudsku nagodbu ili vjerodostojnu ispravu kojom se od dužnika zahtijeva isplata tražbine vjerovnika.
Članak 6.
Nadležnost
1. Kada vjerovnik još nije ishodio presudu, sudsku nagodbu ili vjerodostojnu ispravu, za izdavanje naloga za blokadu nadležni su sudovi države članice koji imaju nadležnost za odlučivanje o meritumu stvari, u skladu s relevantnim pravilima o nadležnosti koja su primjenjiva.
2. Neovisno o stavku 1., kada je dužnik potrošač koji je sklopio ugovor s vjerovnikom za potrebe koje se mogu smatrati izvan opsega dužnikova poslovanja ili zanimanja, za izdavanje naloga za blokadu s ciljem osiguravanja tražbine koja je povezana s tim ugovorom isključivo su nadležni sudovi države članice u kojoj dužnik ima domicil.
3. Kada je vjerovnik već ishodio presudu ili sudsku nagodbu, za izdavanje naloga za blokadu za tražbinu navedenu u presudi ili sudskoj nagodbi nadležni su sudovi države članice u kojoj je presuda izdana ili je sudska nagodba odobrena ili sklopljena.
4. Kada je vjerovnik ishodio vjerodostojnu ispravu, za izdavanje naloga za blokadu za tražbinu navedenu u toj ispravi nadležni su sudovi određeni u tu svrhu u državi članici u kojoj je ta isprava sastavljena.
Članak 7.
Uvjeti za izdavanje naloga za blokadu
1. Sud izdaje nalog za blokadu kada je vjerovnik podnio dovoljno dokaza da sud uvjeri da postoji hitna potreba za zaštitnom mjerom u obliku naloga za blokadu jer postoji stvarna opasnost da će bez takve mjere naknadno izvršenje vjerovnikove tražbine prema dužniku biti spriječeno ili znatno otežano.
2. Kada vjerovnik još nije u državi članici ishodio presudu, sudsku nagodbu ili vjerodostojnu ispravu kojom se od dužnika zahtijeva isplata tražbine vjerovnika, vjerovnik također podnosi dovoljno dokaza da sud uvjeri u vjerojatnost uspjeha u meritumu svoje tražbine prema dužniku.
Članak 8.
Zahtjev za nalog za blokadu
1. Zahtjevi za nalog za blokadu podnose se putem obrasca uspostavljenog u skladu sa savjetodavnim postupkom iz članka 52. stavka 2.
2. Zahtjev sadržava sljedeće podatke:
(a)
ime i adresu suda kojem se podnosi zahtjev;
(b)
podatke o vjerovniku: ime i kontaktne podatke i, prema potrebi, ime i kontaktne podatke vjerovnikovog zastupnika, i:
i.
kada je vjerovnik fizička osoba, njegov datum rođenja i, ako je primjenjivo te ako postoji, njegov identifikacijski broj ili broj putovnice; ili
ii.
kada je vjerovnik pravna osoba ili neki drugi subjekt koji ima pravnu sposobnost tužiti ili biti tužen na temelju prava države članice, državu njegova sastavljanja, osnivanja ili registracije te njegov identifikacijski broj ili broj registracije ili, ako taj broj ne postoji, datum i mjesto njegova sastavljanja, osnivanja ili registracije;
(c)
podatke o dužniku: ime i kontaktne podatke i, prema potrebi, ime i kontaktne podatke dužnikovog zastupnika i, ako je dostupno:
i.
kada je dužnik fizička osoba, njegov datum rođenja i identifikacijski broj ili broj putovnice; ili
ii.
ako je dužnik pravna osoba ili neki drugi subjekt koji ima pravnu sposobnost tužiti ili biti tužen na temelju prava države članice, državu njegova sastavljanja, osnivanja ili registracije te njego identifikacijski broj ili broj registracije ili, ako taj broj ne postoji, datum i mjesto njegov sastavljanja, osnivanja ili registracije;
(d)
broj kojim je moguće identificirati banku, kao što je IBAN ili BIC i/ili naziv i adresu banke u kojoj dužnik ima jedan ili više računa koje treba blokirati;
(e)
ako je dostupan, broj jednog ili više računa koje treba blokirati i, u tom slučaju, naznaku treba li blokirati neke druge račune koje dužnik ima u istoj banci;
(f)
kada nije moguće navesti podatke koji se zahtijevaju prema točki (d), izjavu da se zahtjev podnosi u svrhu ishođenja informacija o računu u skladu s člankom 14., kada je takav zahtjev moguć, i obrazloženje zašto vjerovnik vjeruje da dužnik ima jedan ili više računa u banci u određenoj državi članici;
(g)
iznos za koji se traži nalog za blokadu:
i.
kada vjerovnik još nije ishodio presudu, sudsku nagodbu ili vjerodostojnu ispravu, iznos glavne tražbine ili njezina dijela i svih naplativih kamata sukladno članku 15.;
ii.
ako je vjerovnik već ishodio presudu, sudsku nagodbu ili vjerodostojnu ispravu, iznos glavne tražbine kako je utvrđeno u presudi, sudskoj nagodbi ili vjerodostojnoj ispravi ili njezina dijela i svih naplativih kamata i troškova sukladno članku 15.;
(h)
kada vjerovnik još nije ishodio presudu, sudsku nagodbu ili vjerodostojnu ispravu:
i.
opis svih relevantnih elemenata na kojima se temelji nadležnost suda kojem je podnesen zahtjev za izdavanje naloga za blokadu;
ii.
opis svih relevantnih okolnosti na kojima se temelji tražbina i, ako je primjenjivo, tražbina na osnovi kamata;
iii.
izjava u kojoj se navodi je li vjerovnik već pokrenuo postupak protiv dužnika o meritumu stvari;
(i)
kada je vjerovnik već ishodio presudu, sudsku nagodbu ili vjerodostojnu ispravu, izjava da se još nije postupilo po presudi, sudskoj nagodbi ili vjerodostojnoj ispravi ili, kada se djelomično postupilo, navod o opsegu nepostupanja;
(j)
opis svih relevantnih okolnosti koje opravdavaju izdavanje naloga za blokadu, kako se zahtijeva člankom 7. stavkom 1.;
(k)
prema potrebi, navođenje razloga zašto je vjerovnik uvjeren da bi trebao biti izuzet od davanja osiguranja sukladno članku 12.;
(l)
popis dokaza koje je dostavio vjerovnik;
(m)
izjavu predviđenu člankom 16. o tome je li vjerovnik drugim sudovima ili tijelima podnio zahtjev za istovrstan nacionalni nalog ili s obzirom na to je li takav nalog već dobiven ili odbijen te, ako je dobiven, opseg u kojem je proveden;
(n)
fakultativno navođenje bankovnog računa vjerovnika koji se treba koristiti za sva dužnikova dobrovoljna plaćanja tražbine;
(o)
izjava da su informacije koje je vjerovnik naveo u zahtjevu po njegovu saznanju točne i potpune i da je vjerovnik svjestan da sve namjerno netočne ili nepotpune izjave mogu dovesti do pravnih posljedica sukladno pravu države članice u kojoj je zahtjev podnesen ili odgovornosti na temelju članka 13.
3. Zahtjevu se prilaže relevantna pripadajuća dokumentacija i, kada je vjerovnik već ishodio presudu, sudsku nagodbu ili vjerodostojnu ispravu, preslika presude, sudske nagodbe ili vjerodostojne isprave koja ispunjava uvjete potrebne za utvrđivanje njegove vjerodostojnosti.
4. Zahtjev i priložena dokumentacija mogu se podnijeti bilo kojim sredstvima komunikacije, uključujući elektroničku komunikaciju, koja su dozvoljena u skladu s postupovnim pravilima države članice u kojoj je zahtjev podnesen.
Članak 9.
Pribavljanje dokaza
1. Sud donosi svoju odluku putem pisanog postupka na temelju informacija i dokaza koje je vjerovnik naveo u svom zahtjevu ili ih je priložio svom zahtjevu. Ako sud smatra da su dostavljeni dokazi nedostatni, može, ako je to dozvoljeno nacionalnim pravom, od vjerovnika zahtijevati da dostavi dodatne pisane dokaze.
2. Neovisno o stavku 1. i podložno članku 11. sud također može, pod uvjetom da se time nepotrebno ne odugovlači postupak, primijeniti bilo koju drugu prikladnu metodu pribavljanja dokaza koja je dostupna u okviru njegova nacionalnog prava, kao što je usmeno saslušanje vjerovnika ili njegova svjedoka (njegovih svjedoka) uključujući i putem videokonferencije ili drugog oblika komunikacijske tehnologije.
Članak 10.
Pokretanje postupka o meritumu stvari
1. Kada je vjerovnik podnio zahtjev za izdavanje naloga za blokadu prije pokretanja postupka o meritumu stvari, on pokreće taj postupak i dokaz tog pokretanja dostavlja sudu kojem je podnesen zahtjev za izdavanje naloga za blokadu u roku od 30 dana od datuma na koji je podnio zahtjev ili u roku od 14 dana od datuma izdavanja naloga, ovisno o tome koji je datum kasniji. Sud također može na zahtjev dužnika produljiti taj rok, primjerice kako bi stranama omogućio da se nagode u vezi s tražbinom te o tome na odgovarajući način obavješćuje obje strane.
2. Ako sud nije primio dokaz o pokretanju postupka u roku iz stavka 1., nalog za blokadu opoziva se ili prekida i strane se o tome na odgovarajući način obavješćuju.
Ako se sud koji je izdao nalog nalazi u državi članici izvršenja, opoziv ili prekid naloga u toj državi članici provodi se u skladu s pravom te države članice.
Kada se opoziv ili prekid treba provesti u državi članici koja nije država članica izdavanja, sud opoziva nalog za blokadu pomoću obrasca za opoziv uspostavljenog putem provedbenih akata donesenih u skladu sa savjetodavnim postupkom iz članka 52. stavka 2. i obrazac za opoziv šalje nadležnom tijelu države članice izvršenja u skladu s člankom 29. To tijelo poduzima potrebne korake primjenom članka 23., prema potrebi, u svrhu provedbe opoziva ili prekida.
3. Za potrebe stavka 1., smatra se da je postupak o meritumu stvari pokrenut:
(a)
u trenutku u kojem je sudu podneseno pismeno kojim se pokreće postupak ili pismeno s izjednačenim učinkom, pod uvjetom da vjerovnik nakon toga nije propustio poduzeti korake koje je trebao poduzeti radi dostave pismena dužniku; ili
(b)
ako pismeno mora biti dostavljeno prije njegova podnošenja sudu, u trenutku kada ga zaprimi tijelo zaduženo za dostavu, pod uvjetom da vjerovnik nakon toga nije propustio poduzeti korake koje je trebao poduzeti radi podnošenja pismena sudu.
Tijelo zaduženo za dostavu iz prvog podstavka točke (b) je prvo tijelo koje zaprimi pismena koja je potrebno dostaviti.
Članak 11.
Ex parte postupak
Dužnika se ne obavješćuje o zahtjevu za nalog za blokadu niti ga se saslušava prije izdavanja naloga.
Članak 12.
Osiguranje koje treba dati vjerovnik
1. Prije izdavanja naloga za blokadu u slučaju kada vjerovnik još nije ishodio presudu, sudsku nagodbu ili vjerodostojnu ispravu, sud zahtijeva od vjerovnika da dade osiguranje u dovoljnom iznosu kako bi se spriječila zlouporaba postupka predviđenog ovom Uredbom i osigurala naknada bilo kakve štete koju dužnik pretrpi zbog naloga, u mjeri u kojoj je vjerovnik odgovoran za takvu štetu sukladno članku 13.
Sud iznimno može odustati od zahtjeva navedenog u prvom podstavku ako smatra da davanje osiguranja iz tog podstavka nije primjereno s obzirom na okolnosti slučaja.
2. Kada je vjerovnik već ishodio presudu, sudsku nagodbu ili vjerodostojnu ispravu, sud može prije izdavanja naloga od vjerovnika zahtijevati da dade osiguranje kako je navedeno u stavku 1. prvom podstavku ako to smatra potrebnim i primjerenim s obzirom na okolnosti slučaja.
3. Ako sud zahtijeva davanje osiguranja sukladno ovom članku, on obavješćuje vjerovnika o zahtijevanom iznosu i o prihvatljivim oblicima osiguranja sukladno pravu države članice u kojoj se sud nalazi. On naznačuje vjerovniku da će izdati nalog za blokadu nakon što se dade osiguranje u skladu s tim zahtjevima.
Članak 13.
Odgovornost vjerovnika
1. Vjerovnik je odgovoran za bilo kakvu štetu prouzročenu dužniku nalogom za blokadu zbog pogreške od strane vjerovnika. Teret dokazivanja snosi dužnik.
2. U sljedećim slučajevima predmnijeva se pogreška vjerovnika ako vjerovnik ne dokaže suprotno:
(a)
ako je nalog opozvan zbog toga što je vjerovnik propustio pokrenuti postupak o meritumu stvari, osim ako je taj propust bio posljedica dužnikova plaćanja tražbine ili drugog oblika nagodbe među stranama;
(b)
ako je vjerovnik propustio zatražiti oslobođenje viška blokiranih sredstava kako je predviđeno člankom 27.;
(c)
ako se naknadno ustanovi da izdavanje naloga nije bilo primjereno ili je bilo primjereno samo u manjem iznosu zbog vjerovnikova neispunjavanja svojih obveza prema članku 16.; ili
(d)
ako je nalog opozvan ili je njegovo izvršenje prekinuto zbog toga što vjerovnik nije ispunio svoje obveze u okviru ove Uredbe u vezi s dostavom ili prijevodom dokumenata ili u vezi s izvršavanjem prvotno neizvršene dostave ili popravkom nedostatka prijevoda.
3. Neovisno o stavku 1., država članica može zadržati ili uvesti u svoje nacionalno pravo druge razloge ili vrste odgovornosti ili pravila o teretu dokazivanja. Svi drugi aspekti u vezi s vjerovnikovom odgovornosti prema dužniku koji nisu posebno obrađeni u stavku 1. ili 2. uređeni su nacionalnim pravom.
4. Pravo koje se primjenjuje na odgovornost vjerovnika je pravo države članice izvršenja.
Ako su računi blokirani u više država članica, pravo koje se primjenjuje na odgovornost vjerovnika je pravo države članice izvršenja:
(a)
u kojoj dužnik ima svoje uobičajeno boravište, kako je definirano u članku 23. Uredbe (EZ) br. 864/2007 Europskog parlamenta i Vijeća (13); ili, u nedostatku toga,
(b)
koja je najuže povezana sa slučajem.
5. Ovaj se članak ne bavi pitanjem eventualne odgovornosti vjerovnika prema banci ili bilo kojoj trećoj strani.
Članak 14.
Zahtjev za dobivanje informacija o računu
1. Kada je vjerovnik u državi članici ishodio izvršivu presudu, sudsku nagodbu ili vjerodostojnu ispravu kojom se od dužnika zahtijeva isplata tražbine vjerovnika te vjerovnik ima razloga vjerovati da dužnik ima jedan ili više računa u banci u određenoj državi članici, ali ne zna ni ime i/ili adresu banke niIBAN, BIC ili neki drugi bankovni broj kojim se može identificirati banka, on može zatražiti da sud kojem je podnesen zahtjev za nalog za blokadu od tijela za informacije države članice izvršenja zatraži dobivanje informacija potrebnih za omogućavanje identifikacije banke ili banaka i jednog ili više računa dužnika.
Ne dovodeći u pitanje prvi podstavak, vjerovnik može podnijeti zahtjev iz tog podstavka kada presuda, sudska nagodba ili vjerodostojna isprava koju je vjerovnik ishodio još uvijek nije izvršiva i ako je iznos koji treba blokirati znatan, uzimajući u obzir relevantne okolnosti, a vjerovnik je dostavio dostatne dokaze da uvjeri sud da postoji hitna potreba za informacijama o računu jer bez tih informacija postoji opasnost da bi naknadno izvršenje tražbine vjerovnika u odnosu na dužnika vjerojatno bilo ugroženo i da bi to naposljetku moglo dovesti do znatnog pogoršanja financijske situacije vjerovnika.
2. Vjerovnik podnosi zahtjev iz stavka 1. u zahtjevu za nalog za blokadu. Vjerovnik obrazlaže zašto vjeruje da dužnik ima jedan ili više računa u banci u određenoj državi članici i dostavlja sve relevantne njemu dostupne informacije o dužniku i računu ili računima koje treba blokirati. Ako sud kojem je podnesen nalog za blokadu smatra da zahtjev vjerovnika nije dostatno obrazložen, on ga odbija.
3. Kada sud stekne uvjerenje da je zahtjev vjerovnika dobro obrazložen i da su svi uvjeti i zahtjevi za izdavanje naloga za blokadu ispunjeni, osim zahtjeva za informacijama navedenima u članku 8. stavku 2. točki (d), i, prema potrebi, zahtjeva za osiguranjem na temelju članka 12., sud šalje zahtjev za informacijama tijelu za informacije države članice izvršenja u skladu s člankom 29.
4. Kako bi se dobile informacije iz stavka 1., tijelo za informacije u državi članici izvršenja koristi jednu od metoda raspoloživih u toj državi članici sukladno stavku 5.
5. Svaka država članica svojem nacionalnom pravu stavlja na raspolaganje najmanje jednu od sljedećih metoda za dobivanje informacija iz stavka 1.:
(a)
obveza za sve banke na njezinu državnom području da na zahtjev tijela za informacije objave posjeduje li dužnik račun u tim bankama;
(b)
pristup tijela za informacije relevantnim informacijama kada tijela javne vlasti ili uprave raspolažu tim informacijama u registrima ili na neki drugi način;
(c)
mogućnost za njezine sudove da obvežu dužnika da objavi u kojoj banci ili bankama na njezinu državnom području posjeduje jedan ili više računa, kada je takva obveza popraćena sudskim nalogom in personam kojim mu se zabranjuje povlačenje ili prijenos sredstava s njegovog računa ili s njegovih više računa do iznosa koji se treba blokirati nalogom za blokadu; ili
(d)
bilo koje druge metode koje su učinkovite i djelotvorne u svrhu dobivanja relevantnih informacija pod uvjetom da nisu nesrazmjerno skupe ili vremenski zahtjevne.
Neovisno o metodi ili metodama koje država članica stavi na raspolaganje, sva tijela uključena u dobivanje informacija djeluju u najkraćem roku.
6. Čim tijelo za informacije države članice izvršenja dobije informacije o računu, ono ih šalje sudu koji je podnio zahtjev u skladu s člankom 29.
7. Ako tijelo za informacije ne može dobiti informacije iz stavka 1., ono na odgovarajući način obavješćuje sud koji je podnio zahtjev. Kada je zbog nedostupnosti informacija o računu zahtjev za nalog za blokadu u potpunosti odbijen, sud koji je podnio zahtjev bez odgađanja oslobađa svako osiguranje koje je vjerovnik eventualno dao u skladu s člankom 12.
8. Kada je u skladu s ovim člankom banka dostavila informacije tijelu za informacije ili mu je odobren pristup informacijama o računu koje tijela javne vlasti ili uprave drže u registrima, obavijest dužnika o objavljivanju njegovih osobnih podataka odgađa se za 30 dana kako bi se spriječilo da rano obavješćivanje ugrozi učinak naloga za blokadu.
Članak 15.
Kamate i troškovi
1. Na zahtjev vjerovnika nalog za blokadu uključuje sve obračunane kamate prema pravu primjenjivom na tražbinu do datuma izdavanja naloga, pod uvjetom da iznos ili vrsta kamata nisu takvi da njihovo uključivanje predstavlja kršenje prevladavajućih obveznih odredaba u pravu države članice izdavanja.
2. Kada je vjerovnik već ishodio presudu, sudsku nagodbu ili vjerodostojnu ispravu, nalog za blokadu, na zahtjev vjerovnika, također uključuje troškove ishođenja takve presude, nagodbe ili isprave, u mjeri u kojoj je utvrđeno da te troškove mora snositi dužnik.
Članak 16.
Paralelni zahtjevi
1. Vjerovnik ne smije na nekoliko sudova istodobno podnositi paralelne zahtjeve za nalog za blokadu protiv istog dužnika s ciljem osiguravanja iste tražbine.
2. U svojem zahtjevu za nalog za blokadu vjerovnik navodi je li bilo kojem drugom sudu ili tijelu podnio zahtjev za istovrstan nacionalni nalog protiv istog dužnika i s ciljem osiguravanja iste tražbine ili je već ishodio takav nalog. On također navodi sve zahtjeve za takav nalog koji su odbijeni kao neprihvatljivi ili neosnovani.
3. Ako vjerovnik ishodi istovrstan nacionalni nalog protiv istog dužnika i s ciljem osiguravanja iste tražbine tijekom postupka za izdavanje naloga za blokadu, o tome i o svakoj naknadnoj provedbi odobrenog nacionalnog naloga bez odgađanja obavješćuje sud. On također obavješćuje sud o svim zahtjevima za istovrstan nacionalni nalog koji su odbijeni kao neprihvatljivi ili neosnovani.
4. Kada je sud obaviješten da je vjerovnik već ishodio istovrstan nacionalni nalog, on razmatra, uzimajući u obzir sve okolnosti slučaja, je li izdavanje naloga za blokadu, u potpunosti ili djelomično, i dalje prihvatljivo.
Članak 17.
Odluka o zahtjevu za nalog za blokadu
1. Sud kojem je podnesen zahtjev za nalog za blokadu ispituje jesu li ispunjeni uvjeti i zahtjevi utvrđeni u ovoj Uredbi.
2. Sud odlučuje o zahtjevu bez odgađanja, a najkasnije do isteka rokova utvrđenih u članku 18.
3. Kada vjerovnik nije dostavio sve potrebne informacije prema članku 8., sud može, osim ako je zahtjev nedvojbeno neprihvatljiv ili neosnovan, vjerovniku pružiti mogućnost da dopuni ili ispravi zahtjev u roku koji određuje sud. Ako vjerovnik ne dopuni ili ne ispravi zahtjev u navedenom roku, zahtjev se odbija.
4. Nalog za blokadu izdaje se u iznosu koji je opravdan dokazima iz članka 9. i u skladu s pravom primjenjivim na glavnu tražbinu te uključuje, kad je primjereno, kamate i/ili troškove sukladno članku 15.
Nalog se ni u kojem slučaju ne smije izdati u iznosu koji premašuje iznos koji je vjerovnik naveo u svojem zahtjevu.
5. Vjerovnika se obavješćuje o odluci o zahtjevu u skladu s postupkom predviđenim pravom države članice izdavanja za istovrsne nacionalne naloge.
Članak 18.
Rokovi za odluku o zahtjevu za nalog za blokadu
1. Kada vjerovnik još nije ishodio presudu, sudsku nagodbu ili vjerodostojnu ispravu, sud donosi svoju odluku do kraja desetog radnog dana nakon što je vjerovnik podnio ili, prema potrebi, dopunio svoj zahtjev.
2. Kada je vjerovnik već ishodio presudu, sudsku nagodbu ili vjerodostojnu ispravu,sud donosi svoju odluku do kraja petog radnog dana nakon što je vjerovnik podnio ili, prema potrebi, dopunio svoj zahtjev.
3. Kada sud utvrdi, sukladno članku 9. stavku 2., da je potrebno usmeno saslušanje vjerovnika i, ovisno o slučaju, njegova svjedoka (njegovih svjedoka), sud održava raspravu bez odgađanja i svoju odluku donosi do kraja petog radnog dana nakon održavanja rasprave.
4. U situacijama iz članka 12., rokovi utvrđeni u stavcima 1., 2. i 3. ovog članka primjenjuju se na odluku kojom se od vjerovnika zahtijeva da dade osiguranja. Sud bez odgađanja donosi svoju odluku o zahtjevu za nalog za blokadu nakon što je vjerovnik dao zahtijevano osiguranje.
5. Neovisno o stavcima 1., 2. i 3. ovog članka, u situacijama iz članka 14. sud donosi svoju odluku bez odgađanja nakon što je zaprimio informacije iz članka 14. stavka 6. ili 7., pod uvjetom da je vjerovnik do tada dao eventualno zahtijevano osiguranje.
Članak 19.
Oblik i sadržaj naloga za blokadu
1. Nalog za blokadu izdaje se korištenjem obrasca utvrđenog putem provedbenih akata donesenih u skladu sa savjetodavnim postupkom iz članka 52. stavka 2. te nosi pečat, potpis i/ili bilo koju drugu potvrdu o vjerodostojnosti suda. Obrazac se sastoji od dva dijela:
(a)
dio A koji sadrži informacije utvrđene u stavku 2. koje treba dostaviti banci, vjerovniku i dužniku; i
(b)
dio B koji sadrži informacije utvrđene u stavku 3. koje treba dostaviti vjerovniku i dužniku uz informacije u skladu sa stavkom 2.
2. Dio A obuhvaća sljedeće informacije:
(a)
naziv i adresu suda te broj spisa predmeta;
(b)
pojedinosti o vjerovniku kako je naznačeno u članku 8. stavku 2. točki (b);
(c)
pojedinosti o dužniku kako je naznačeno u članku 8. stavku 2. točki (c);
(d)
naziv i adresu banke na koju se odnosi nalog;
(e)
ako je vjerovnik u zahtjevu dostavio broj računa dužnika, broj jednog ili više računa koje treba blokirati, i, prema potrebi, naznaku trebaju li se također blokirati bilo koji drugi računi koje dužnik ima u istoj banci;
(f)
prema potrebi, napomenu da je broj bilo kojeg računa koji treba blokirati dobiven putem zahtjeva u skladu s člankom 14. i da banka dotični broj ili brojeve, kada je to potrebno u skladu s člankom 24. stavkom 4. drugim podstavkom, dobiva od tijela za informacije države članice izvršenja;
(g)
iznos koji treba blokirati nalogom;
(h)
uputu banci da provede nalog u skladu s člankom 24.;
(i)
datum izdavanja naloga;
(j)
ako je vjerovnik u svojem zahtjevu naveo račun sukladno članku 8. stavku 2. točki (n), odobrenje banci sukladno članku 24. stavku 3. za oslobađanjem i prijenosom, ako to traži dužnik i dopušta zakon države članice izvršenja, sredstava do iznosa određenog u nalogu sa blokiranog računa na račun koji je vjerovnik naveo u svom zahtjevu;
(k)
informacije o tome gdje se može pronaći elektronička verzija obrasca za izjavu u skladu s člankom 25.
3. Dio B obuhvaća sljedeće informacije:
(a)
opis suštine predmeta i obrazloženje suda za izdavanje naloga;
(b)
iznos osiguranja koje je dao vjerovnik, ako je to bio slučaj;
(c)
prema potrebi, rok za pokretanje postupka o meritumu stvari i za dokazivanje sudu koji izdaje nalog da je takav postupak pokrenut;
(d)
prema potrebi, naznaku o tome koji dokumenti se moraju prevesti sukladno članku 49. stavku 1. drugoj rečenici;
(e)
prema potrebi, naznaku da je vjerovnik odgovoran za pokretanje izvršenja naloga te slijedom toga, prema potrebi, naznaku da je vjerovnik odgovoran za njegovo slanje nadležnom tijelu države članice izvršenja u skladu s člankom 23. stavkom 3. te za pokretanje dostave dužniku u skladu s člankom 28. stavcima 2., 3. i 4.; i
(f)
informacije o pravnim sredstvima koja su na raspolaganju dužniku.
4. Kada se nalog za blokadu odnosi na račune u različitim bankama, ispunjava se poseban obrazac za svaku banku (dio A sukladno stavku 2.). U tom slučaju obrazac za vjerovnika i dužnika (dijelovi A i B sukladno stavku 2. odnosno stavku 3.) u tom slučaju sadržava popis svih dotičnih banaka.
Članak 20.
Trajanje blokade
Sredstva blokirana nalogom za blokadu ostaju blokirana kako je predviđeno nalogom ili bilo kojom naknadnom izmjenom ili ograničenjem tog naloga sukladno poglavlju 4.:
(a)
do opoziva naloga;
(b)
do prekida izvršenja naloga; ili
(c)
dok mjera izvršenja odluke, sudske nagodbe ili vjerodostojne isprave, koju je vjerovnik ishodio u vezi s tražbinom koju je nalog za blokadu namjeravao osigurati, ne stupi na snagu u odnosu na sredstva blokirana nalogom.
Članak 21.
Žalba na odbijanje izdavanja naloga za blokadu
1. Vjerovnik ima pravo na žalbu protiv svake odluke suda kojom je njegov zahtjev za nalog za blokadu u cijelosti ili djelomično odbijen.
2. Takva žalba podnosi se u roku od 30 dana od datuma na koji je vjerovnik obaviješten o odluci iz stavka 1. Podnosi se sudu koji je dotična država članica priopćila Komisiji u skladu s člankom 50. stavkom 1. točkom (d).
3. Kada je zahtjev za nalog za blokadu odbijen u cijelosti, žalba se rješava u ex parte postupcima kako je predviđeno člankom 11.
POGLAVLJE 3.
PRIZNAVANJE, IZVRŠIVOST I IZVRŠENJE NALOGA ZA BLOKADU
Članak 22.
Priznavanje i izvršivost
Nalog za blokadu izdan u jednoj državi članici u skladu s ovom Uredbom priznaje se u drugim državama članicama bez potrebe za bilo kakvim posebnim postupkom te je izvršiv u drugim državama članicama bez potrebe za izjavom o izvršivosti.
Članak 23.
Izvršenje naloga za blokadu
1. Podložno odredbama ovog poglavlja, nalog za blokadu izvršava se u skladu s postupcima primjenjivima na izvršenje istovrsnih nacionalnih naloga u državi članici izvršenja.
2. Sva tijela uključena u izvršenje djeluju bez odgađanja.
3. Kad je nalog za blokadu izdan u državi članici koja nije država članica izvršenja, dio A naloga kako je naznačeno u članku 19. stavku 2. i prazan standardni obrazac za izjavu na temelju članka 25. za potrebe stavka 1. ovog članka šalje se u skladu s člankom 29. nadležnom tijelu države članice izvršenja.
To slanje obavlja sud koji izdaje nalog ili vjerovnik, ovisno o tome tko je na temelju prava države članice izdavanja odgovoran za pokretanje postupka izvršenja.
4. U prilogu naloga prema potrebi se nalazi prijevod ili transliteracija na službeni jezik države članice izvršenja ili, kada u toj državi članici postoji više službenih jezika, na službeni jezik ili jedan od službenih jezika mjesta gdje se nalog treba provesti. Takav prijevod ili transliteraciju na raspolaganje stavlja sud koji izdaje nalog, uz upotrebu odgovarajuće jezične verzije standardnog obrasca iz članka 19.
5. Nadležno tijelo države članice izvršenja poduzima potrebne korake kako bi se nalog izvršio u skladu s njezinim nacionalnim pravom.
6. Kada se nalog za blokadu odnosi na više od jedne banke u istoj državi članici ili u različitim državama članicama, posebni obrazac za svaku banku, kako je navedeno u članku 19. stavku 4., šalje se nadležnom tijelu u odgovarajućoj državi članici izvršenja.
Članak 24.
Provedba naloga za blokadu
1. Banka kojoj je upućen nalog za blokadu provodi ga bez odgađanja nakon primitka naloga ili, kada je tako predviđeno pravom države članice izvršenja, odgovarajućeg naputka za provedbu naloga.
2. Kako bi provela nalog za blokadu, banka podložno odredbama članka 31. blokira iznos naveden u nalogu:
(a)
osiguravanjem da se taj iznos ne prenosi ni povlači s jednog ili više računa navedenih u nalogu ili identificiranih u skladu sa stavkom 4.; ili
(b)
kada je tako predviđeno nacionalnim pravom, prenošenjem tog iznosa na račun namijenjen za potrebe blokiranja.
Konačni blokirani iznos može podlijegati namiri transakcija koje su već u tijeku u trenutku u kojem banka primi nalog ili odgovarajući naputak. Međutim, takve transakcije koje su već u tijeku mogu se uzeti u obzir samo kada su namirene prije nego što banka izda izjavu na temelju članka 25. unutar rokova određenih u članku 25. stavku 1.
3. Neovisno o stavku 2. točki (a), banka je ovlaštena, na zahtjev dužnika, osloboditi blokirana sredstva i prenijeti ta sredstva na račun vjerovnika naveden u nalogu za potrebe plaćanja tražbine vjerovnika ako su ispunjeni svi sljedeći uvjeti:
(a)
takvo ovlaštenje banke posebno je navedeno u nalogu u skladu s člankom 19. stavkom 2. točkom (j);
(b)
takvo oslobađanje i prijenos dopušteno je prema pravu države članice izvršenja; i
(c)
u vezi s dotičnim računom ne postoje konkurentski nalozi.
4. Kada u nalogu za blokadu nije naveden broj odnosno brojevi računa dužnika, nego samo ime i drugi podaci o dužniku, banka ili drugi subjekt odgovoran za izvršenje naloga identificira račun ili račune dužnika pri banci navedenoj u nalogu.
Ako na temelju informacija iz naloga banka ili drugi subjekt ne mogu sa sigurnošću identificirati račun dužnika, banka:
(a)
kada je u skladu s člankom 19. stavkom 2. točkom (f) u nalogu navedeno da su broj odnosno brojevi računa koji/koje treba blokirati dobiveni putem zahtjeva sukladno članku 14., dobiva taj broj odnosno te brojeve od tijela za informacije države članice izvršenja; i
(b)
u svim drugim slučajevima, ne provodi nalog.
5. Provedba naloga ne utječe na sredstva na računu ili računima iz stavka 2. točke (a) koja premašuju iznos određen u nalogu za blokadu.
6. Kada, u vrijeme provedbe naloga za blokadu, sredstva na računu ili računima iz stavka 2. točke (a) nisu dovoljna da bi se blokirao puni iznos naveden u nalogu, nalog se provodi samo u iznosu dostupnom na računu ili računima.
7. Kada nalog za blokadu obuhvaća nekoliko dužnikovih računa unutar iste banke i ti računi sadrže sredstva koja premašuju iznos određen u nalogu, nalog se provodi prema sljedećem redoslijedu prioriteta:
(a)
štedni računi isključivo na ime dužnika;
(b)
tekući računi isključivo na ime dužnika;
(c)
štedni računi na ime više osoba, podložno članku 30.;
(d)
tekući računi na ime više osoba, podložno članku 30.
8. Kada valuta sredstava na računu ili računima iz stavka 2. točke (a) nije jednaka valuti u kojoj je izdan nalogu za blokadu, banka pretvara iznos naveden u nalogu u valutu sredstava upućivanjem na referentni devizni tečaj Europske središnje banke ili prodajni devizni tečaj za tu valutu središnje banke države članice izvršenja na dan i u vrijeme provedbe naloga te blokira odgovarajući iznos u valuti sredstava.
Članak 25.
Izjava u vezi s blokiranjem sredstava
1. Do kraja trećeg radnog dana nakon provedbe naloga za blokadu, banka ili drugi subjekt odgovoran za izvršenje naloga u državi članici izvršenja izdaje izjavu koristeći obrazac za izjavu uspostavljen putem provedbenih akata donesenih u skladu sa savjetodavnim postupkom iz članka 52. stavka 2. u kojem se navodi jesu li i u kojoj su mjeri sredstva na računu ili računima dužnika blokirana i, ako jesu, s kojim je datumom nalog proveden. Ako, u iznimnim okolnostima, banka ili drugi subjekt ne mogu izdati izjavu u roku od tri radna dana, izdaju je čim prije moguće, ali najkasnije do kraja osmog radnog dana nakon provedbe naloga.
Izjava se šalje bez odgađanja u skladu sa stavcima 2. i 3.
2. Kada je nalog izdan u državi članici izvršenja, banka ili drugi subjekt odgovoran za izvršenje naloga šalje izjavu u skladu s člankom 29. sudu koji izdaje nalog te vjerovniku preporučenom poštom s potvrdom o primitku ili jednakovrijednim elektroničkim putem.
3. Kada je nalog izdan u državi članici koja nije država članica izvršenja, izjava se šalje u skladu sa stavkom 29. nadležnom tijelu države članice izvršenja, osim ako ga je izdalo to isto tijelo.
Do kraja prvog radnog dana nakon primitka ili izdavanja izjave, to tijelo šalje izjavu u skladu s člankom 29. sudu koji izdaje nalog te vjerovniku preporučenom poštom s potvrdom o primitku ili jednakovrijednim elektroničkim putem.
4. Banka ili drugi subjekt odgovoran za izvršenje naloga za blokadu na zahtjev dužnika otkriva dužniku pojedinosti naloga. Banka ili subjekt mogu to učiniti i u nedostatku takvog zahtjeva.
Članak 26.
Odgovornost banke
Svaka odgovornost banke u slučaju neispunjavanja njezinih obveza na temelju ove Uredbe uređena je pravom države članice izvršenja.
Članak 27.
Obveza vjerovnika da zatraži oslobođenje viška blokiranih sredstava
1. Vjerovnik je dužan poduzeti potrebne korake kako bi osigurao oslobođenje bilo kojeg iznosa koji, nakon provedbe naloga za blokadu, premašuje iznos određen u nalogu za blokadu:
(a)
kada nalog obuhvaća nekoliko računa u istoj državi članici ili u različitim državama članicama; ili
(b)
kada je nalog izdan nakon provedbe jednog ili više istovrsnih nacionalnih naloga protiv istog dužnika i s ciljem osiguranja iste tražbine.
2. Do kraja trećeg radnog dana nakon primitka bilo kakve izjave u skladu s člankom 25. koja pokazuje takvo blokiranje viška sredstava, vjerovnik, na najbrži način i koristeći obrazac za zahtjev za oslobođenje viška blokiranih sredstava, uspostavljen putem provedbenih akata donesenih u skladu sa savjetodavnim postupkom iz članka 52. stavka 2., podnosi zahtjev za oslobođenje nadležnom tijelu države članice izvršenja u kojoj je došlo do blokiranja viška sredstava.
To tijelo nakon primitka zahtjeva bez odgađanja upućuje dotičnu banku da izvrši oslobođenje viška blokiranih sredstava. Prema potrebi primjenjuje se članak 24. stavak 7., obrnutim redoslijedom prioriteta.
3. Ovaj članak ne isključuje mogućnost države članice da svojim nacionalnim pravom predvidi da oslobođenje viška blokiranih sredstava s bilo kojeg računa koje se vodi na njezinu državnom području pokreće nadležno tijelo izvršenja te države članice po službenoj dužnosti.
Članak 28.
Dostava dužniku
1. Nalog za blokadu, drugi dokumenti iz stavka 5. ovog članka i izjava u skladu s člankom 25. dostavljaju se dužniku u skladu s ovim člankom.
2. Kada dužnik ima domicil u državi članici izdavanja, dostava se obavlja u skladu s pravom te države članice. Dostavu pokreće sud koji izdaje nalog ili vjerovnik, ovisno o tome tko je odgovoran za pokretanje dostave u državi članici izdavanja, do kraja trećeg radnog dana nakon dana primitka izjave u skladu s člankom 25. koja pokazuje da su iznosi blokirani.
3. Kada dužnik ima domicil u državi članici koja nije država članica izdavanja, sud koji izdaje nalog ili vjerovnik, ovisno o tome tko je odgovoran za pokretanje dostave u državi članici izdavanja, do kraja trećeg radnog dana nakon dana primitka izjave u skladu s člankom 25. koja pokazuje da su iznosi blokirani, šalje dokumente iz stavka 1. ovog članka u skladu s člankom 29. nadležnom tijelu države članice u kojoj dužnik ima domicil. To nadležno tijelo bez odgađanja poduzima potrebne korake kako bi se izvršila dostava dužniku u skladu s pravom države članice u kojoj dužnik ima domicil.
Kada je država članica u kojoj dužnik ima domicil jedina država članica izvršenja, dokumenti iz stavka 5. ovog članka šalju se nadležnom tijelu te države članice u vrijeme slanja naloga u skladu s člankom 23. stavkom 3. U takvom slučaju, to nadležno tijelo pokreće dostavu svih dokumenata navedenih u stavku 1. ovog članka do kraja trećeg radnog dana nakon dana primitka ili izdavanja izjave u skladu s člankom 25. koja pokazuje da su iznosi blokirani.
Nadležno tijelo obavješćuje sud koji izdaje nalog ili vjerovnika, ovisno o tome tko je poslao dokumente koji se trebaju dostaviti, o ishodu dostave dužniku.
4. Kada dužnik ima domicil u trećoj zemlji, dostava se obavlja u skladu s pravilima o međunarodnoj dostavi primjenjivima u državi članici izdavanja.
5. Sljedeći dokumenti dostavljaju se dužniku te im se prema potrebi prilaže prijevod ili transliteracija, kako je predviđeno člankom 49. stavkom 1.:
(a)
nalog za blokadu, uz korištenje dijelova A i B obrasca iz članka 19. stavaka 2. i 3.;
(b)
zahtjev za nalog za blokadu koji je vjerovnik podnio sudu;
(c)
preslike svih dokumenata koje je vjerovnik podnio sudu kako bi ishodio nalog.
6. Kada se nalog za blokadu odnosi na više od jedne banke, dužniku se u skladu s ovim člankom dostavlja samo prva izjava u skladu s člankom 25. koja pokazuje da su iznosi blokirani. Dužnik se bez odgađanja obavješćuje o svakoj naknadnoj izjavi u skladu s člankom 25.
Članak 29.
Slanje dokumenata
1. Kada ova Uredba predviđa slanje dokumenata u skladu s ovim člankom, takvo slanje može se obaviti bilo kojim prikladnim sredstvom, pod uvjetom da je sadržaj primljenog dokumenta istinit i vjeran sadržaju poslanog dokumenta te da su svi podaci sadržani u njemu lako čitljivi.
2. Sud ili tijelo koje je zaprimilo dokumente u skladu sa stavkom 1. ovog članka, do kraja radnog dana koji slijedi nakon dana primitka, šalje potvrdu o primitku tijelu, vjerovniku ili banci koji su poslali dokumente na najbrži mogući način i koristeći standardni obrazac uspostavljen putem provedbenih akata donesenih u skladu sa savjetodavnim postupkom iz članka 52. stavka 2.
Članak 30.
Blokada zajedničkih ili zastupničkih računa
Sredstva na računima čiji nositelj, u skladu s evidencijom banke, nije isključivo dužnik ili je njihov nositelj treća strana u ime dužnika ili dužnik u ime treće strane, mogu se blokirati na temelju ove Uredbe samo u onoj mjeri u kojoj mogu biti predmetom blokade na temelju prava države članice izvršenja.
Članak 31.
Iznosi izuzeti od blokade
1. Iznosi koji su izuzeti od pljenidbe na temelju prava države članice izvršenja izuzeti su od blokade na temelju ove Uredbe.
2. Kada su, na temelju prava države članice izvršenja, iznosi iz stavka 1. izuzeti od pljenidbe bez ikakvog zahtjeva dužnika, tijelo odgovorno za izuzeće takvih iznosa u toj državi članici po službenoj dužnosti izuzima odgovarajuće iznose od blokade.
3. Kada su, na temelju prava države članice izvršenja, iznosi iz stavka 1. ovog članka izuzeti od pljenidbe na zahtjev dužnika, ti se iznosi izuzimaju od blokade na zahtjev dužnika kako je predviđeno u članku 34. stavku 1. točki (a).
Članak 32.
Rangiranje naloga za blokadu
Nalog za blokadu u istom je rangu, ako rangiranje postoji, kao istovrstan nacionalni nalog u državi članici izvršenja.
POGLAVLJE 4.
PRAVNA SREDSTVA
Članak 33.
Pravna sredstva dužnika protiv naloga za blokadu
1. Na zahtjev dužnika nadležnom sudu države članice izdavanja nalog za blokadu opoziva se ili se, prema potrebi, mijenja zbog sljedećih razloga:
(a)
nisu ispunjeni uvjeti ili zahtjevi utvrđeni u ovoj Uredbi;
(b)
nalog, izjava na temelju članka 25. i/ili drugi dokumenti iz članka 28. stavka 5. nisu dostavljeni dužniku u roku od 14 dana od blokade njegovog računa odnosno njegovih računa;
(c)
dokumenti dostavljeni dužniku u skladu s člankom 28 ne ispunjavaju jezične zahtjeve iz članka 49. stavka 1.;
(d)
blokirani iznosi koji su premašili iznos naloga nisu oslobođeni u skladu s člankom 27.;
(e)
tražbina čije je izvršenje vjerovnik želio osigurati nalogom plaćena je u cijelosti ili djelomično;
(f)
tražbina čije je izvršenje vjerovnik želio osigurati nalogom odbačena je presudom o meritumu stvari; ili
(g)
presuda o meritumu stvari je ukinuta ili je poništena sudska nagodba ili vjerodostojna isprava čije je izvršenje vjerovnik želio osigurati nalogom.
2. Na zahtjev dužnika nadležnom sudu države članice izdavanja preispituje se odluka koja se odnosi na osiguranje u skladu s člankom 12. zbog neispunjenja uvjeta ili zahtjeva iz tog članka.
Kada na temelju takvog pravnog sredstva sud zahtijeva od vjerovnika da dade osiguranje ili dodatno osiguranje, članak 12. stavak 3. prva rečenica primjenjuje se prema potrebi, a sud navodi da će se nalog za blokadu opozvati ili izmijeniti ako zahtijevano (dodatno) osiguranje ne bude dano u roku koji je odredio sud.
3. Pravno sredstvo koje se traži na temelju stavka 1. točke (b) odobrava se ako se prvotno neizvršena dostava ne izvrši u roku od 14 dana od obavješćivanja vjerovnika o zahtjevu dužnika za pravno sredstvo na temelju stavka 1. točke (b).
Ako prvotno neizvršena dostava nije već izvršena drugim sredstvima, smatra se izvršenom za potrebe procjene treba li se odobriti pravno sredstvo na temelju stavka 1. točke (b):
(a)
ako vjerovnik od tijela zaduženog za dostavu na temelju prava države članice izdavanja zatraži da dostavi dokumente dužniku; ili
(b)
kada je dužnik u svojem zahtjevu za pravno sredstvo naveo da je suglasan s time da preuzme dokumente na sudu države članice izdavanja i kada je vjerovnik bio odgovoran za pribavljanje prijevoda, ako vjerovnik pošalje tom sudu sve prijevode koji se zahtijevaju sukladno članku 49. stavku 1.
Tijelo zaduženo za dostavu na temelju prava države članice izdavanja na zahtjev vjerovnika sukladno točki (a) drugog podstavka ovog stavka bez odgađanja dostavlja dokumente dužniku preporučenom poštom s potvrdom o primitku na adresu koju je dužnik naveo u skladu s ovim člankom stavkom 5. ovog članka.
Kada je vjerovnik bio odgovoran za pokretanje dostave dokumenata iz članka 28., prvotno neizvršena dostava može se izvršiti samo ako vjerovnik dokaže da je poduzeo sve korake koje je bio dužan poduzeti kako bi se izvršila početna dostava dokumenata.
4. Pravno sredstvo koje se traži na temelju stavka 1. točke (c) odobrava se ako vjerovnik ne osigura dužniku prijevode koji se zahtijevaju u skladu s ovom Uredbom u roku od 14 dana od obavješćivanja vjerovnika o zahtjevu dužnika za pravno sredstvo na temelju stavka 1. točke (c).
Stavak 3. drugi i treći podstavak primjenjuju se prema potrebi.
5. U svojem zahtjevu za pravno sredstvo na temelju stavka 1. točaka (b) i (c), dužnik navodi adresu na koju se mogu slati dokumenti i prijevodi iz članka 28. u skladu sa stavcima 3. i 4. ovog članka ili, alternativno, navodi da je suglasan s time da preuzme dokumente na sudu države članice izdavanja.
Članak 34.
Pravna sredstva dužnika protiv izvršenja naloga za blokadu
1. Neovisno o člancima 33. i 35., na zahtjev dužnika nadležnom sudu ili, kada je tako predviđeno nacionalnim pravom, nadležnom tijelu izvršenja u državi članici izvršenja, izvršenje naloga za blokadu u toj državi članici:
(a)
ograničuje se zbog toga što bi određeni iznosi koji se drže na računu trebali biti izuzeti od pljenidbe u skladu s člankom 31. stavkom 3., ili zbog toga što računi izuzeti od pljenidbe nisu bili uzeti u obzir ili nisu bili propisno uzeti u obzir u provedbi naloga u skladu s člankom 31. stavkom 2.; ili
(b)
prekida se zbog sljedećeg:
i.
blokirani račun isključen je iz područja primjene ove Uredbe sukladno članku 2. stavcima 3. i 4.;
ii.
izvršenje presude, sudske nagodbe ili vjerodostojne isprave, koje je vjerovnik nastojao osigurati nalogom, odbijeno je u državi članici izvršenja;
iii.
izvršivost presude, čije je izvršenje vjerovnik nastojao osigurati nalogom, suspendirana je u državi članici izdavanja; ili
iv.
primjenjuje se članak 33. stavak 1. točka (b), (c), (d), (e), (f) ili (g). Prema potrebi primjenjuje se članak 33. stavci 3., 4. i 5.
2. Na zahtjev dužnika nadležnom sudu u državi članici izvršenja, izvršenje naloga za blokadu u toj državi članici prekida se ako je očito protivan javnom poretku (ordre public) države članice izvršenja.
Članak 35.
Ostali pravna sredstva na raspolaganju dužniku i vjerovniku
1. Dužnik ili vjerovnik mogu podnijeti sudu koji je izdao nalog za blokadu zahtjev za izmjenu ili opoziv naloga zbog toga što su se promijenile okolnosti na osnovi kojih je nalog izdan.
2. Sud koji je izdao nalog za blokadu također može, kada je to dopušteno pravom države članice izdavanja, po službenoj dužnosti izmijeniti ili opozvati nalog zbog promijenjenih okolnosti.
3. Dužnik i vjerovnik mogu na temelju činjenice da su se dogovorili da će se nagoditi u vezi s tražbinom zajedno podnijeti zahtjev sudu koji je izdao nalog za blokadu za izmjenu ili opoziv naloga ili nadležnom sudu države članice izvršenja ili, kada je tako predviđeno nacionalnim pravom, nadležnom tijelu izvršenja u toj državi članici za prekid ili ograničavanje izvršenja naloga.
4. Vjerovnik može podnijeti nadležnom sudu države članice izvršenja ili, kada je tako predviđeno nacionalnim pravom, nadležnom tijelu izvršenja u toj državi članici zahtjev za izmjenu izvršenja naloga za blokadu koji se sastoji od prilagodbe izuzeća koje se primjenjuje u toj državi članici sukladno članku 31. na osnovi toga što su ostala izuzeća već bila primijenjena u dovoljno velikom iznosu u vezi s jednim ili nekoliko računa koji se vode u jednoj ili više država članica te je stoga prilagodba primjerena.
Članak 36.
Postupci za pravna sredstva sukladno člancima 33., 34., i 35.
1. Zahtjev za pravno sredstvo sukladno članku 33., 34. ili 35. podnosi se korištenjem obrasca za pravno sredstvo uspostavljenog putem provedbenih akata donesenih u skladu sa savjetodavnim postupkom iz članka 52. stavka 2. Zahtjev se može podnijeti u bilo kojem trenutku i bilo kojim sredstvima komunikacije, uključujući elektronička sredstva, koja su dozvoljena u skladu s postupovnim pravilima države članice u kojoj je zahtjev podnesen.
2. O zahtjevu se obavješćuje druga strana.
3. Osim kada je zahtjev podnesen od strane dužnika sukladno članku 34. stavku 1. točki (a) ili sukladno članku 35. stavku 3., odluka o zahtjevu izdaje se nakon što su obje strane dobile mogućnost predstaviti svoj slučaj, uključujući putem odgovarajućih sredstava komunikacijske tehnologije koja su dostupna i prihvaćena prema nacionalnom pravu svake uključene države članice.
4. Odluka se izdaje bez odgađanja, ali najkasnije 21 dan nakon što je sud ili, kada je tako predviđeno nacionalnim pravom, nadležno tijelo izvršenja, primilo sve informacije potrebne za svoju odluku. Strane se obavješćuju o odluci.
5. Odluka o opozivu ili izmjeni naloga za blokadu i odluka o ograničenju ili prekidu izvršenja naloga za blokadu izvršiva je odmah.
Kada je zahtjev za pravno sredstvo podnesen u državi članici izdavanja, sud, u skladu s člankom 29., bez odgađanja šalje odluku o pravnom sredstvu nadležnom tijelu države članice izvršenja koristeći se obrascem uspostavljenim putem provedbenih akata donesenih u skladu sa savjetodavnim postupkom iz članka 52. stavka 2. To tijelo, odmah nakon primitka, osigurava provedbu odluke o pravnom sredstvu.
Kada se odluka o pravnom sredstvu odnosi na bankovni račun u državi članici izdavanja, ona se provodi u pogledu tog bankovnog računa u skladu s pravom države članice izdavanja.
Kada je zahtjev za pravno sredstvo podnesen u državi članici izvršenja, odluka o pravnom sredstvu provodi se u skladu s pravom države članice izvršenja.
Članak 37.
Pravo na žalbu
Svaka strana ima pravo na žalbu protiv odluke izdane sukladno članku 33., 34., ili 35. Takva žalba podnosi se korištenjem obrasca za žalbe uspostavljenog putem provedbenih akata donesenih u skladu sa savjetodavnim postupkom iz članka 52. stavka 2.
Članak 38.
Pravo na davanje osiguranja umjesto blokade
1. Na zahtjev dužnika:
(a)
sud koji je izdao nalog za blokadu može narediti oslobađanje blokiranih sredstava ako dužnik dade tom sudu osiguranje u iznosu tog naloga, ili alternativno jamstvo u obliku prihvatljivom prema pravu države članice u kojoj se sud nalazi i u vrijednosti koja je najmanje jednaka tom iznosu;
(b)
nadležni sud ili, kada je tako predviđeno nacionalnim pravom, nadležno tijelo izvršenja države članice izvršenja može prekinuti izvršenje naloga za blokadu u državi članici izvršenja ako dužnik dade tom sudu ili tijelu osiguranje u iznosu blokiranom u toj državi članici, ili alternativno jamstvo u obliku prihvatljivom prema pravu države članice u kojoj se sud nalazi čija je vrijednost najmanje jednaka tom iznosu.
2. Članci 23. i 24. primjenjuju se prema potrebi na oslobođenje blokiranih sredstva. O davanju osiguranja umjesto blokade obavješćuje se vjerovnik u skladu s nacionalnim pravom.
Članak 39.
Prava trećih strana
1. Pravo treće strane na osporavanje naloga za blokadu uređuje se pravom države članice izdavanja.
2. Pravo treće strane na osporavanje izvršenja naloga za blokadu uređuje se pravom države članice izvršenja.
3. Ne dovodeći u pitanje druga pravila o nadležnosti utvrđena pravom Unije ili nacionalnim pravom, za svaki postupak koji pokreće treća strana:
(a)
radi osporavanja naloga za blokadu nadležni su sudovi države članice izdavanja; i
(b)
radi osporavanja izvršenja naloga za blokadu u državi članici izvršenja nadležni su sudovi države članice izvršenja ili, kada je tako predviđeno nacionalnim pravom te države članice, nadležno tijelo izvršenja.
POGLAVLJE 5.
OPĆE ODREDBE
Članak 40.
Legalizacija ili druge slične formalnosti
U kontekstu ove Uredbe ne zahtijeva se legalizacija ni bilo koja druga formalnost.
Članak 41.
Pravno zastupanje
Zastupanje od strane odvjetnika ili drugog pravnog stručnjaka u postupku ishođenja naloga za blokadu nije obvezno. U postupcima sukladno poglavlju 4., zastupanje od strane odvjetnika ili drugog pravnog stručnjaka nije obvezno osim ako je, prema pravu države članice suda ili tijela kojem se podnosi zahtjev za pravno sredstvo, takvo zastupanje obvezno neovisno o državljanstvu ili domicilu stranaka.
Članak 42.
Sudske naknade
Sudske naknade u postupku ishođenja naloga za blokadu ili pravnog sredstva protiv naloga nisu više od naknada za ishođenje istovrsnog nacionalnog naloga ili pravnog sredstva protiv takvog nacionalnog naloga.
Članak 43.
Troškovi koje snose banke
1. Banka ima pravo od vjerovnika ili dužnika zatražiti plaćanje ili povrat troškova nastalih u provedbi naloga za blokadu samo kada, prema pravu države članice izvršenja, banka ima pravo na takvu isplatu ili povrat u odnosu na istovrsne nacionalne naloge.
2. Naknade koje banke zaračunavaju za pokrivanje troškova iz stavka 1. utvrđuju se uzimajući u obzir složenost provedbe naloga za blokadu i ne mogu biti više od naknada zaračunanih za provedbu istovrsnih nacionalnih naloga.
3. Naknade koje banke zaračunavaju za pokrivanje troškova pružanja informacija o računu sukladno članku 14. ne mogu biti više od stvarno nastalih troškova i, prema potrebi, ne mogu biti više od naknada zaračunanih za pružanje informacija o računu kada se radi o istovrsnim nacionalnim nalozima.
Članak 44.
Naknade koje zaračunavaju nadležna tijela
Naknade koje zaračunava svako nadležno tijelo ili drugo tijelo u državi članici izvršenja uključeno u obradu ili izvršenje naloga za blokadu ili u pružanje informacija o računu sukladno članku 14. utvrđuju se na temelju raspona naknada ili drugog niza pravila koje unaprijed utvrdi svaka država članica i u kojima se transparentno utvrđuju primjenjive naknade. Pri utvrđivanju tog raspona ili drugog niza pravila država članica može uzeti u obzir iznos naloga i složenost povezanu s njegovom obradom. Prema potrebi, naknade ne mogu biti veće od naknada zaračunanih u vezi s istovrsnim nacionalnim nalozima.
Članak 45.
Rokovi
Kada, u iznimnim okolnostima, sud ili uključeno nadležno tijelo ne mogu poštovati rokove predviđene člankom 14. stavkom 7., člankom 18., člankom 23. stavkom 2., člankom 25. stavkom 3. drugom rečenicom, člankom 28. stavcima 2., 3. i 6., člankom 33. stavkom 3. i člankom 36. stavcima 4. i 5., sud ili nadležno tijelo poduzimaju korake koji se zahtijevaju tim odredbama što je prije moguće.
Članak 46.
Odnos prema nacionalnom postupovnom pravu
1. Sva postupovna pitanja koja nisu posebno obrađena u ovoj Uredbi uređuju se pravom države članice u kojoj se postupak provodi.
2. Učinci pokretanja stečajnog postupka na pojedinačne mjere izvršenja, kao što je izvršenje naloga za blokadu, uređuju se pravom države članice u kojoj je pokrenut stečajni postupak.
Članak 47.
Zaštita podataka
1. Osobni podaci pribavljeni, obrađeni ili poslani u okviru ove Uredbe moraju biti prikladni i relevantni te ne smiju biti preopširni u odnosu na svrhu za koju su pribavljeni, obrađeni ili poslani i mogu se upotrebljavati samo za tu svrhu.
2. Nadležno tijelo, tijelo za informacije i svaki drugi subjekt odgovoran za izvršenje naloga za blokadu ne smije pohranjivati podatke iz stavka 1. nakon razdoblja potrebnog za svrhu za koju su pribavljeni, obrađeni ili poslani, koje u svakom slučaju nije dulje od šest mjeseci od završetka postupaka, i tijekom tog razdoblja osigurava odgovarajuću zaštitu tih podataka. Ovaj stavak ne primjenjuje se na podatke koje obrađuju ili pohranjuju sudovi pri izvršavanju pravosudnih funkcija.
Članak 48.
Odnos prema ostalim instrumentima
Ova Uredba ne dovodi u pitanje:
(a)
Uredbu (EZ) br. 1393/2007 Europskog parlamenta i Vijeća (14), osim kako je predviđeno u članku 10. stavku 2., članku 14. stavcima 3. i 6., članku 17. stavku 5., članku 23. stavcima 3. i 6., članku 25. stavcima 2. i 3., članku 28. stavcima 1., 3., 5. i 6., članku 29., članku 33. stavku 3., članku 36. stavcima 2. i 4. i članku 49. stavku 1. ove Uredbe;
(b)
Uredbu (EU) br. 1215/2012;
(c)
Uredbu (EZ) br. 1346/2000;
(d)
Direktivu 95/46/EZ, osim kako je predviđeno u članku 14. stavku 8. i članku 47. ove Uredbe;
(e)
Uredbu (EZ) br. 1206/2001 Europskog parlamenta i Vijeća (15);
(f)
Uredbu (EZ) br. 864/2007, osim kako je predviđeno u članku 13. stavku 4. ove Uredbe.
Članak 49.
Jezici
1. Svim dokumentima navedenima u članku 28. stavku 5. točkama (a) i(b) koje treba dostaviti dužniku i koji nisu na službenom jeziku države članice u kojoj dužnik ima domicil ili, kada ta država članica ima više službenih jezika, na službenom jeziku ili jednom od službenih jezika mjesta u kojem dužnik ima domicil ili na drugom jeziku koji on razumije prilaže se prijevod ili transliteracija u jedan od tih jezika. Dokumenti navedeni u članku 28. stavku 5. točki (c) ne prevode se, osim ako sud iznimno odluči da se određeni dokumenti trebaju prevesti ili transliterirati kako bi se dužniku omogućilo da ostvari svoja prava.
2. Svi dokumenti koji se upućuju sudu ili nadležnom tijelu na temelju ove Uredbe također mogu biti na bilo kojem drugom službenom jeziku institucija Unije ako je dotična država članica navela da može prihvatiti takav drugi jezik.
3. Svaki prijevod obavljen u skladu s ovom Uredbom mora učiniti osoba kvalificirana za prevođenje u jednoj od država članica.
Članak 50.
Informacije koje pružaju države članice
1. Države članice do 18. srpnja 2016. Komisiji priopćuju sljedeće informacije:
(a)
sudove određene kao nadležne za izdavanje naloga za blokadu (članak 6. stavak 4.);
(b)
tijelo određeno kao nadležno za pribavljanje informacija o računu (članak 14.);
(c)
načine pribavljanja informacija o računu koji su na raspolaganju u okviru njihovog nacionalnog prava (članak 14. stavak 5.);
(d)
sudove kojima se podnosi žalba (članak 21.);
(e)
tijelo ili tijela određena kao nadležna za primanje, slanje i dostavu naloga za blokadu i drugih dokumenata prema ovoj Uredbi (članak 4. točka 14.);
(f)
tijelo nadležno za izvršenje naloga za blokadu u skladu s poglavljem 3.;
(g)
u kojoj se mjeri zajednički i zastupnički računi mogu blokirati u okviru njihovog nacionalnog prava (članak 30.);
(h)
pravila koja se primjenjuju na iznose izuzete od pljenidbe u okviru nacionalnog prava (članak 31.);
(i)
imaju li, prema njihovom nacionalnom pravu, banke pravo na zaračunavanje naknada za provedbu istovrsnih nacionalnih naloga ili za pružanje informacija o računu i, ako je tako, koja strana je obvezna privremeno i u konačnici platiti te naknade (članak 43.);
(j)
raspon naknada ili drugi niz pravila kojima se utvrđuju primjenjive naknade koje zaračunava bilo koje nadležno tijelo ili drugo tijelo uključeno u obradu ili izvršenje naloga za blokadu (članak 44.);
(k)
je li bilo koji rang dodijeljen istovrsnim nacionalnim nalozima u okviru nacionalnog prava (članak 32.);
(l)
sudove ili, prema potrebi, tijelo za izvršenje, nadležne za odobravanje pravnog sredstva (članak 33. stavak 1., članak 34. stavak 1. ili 2.);
(m)
sudove kojima se podnosi žalba, rok, ako je propisan, u kojem se takva žalba mora podnijeti prema nacionalnom pravu i događaj koji označava početak tog roka (članak 37.);
(n)
navođenje sudskih naknada (članak 42.); i
(o)
jezike koji su prihvaćeni za prijevod dokumenata (članak 49. stavak 2.).
Države članice obavješćuju Komisiju o svim naknadnim promjenama tih informacija.
2. Komisija omogućuje da informacije bilo kojim odgovarajućim sredstvima budu dostupne javnosti, posebno preko Europske pravosudne mreže u građanskim i trgovačkim stvarima.
Članak 51.
Uspostava i naknadno mijenjanje obrazaca
Komisija donosi provedbene akte kojima se uspostavljaju i naknadno mijenjaju obrasci iz članka 8. stavka 1., članka 10. stavka 2., članka 19. stavka 1., članka 25. stavka 1., članka 27. stavka 2., članka 29. stavka 2., članka 36. stavka 1., članka 36. stavka 5. drugog podstavka i članka 37. Ti se provedbeni akti donose u skladu sa savjetodavnim postupkom iz članka 52. stavka 2.
Članak 52.
Postupak odbora
1. Komisiji pomaže odbor. Navedeni odbor je odbor u smislu Uredbe (EU) br. 182/2011.
2. Pri upućivanju na ovaj stavak primjenjuje se članak 4. Uredbe (EU) br. 182/2011.
Članak 53.
Praćenje i preispitivanje
1. Komisija do 18. siječnja 2022. podnosi Europskom parlamentu, Vijeću i Europskom gospodarskom i socijalnom odboru izvješće o primjeni ove Uredbe, uključujući procjenu o sljedećem:
(a)
trebaju li se financijski instrumenti uključiti u područje primjene ove Uredbe, i
(b)
mogu li iznosi uplaćeni na dužnikov račun nakon provedbe naloga biti predmet blokade na temelju naloga.
Izvješću se, prema potrebi, prilaže prijedlog izmjene ove Uredbe i procjena utjecaja izmjena koje bi se provele.
2. Za potrebe stavka 1. države članice prikupljaju i stavljaju na raspolaganje Komisiji na zahtjev informacije o:
(a)
broju zahtjeva za nalog za blokadu i broju slučajeva u kojima je nalog bio izdan;
(b)
broju zahtjeva za pravno sredstvo prema člancima 33. i 34. i, ako je moguće, broju slučajeva u kojima je pravno sredstvo bilo odobreno; i
(c)
broju žalbi podnesenih sukladno članku 37. i, ako je moguće, broju slučajeva u kojima je takva žalba bila uspješna.
POGLAVLJE 6.
ZAVRŠNE ODREDBE
Članak 54.
Stupanje na snagu
Ova Uredba stupa na snagu dvadesetog dana od dana objave u Službenom listu Europske unije.
Primjenjuje se od 18. siječnja 2017., uz iznimku članka 50., koji se primjenjuje od 18. srpnja 2016.
Ova je Uredba u cijelosti obvezujuća i izravno se primjenjuje u državama članicama u skladu s Ugovorima.
Sastavljeno u Bruxellesu 15. svibnja 2014.