RÅDETS DIREKTIV (EU) 2015/637
af 20. april 2015
om koordinations- og samarbejdsforanstaltninger for at lette konsulær beskyttelse af ikkerepræsenterede unionsborgere i tredjelande og om ophævelse af afgørelse 95/553/EF
RÅDET FOR DEN EUROPÆISKE UNION -
under henvisning til traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde, særlig artikel 23,
under henvisning til forslag fra Europa-Kommissionen,
under henvisning til udtalelse fra Europa-Parlamentet (1),
efter en særlig lovgivningsprocedure, og
ud fra følgende betragtninger:
(1)
Unionsborgerskabet er den grundlæggende status for medlemsstaternes statsborgere. Retten til i tredjelande, hvor den medlemsstat, hvor de er statsborgere, ikke er repræsenteret, at nyde beskyttelse hos enhver anden medlemsstats diplomatiske og konsulære myndigheder på samme vilkår som statsborgere i denne medlemsstat er en af de særlige rettigheder, som unionsborgere har ifølge artikel 20, stk. 2, litra c), i traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde (TEUF).
(2)
Lissabontraktaten styrkede unionsborgerskabets status og de rettigheder, der er knyttet dertil. Artikel 23 i TEUF giver således mulighed for vedtagelse af direktiver om de koordinations- og samarbejdsforanstaltninger, der er nødvendige for at lette konsulær beskyttelse af ikkerepræsenterede unionsborgere.
(3)
Unionen bygger på værdier som solidaritet, ikkeforskelsbehandling og respekt for menneskerettighederne; i forbindelserne med den øvrige verden bør Unionen forsvare sine værdier og bidrage til beskyttelsen af sine borgere. Den grundlæggende ret til konsulær beskyttelse hos enhver medlemsstat af ikkerepræsenterede unionsborgere på samme vilkår som statsborgere i denne medlemsstat, jf. artikel 46 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder (chartret), er et udtryk for europæisk solidaritet. Den giver unionsborgerskabet en ekstern dimension og styrker Unionens identitet i tredjelande.
(4)
Formålet med dette direktiv er at træffe de koordinations- og samarbejdsforanstaltninger, der er nødvendige for yderligere at lette den konsulære beskyttelse af ikkerepræsenterede unionsborgere. Disse foranstaltninger bør øge retssikkerheden samt det effektive samarbejde og solidariteten blandt de konsulære myndigheder.
(5)
I henhold til artikel 20, stk. 2, litra c), i TEUF og artikel 23 i TEUF bør medlemsstaterne yde konsulær beskyttelse til ikkerepræsenterede borgere på samme vilkår som til deres egne statsborgere. Dette direktiv berører ikke medlemsstaternes kompetence til at fastlægge omfanget af den beskyttelse, som ydes deres egne statsborgere.
(6)
Dette direktiv berører ikke de konsulære forbindelser mellem medlemsstaterne og tredjelande, særlig deres rettigheder og forpligtelser i henhold til international praksis og internationale aftaler, navnlig konventionen af 24. april 1963 om konsulære forbindelser (Wienerkonventionen), som medlemsstaterne anvender i overensstemmelse med EU-retten. I henhold til artikel 8 i Wienerkonventionen kan medlemsstaterne yde konsulær beskyttelse på vegne af en anden medlemsstat efter behørig anmeldelse, medmindre det pågældende tredjeland modsætter sig dette. Der kan især opstå vanskeligheder i forbindelse med situationer, der involverer borgere, som også er statsborgere i værtslandet. Medlemsstaterne bør med støtte fra det lokale konsulære samarbejde træffe de fornødne foranstaltninger til i forbindelse med tredjelande at sikre, at der i hvert enkelt tilfælde kan ydes konsulær beskyttelse på andre medlemsstaters vegne.
(7)
Når ikkerepræsenterede borgere har brug for beskyttelse i tredjelande, er det nødvendigt med et effektivt samarbejde og en effektiv koordination. Den bistående medlemsstat i et tredjeland og den medlemsstat, hvor borgeren er statsborger, bør arbejde tæt sammen. Lokalt konsulært samarbejde for så vidt angår ikkerepræsenterede borgere kan være særligt kompliceret, da det kræver samarbejde med myndigheder, som ikke er repræsenteret lokalt, herunder, hvis det er relevant, med de kompetente ambassader eller konsulater. Der bør indføres klare og faste rammer for at udfylde det hul, der opstår som følge af den manglende tilstedeværelse af en ambassade eller et konsulat fra borgerens egen medlemsstat. Det er også nødvendigt at præcisere eksisterende foranstaltninger for at sikre effektiv beskyttelse.
(8)
Unionsborgere bør betragtes som værende ikkerepræsenteret i et tredjeland, hvis den medlemsstat, hvor de er statsborgere, ikke har etableret en ambassade, et konsulat eller en honorær konsul i tredjelandet. Borgere bør også betragtes som værende ikkerepræsenteret, hvis den ambassade, det konsulat eller den honorære konsul, som er etableret lokalt, af en hvilken som helst grund i en given sag ikke kan yde den beskyttelse, som den berørte person ellers har ret til at modtage i henhold til national lovgivning eller praksis. Ambassader og konsulater bør underrette hinanden om enhver ekstraordinær omstændighed, som midlertidigt kan påvirke deres kapacitet til at yde konsulær beskyttelse. Der bør også tages hensyn til tilgængelighed og nærhed. For eksempel bør en borger, som søger konsulær beskyttelse eller bistand fra en anden medlemsstats ambassade eller konsulat, ikke sendes videre til ambassaden, konsulatet eller den honorære konsul for den medlemsstat, hvor vedkommende er statsborger, når statsborgeren på grund af lokale omstændigheder eller manglende ressourcer ikke kan nå sikkert frem til eller ikke kan nås sikkert af sidstnævnte instanser på en måde, så vedkommende kan ydes konsulær beskyttelse. Begrebet manglende repræsentation bør fortolkes således, at ikkerepræsenterede borgere sikres effektiv ret til at nyde beskyttelse hos en anden medlemsstats ambassade eller konsulat på ikkeforskelsbehandlende vis, idet der tages hensyn til den enkelte sags specifikke omstændigheder. Borgere med statsborgerskab i mere end én medlemsstat bør anses for at være ikkerepræsenteret, hvis ingen af de medlemsstater, hvor vedkommende er statsborger, er repræsenteret i det pågældende tredjeland.
(9)
Med henblik på at sikre effektiviteten af den i artikel 20, stk. 2, litra c), i TEUF indeholdte ret og retten til respekt for privatliv og familieliv, som anerkendt i artikel 7 i chartret, og under hensyntagen til national lovgivning og praksis kan en bistående medlemsstat blive nødt til at yde beskyttelse til unionsborgeres familiemedlemmer fra tredjelande alt efter den enkelte sags specifikke omstændigheder. Dette direktiv forhindrer ikke, at den bistående medlemsstat og den medlemsstat, hvor den ikkerepræsenterede borger er statsborger, under de konsultationer, der bør afholdes, inden der ydes bistand, hvis det er hensigtsmæssigt, enes om muligheden for at yde mere vidtgående bistand til den ikkerepræsenterede unionsborgers familiemedlemmer fra tredjelande end krævet i den bistående medlemsstats lov eller dikteret af dens praksis, idet der så vidt muligt tages hensyn til anmodninger fra den medlemsstat, hvor den ikkerepræsenterede borger er statsborger, og såfremt det, der opnås enighed om, ikke er mindre omfattende, end hvad EU-retten kræver. Det er imidlertid ikke sikkert, at medlemsstaterne kan yde visse former for konsulær beskyttelse, f.eks. nødpas, til familiemedlemmer fra tredjelande. For så vidt angår bistand til mindreårige bør hensynet til barnets tarv i overensstemmelse med artikel 24 i chartret, og som anført i FN-konventionen af 20. november 1989 om barnets rettigheder, komme i første række.
(10)
Ikkerepræsenterede borgere bør kunne søge konsulær beskyttelse hos enhver medlemsstats ambassade eller konsulat. Dette bør imidlertid ikke forhindre medlemsstaterne i at indgå praktiske ordninger med henblik på at dele ansvaret for at yde konsulær beskyttelse til ikkerepræsenterede borgere i henhold til dette direktiv. Sådanne ordninger er til gavn for borgerne, da de muliggør bedre beredskab med hensyn til at sikre effektiv beskyttelse. Medlemsstater, som modtager anmodninger om beskyttelse, bør vurdere, om det i en specifik sag er nødvendigt at yde konsulær beskyttelse, eller om sagen kan overdrages til den ambassade eller det konsulat, der er udpeget som kompetent ifølge den en eventuel allerede gældende ordning. Medlemsstaterne bør underrette Kommissionen og Tjenesten for EU's Optræden Udadtil (EU-Udenrigstjenesten) om alle sådanne ordninger, der bør offentliggøres af Unionen og medlemsstaterne for at sikre gennemsigtighed for ikkerepræsenterede borgere.
(11)
Dette direktiv bør ikke forhindre en medlemsstat, som ikke er repræsenteret i et tredjeland, i at yde konsulær beskyttelse til en af sine statsborgere, f.eks. ved at yde konsulære tjenester via internettet, hvor det er hensigtsmæssigt. Den medlemsstat, hvor den ikkerepræsenterede borger er statsborger, bør kunne anmode den medlemsstat, som den pågældende borger søger eller modtager konsulær beskyttelse hos, om at overdrage ansøgningen eller sagen, så den selv kan yde konsulær beskyttelse. En sådan overførsel bør ikke føre til, at den ikkerepræsenterede borger unddrages konsulær beskyttelse.
(12)
Uanset medlemsstaternes forskellige traditioner med hensyn til honorære konsulers kompetence, tilbyder de almindeligvis ikke samme vifte af tjenester som ambassader eller konsulater. Honorære konsuler udfører ofte deres opgave på frivilligt grundlag, og det bør derfor være op til hver enkelt medlemsstat at afgøre, om dette direktiv bør finde anvendelse på dens honorære konsuler. Honorære konsuler kan pålægges at yde konsulær beskyttelse til ikkerepræsenterede borgere alt efter den enkelte sags specifikke omstændigheder.
(13)
Anmodninger om beskyttelse bør behandles, hvis ansøgerne fremviser et gyldigt pas eller identitetskort for unionsborgere. Imidlertid er ikkerepræsenterede borgere, som har brug for konsulær beskyttelse, ikke altid i besiddelse af deres identitetspapirer. Den grundlæggende status som unionsborger opnås direkte i medfør af EU-retten, og identitetspapirer er derfor udelukkende af deklaratorisk værdi. Hvis ansøgerne ikke kan fremvise gyldige identitetsdokumenter, bør de kunne fastslå deres identitet på anden vis. Om nødvendigt kan den pågældende persons identitet fastslås ved at konsultere myndighederne i den medlemsstat, hvor ansøgeren hævder at være statsborger. Med hensyn til de familiemedlemmer, som ledsager ansøgeren, bør myndighederne i den medlemsstat, hvor ansøgeren er statsborger, også have mulighed for at hjælpe den bistående medlemsstat med at kontrollere identitet og slægtskabsforhold med ansøgeren.
(14)
For at afgøre, hvilke koordinations- og samarbejdsforanstaltninger der er nødvendige, bør anvendelsesområdet for konsulær beskyttelse i henhold til dette direktiv specificeres. Konsulær beskyttelse af ikkerepræsenterede borgere bør omfatte bistand i en række typiske situationer, hvor medlemsstaterne yder konsulær beskyttelse til deres egne statsborgere alt efter den enkelte sags specifikke omstændigheder, såsom i tilfælde af anholdelse eller tilbageholdelse, alvorlige ulykker, alvorlig sygdom og dødsfald, og hvis der er brug for hjælp og hjemtransport i nødsituationer eller udstedelse af nødpas. Da den fornødne beskyttelse altid afhænger af den aktuelle situation, bør konsulær beskyttelse ikke begrænses til de situationer, der specifikt er anført i direktivet.
(15)
Der bør, hvor det er relevant, tages behørigt hensyn til borgerens ønsker, bl.a. med hensyn til om familiemedlemmer eller andre nærtstående personer skal underrettes, og i så fald hvem. Ligeledes bør der ved dødsfald tages behørigt hensyn til de pårørendes ønsker med hensyn til, hvad der skal ske med den afdødes jordiske rester. Den medlemsstat, hvor den ikkerepræsenterede borger er statsborger, bør stå for disse kontakter.
(16)
Medlemsstaternes myndigheder bør arbejde tæt sammen og koordinere med hinanden og Unionen, navnlig Kommissionen og EU-Udenrigstjenesten, idet der udvises gensidig respekt og solidaritet. For at sikre et hurtigt og effektivt samarbejde bør medlemsstaterne give og løbende ajourføre oplysninger om relevante kontaktpunkter i medlemsstaterne gennem et sikkert websted hos EU-Udenrigstjenesten (Consular Online).
(17)
I tredjelande er Unionen repræsenteret ved EU-delegationerne, som i nært samarbejde med medlemsstaternes diplomatiske og konsulære missioner bidrager til iværksættelsen af unionsborgeres ret til konsulær beskyttelse, jf. artikel 35 i traktaten om Den Europæiske Union. Dette direktiv anerkender fuldt ud og forbedrer yderligere det bidrag, som EU-Udenrigstjenesten og EU-delegationerne allerede yder, navnlig i krisesituationer, i henhold til Rådets afgørelse 2010/427/EU (2), særlig artikel 5, stk. 10.
(18)
Med hensyn til lokalt samarbejde bør alle relevante aktørers kompetencer og deres respektive roller præciseres for at sikre, at ikkerepræsenterede borgere modtager den bistand, de har ret til i henhold til princippet om ikkeforskelsbehandling. På det lokale konsulære samarbejde bør man være behørigt opmærksom på ikkerepræsenterede borgere ved f.eks. at indsamle og regelmæssigt ajourføre oplysninger om relevante kontaktpunkter og dele disse med medlemsstaternes lokale ambassader og konsulater samt med EU-delegationen.
(19)
I de lokale konsulære samarbejdsmøder, som tilrettelægges i tæt samarbejde med EU-delegationen, bør der indgå regelmæssig udveksling af oplysninger om spørgsmål af relevans for ikkerepræsenterede borgere, bl.a. om borgernes sikkerhed, fængselsforhold, meddelelser fra og adgang til konsulater samt krisesamarbejde. På disse møder bør de repræsenterede medlemsstater, når det er nødvendigt, aftale de praktiske ordninger for at sikre, at ikkerepræsenterede borgere beskyttes effektivt. En sådan aftale er muligvis ikke nødvendig, hvis der for eksempel kun er få ikkerepræsenterede borgere.
(20)
En klar ansvarsfordeling mellem repræsenterede og ikkerepræsenterede medlemsstater og EU-delegationen er afgørende for at sikre passende kriseberedskab og krisestyring. Kriseberedskabsplanlægningen bør derfor koordineres og fuldt ud tage hensyn til ikkerepræsenterede borgere. Med henblik herpå bør medlemsstater, som ikke har etableret en ambassade eller et konsulat lokalt, inden for rammerne af det lokale kriseberedskab give alle tilgængelige og relevante oplysninger vedrørende deres borgere inden for området. Sådanne oplysninger bør efter omstændighederne ajourføres i tilfælde af en krisesituation. De kompetente ambassader og konsulater og EU-delegationer bør orienteres og, når det er hensigtsmæssigt, inddrages i kriseberedskabsforanstaltningerne. Oplysninger om disse foranstaltninger bør stilles til rådighed for ikkerepræsenterede borgere. I en krisesituation bør den ledende stat eller den eller de medlemsstater, der koordinerer bistanden, koordinere den støtte, der ydes ikkerepræsenterede borgere, og brugen af tilgængelig evakueringskapacitet på basis af den aftalte planlægning og den lokale udvikling på ikkeforskelsbehandlende vis.
(21)
Interoperabiliteten mellem konsulære medarbejdere og andre kriseberedskabseksperter bør forbedres, navnlig gennem deres deltagelse i tværfaglige kriseberedskabshold såsom dem, der hører under EU-Udenrigstjenestens kriseresponssystem og operationelle koordinations- og krisestyringsstrukturer og under EU-civilbeskyttelsesmekanismen (3).
(22)
Det bør være muligt at kræve støtte fra EU-civilbeskyttelsesmekanismen, hvis det er nødvendigt af hensyn til den konsulære beskyttelse af ikkerepræsenterede borgere. Denne anmodning om støtte kan f.eks. komme fra den ledende stat eller den eller de medlemsstater, som koordinerer bistanden.
(23)
Det i dette direktiv anvendte udtryk en »ledende stat« henviser til en eller flere medlemsstater repræsenteret i et givent tredjeland, og som har ansvaret for at koordinere og lede bistanden til ikkerepræsenterede borgere under krisesituationer. Begrebet ledende stat, som fastsat i de relevante EU-retningslinjer (4), kan videreudvikles i overensstemmelse med EU-retten og navnlig med dette direktiv.
(24)
Når en medlemsstat underrettes om eller modtager en ansøgning om konsulær beskyttelse fra en person, som hævder at være en ikkerepræsenteret borger, bør den, medmindre der er tale om særligt hastende tilfælde, altid omgående tage kontakt til den medlemsstat, hvor borgeren er statsborger, og give den alle de relevante oplysninger, inden den yder nogen bistand. Den medlemsstat, hvor borgeren er statsborger, bør på sin side omgående give alle oplysninger, som er relevante for sagen. Denne konsultation bør gøre det muligt for den medlemsstat, hvor borgeren er statsborger, at anmode om overførsel af ansøgningen eller sagen for selv at kunne yde konsulær beskyttelse. Denne konsultation bør også gøre det muligt for de berørte medlemsstater at udveksle relevante oplysninger med henblik på f.eks. at sikre, at en ikkerepræsenteret borger ikke misbruger sin ret til konsulær beskyttelse i henhold til artikel 20, stk. 2, litra c), i TEUF. Unionsborgerne kan ikke henholde sig til dette direktiv i tilfælde af misbrug.
(25)
Gensidig solidaritet og samarbejde omfatter også økonomiske spørgsmål. De medlemsstater, som yder deres egne borgere konsulær beskyttelse i form af økonomisk bistand, gør dette som sidste udvej og kun i ekstraordinære tilfælde, hvis den pågældende borger ikke kan få økonomisk hjælp ad anden vej, såsom ved at familiemedlemmer, venner eller arbejdsgivere foretager overførsler. Ikkerepræsenterede borgere bør ydes økonomisk bistand på samme vilkår som statsborgere i den bistående medlemsstat. Den ikkerepræsenterede borger bør pålægges at underskrive en forpligtelse til at tilbagebetale de påløbne omkostninger til den medlemsstat, hvor borgeren er statsborger, forudsat at statsborgere i den bistående medlemsstat i samme situation ville være blevet pålagt at tilbagebetale disse omkostninger til deres egen medlemsstat. Den ikkerepræsenterede borger kan derefter af den medlemsstat, hvor borgeren er statsborger, pålægges at tilbagebetale disse omkostninger, herunder et eventuelt konsulært gebyr.
(26)
Dette direktiv bør sikre økonomisk byrdefordeling og godtgørelse. Hvor konsulær beskyttelse, der ydes til en ikkerepræsenteret borger, omfatter undertegnelse af en tilbagebetalingsforpligtelse, bør den medlemsstat, hvor den ikkerepræsenterede borger er statsborger, godtgøre den bistående medlemsstat påløbne omkostninger efter dens skriftlige anmodning. Det bør være op til den bistående medlemsstat at afgøre, om den vil søge godtgørelse for de påløbne omkostninger. Den bistående medlemsstat og den medlemsstat, hvor den ikkerepræsenterede borger er statsborger, bør kunne aftale de detaljerede betingelser for godtgørelse inden for visse tidsfrister.
(27)
Den konsulære beskyttelse, som ydes en ikkerepræsenteret borger i tilfælde af anholdelse eller tilbageholdelse, kan indebære usædvanligt høje omkostninger i forbindelse med rejse, logi eller oversættelse for de diplomatiske eller konsulære myndigheder i den bistående medlemsstat alt efter den enkelte sags omstændigheder. Den medlemsstat, hvor den ikkerepræsenterede borger er statsborger, bør underrettes om sådanne eventuelle omkostninger under de konsultationer, som finder sted, inden bistanden ydes. Den bistående medlemsstat bør kunne søge godtgørelse for sådanne usædvanligt høje omkostninger fra den medlemsstat, hvor den ikkerepræsenterede borger er statsborger. Den medlemsstat, hvor borgeren er statsborger, bør godtgøre den bistående medlemsstat de påløbne omkostninger. Den bistående medlemsstat og den medlemsstat, hvor den ikkerepræsenterede borger er statsborger, bør kunne aftale de detaljerede betingelser for godtgørelse inden for visse tidsfrister. Ifølge princippet om ikkeforskelsbehandling kan de medlemsstater, hvor ikkerepræsenterede borger er statsborgere, ikke anmode dens borgere om at godtgøre omkostninger, som statsborgere i den bistående medlemsstat ikke ville blive pålagt at betale.
(28)
De økonomiske procedurer bør forenkles med henblik på krisesituationer. I betragtning af sådanne situationers særlige karakter, såsom behovet for hurtigt at bistå et stort antal borgere, bør en tilbagebetalingsforpligtelse ikke være nødvendig, for at den bistående medlemsstat kan søge og modtage godtgørelse fra den eller de medlemsstater, hvor den eller de ikkerepræsenterede borgere er statsborgere. De medlemsstater, hvor de ikkerepræsenterede borger er statsborgere, bør godtgøre den eller de bistående medlemsstater de påløbne omkostninger. Det bør være op til den eller de bistående medlemsstater at afgøre, om de vil søge godtgørelse for de påløbne omkostninger og i hvilken form. Den bistående medlemsstat og den medlemsstat, hvor den ikkerepræsenterede borger er statsborger, bør kunne aftale de detaljerede betingelser for godtgørelse inden for visse tidsfrister. I tilfælde af en krisesituation, som har eller kan have haft negative konsekvenser for et væsentligt antal unionsborgere, og efter anmodning fra den bistående medlemsstat, bør de medlemsstater, hvor ikkerepræsenterede borger er statsborgere, godtgøre omkostningerne på et forholdsmæssigt grundlag ved at dele de påløbne omkostninger med antallet af borgere, der har fået bistand.
(29)
Dette direktiv bør tages op til revision tre år efter dets gennemførelsesfrist. Det eventuelle behov for at revidere de økonomiske procedurer for at sikre tilstrækkelig byrdefordeling bør navnlig vurderes i lyset af de oplysninger, som medlemsstaterne giver om gennemførelsen og den praktiske anvendelse af direktivet, herunder eventuelle relevante statistikker og sager. Kommissionen bør udarbejde en rapport og overveje behovet for eventuelle yderligere foranstaltninger, herunder i givet fald ved at foreslå ændringer til dette direktiv med henblik på at lette udøvelsen af unionsborgernes ret til konsulær beskyttelse.
(30)
Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 95/46/EF (5) finder anvendelse på medlemsstaternes behandling af personoplysninger i forbindelse med nærværende direktiv.
(31)
Dette direktiv bør ikke påvirke gunstigere bestemmelser i national lovgivning, for så vidt som de er forenelige med dette direktiv.
(32)
I henhold til medlemsstaternes og Kommissionens fælles politiske erklæring af 28. september 2011 (6) om forklarende dokumenter har medlemsstaterne forpligtet sig til, i tilfælde hvor det er berettiget, at lade meddelelsen af gennemførelsesforanstaltninger ledsage af et eller flere dokumenter, der forklarer forholdet mellem et direktivs bestanddele og de tilsvarende dele i de nationale gennemførelsesinstrumenter. I forbindelse med dette direktiv finder lovgiver, at fremsendelse af sådanne dokumenter er berettiget.
(33)
Direktivet har til formål at fremme konsulær beskyttelse som anerkendt i chartret. Det respekterer de grundlæggende rettigheder og overholder de principper, der navnlig anerkendes i charteret, især princippet om ikkeforskelsbehandling, retten til livet og respekt for menneskets integritet, retten til respekt for privatliv og familieliv, respekt for børns rettigheder, retten til et forsvar og retten til en upartisk domstol. Direktivet bør gennemføres i overensstemmelse med disse rettigheder og principper.
(34)
I overensstemmelse med forbuddet mod forskelsbehandling i chartret bør medlemsstaterne gennemføre dette direktiv uden forskelsbehandling mellem de personer, der er omfattet af direktivet, på grund af køn, race, farve, etnisk eller social oprindelse, genetiske anlæg, sprog, religion eller tro, politiske eller andre anskuelser, tilhørsforhold til et nationalt mindretal, formueforhold, fødsel, handicap, alder eller seksuel orientering
(35)
Afgørelse 95/553/EF truffet af repræsentanterne for medlemsstaternes regeringer, forsamlet i Rådet (7) bør ophæves -
VEDTAGET DETTE DIREKTIV
KAPITEL 1
ALMINDELIGE BESTEMMELSER OG ANVENDELSESOMRÅDE
Artikel 1
Emne
1. Dette direktiv fastlægger de koordinations- og samarbejdsforanstaltninger, der er nødvendige for at lette udøvelsen af den ret, jf. artikel 20, stk. 2, litra c), i TEUF, som unionsborgere har i de tredjelande, hvor den medlemsstat, hvor de er statsborgere, ikke er repræsenteret, til at nyde enhver medlemsstats diplomatiske og konsulære myndigheders beskyttelse på samme vilkår som statsborgere i denne medlemsstat, også under hensyn til den rolle, Unionens delegationer spiller for at bidrage til, at denne ret iværksættes.
2. Dette direktiv vedrører ikke konsulære forbindelser mellem medlemsstater og tredjelande.
Artikel 2
Almindeligt princip
1. Medlemsstaternes ambassader eller konsulater yder konsulær beskyttelse til ikkerepræsenterede borgere på samme vilkår som til deres egne statsborgere.
2. Medlemsstaterne kan træffe afgørelse om, at dette direktiv skal finde anvendelse på den konsulære beskyttelse, som ydes af honorære konsuler i overensstemmelse med artikel 23 i TEUF. Medlemsstaterne sikrer, at ikkerepræsenterede borgere underrettes behørigt om sådanne afgørelser, og i hvilket omfang honorære konsuler har kompetence til at yde beskyttelse i en given sag.
Artikel 3
Konsulær beskyttelse, som ydes af den medlemsstat, hvor borgeren er statsborger
Den medlemsstat, hvor en ikkerepræsenteret borger er statsborger, kan anmode den medlemsstat, som den ikkerepræsenterede borger søger eller modtager konsulær beskyttelse hos, om at videresende den ikkerepræsenterede borgers ansøgning eller sag til den medlemsstat, hvor vedkommende er statsborger, så denne medlemsstat, hvor vedkommende er statsborger, kan yde konsulær beskyttelse i henhold til sin nationale lov eller praksis. Den anmodede medlemsstat kan afgive sagen, så snart den medlemsstat, hvor borgeren er statsborger, bekræfter, at den yder konsulær beskyttelse til den ikkerepræsenterede borger.
Artikel 4
Ikkerepræsenterede borgere i tredjelande
Med henblik på dette direktiv forstås ved »ikkerepræsenteret borger« enhver borger, der har statsborgerskab i en medlemsstat, og som ikke er repræsenteret i et tredjeland, jf. artikel 6.
Artikel 5
Familiemedlemmer til ikkerepræsenterede borgere i tredjelande
Der ydes konsulær beskyttelse til familiemedlemmer, der ikke selv er unionsborgere, som ledsager ikkerepræsenterede borgere i et tredjeland, i samme udstrækning og på samme betingelser, som gælder for familiemedlemmer til borgere i den bistående medlemsstat, der ikke selv er unionsborgere, i overensstemmelse med dens nationale lovgivning eller praksis.
Artikel 6
Manglende repræsentation
Med henblik på dette direktiv er en medlemsstat ikke repræsenteret i et tredjeland, hvis den ikke permanent har etableret en ambassade eller et konsulat i tredjelandet, eller hvis den ikke har en ambassade, et konsulat eller en honorær konsul i tredjelandet, som kan yde konkret konsulær beskyttelse i en given sag.
Artikel 7
Adgang til konsulær beskyttelse og andre ordninger
1. Ikkerepræsenterede borgere har ret til at søge konsulær beskyttelse hos enhver medlemsstats ambassade eller konsulat.
2. En medlemsstat kan repræsentere en anden medlemsstat permanent, og medlemsstaternes ambassader eller konsulater kan, når det anses for nødvendigt, indgå praktiske ordninger om deling af ansvaret for at yde konsulær beskyttelse til ikkerepræsenterede borgere, jf. dog artikel 2. Medlemsstaterne underretter Kommissionen og EU-Udenrigstjenesten om sådanne ordninger, der offentliggøres af Unionen og medlemsstaterne for at sikre gennemsigtighed for ikkerepræsenterede borgere.
3. I de tilfælde, hvor der er indgået en praktisk ordning, jf. stk. 2, er det den ambassade eller det konsulat, hvor den ikkerepræsenterede borger søger konsulær beskyttelse, og som ikke er udpeget som kompetent ifølge den gældende specifikke ordning, der sørger for, at ansøgningen fra borgeren videresendes til den relevante ambassade eller det relevante konsulat, medmindre den konsulære beskyttelse derved bringes i fare, navnlig hvis der er tale om hastende tilfælde, som kræver en omgående indsats fra den anmodede ambassade eller det anmodede konsulat.
Artikel 8
Identifikation
1. Ansøgere om konsulær beskyttelse skal dokumentere, at de er unionsborgere, ved at fremvise deres pas eller identitetskort.
2. Hvis unionsborgeren ikke kan fremvise et gyldigt pas eller identitetskort, kan vedkommendes nationalitet fastslås på anden vis, herunder om nødvendigt ved en kontrol hos de diplomatiske eller konsulære myndigheder i den medlemsstat, hvor ansøgeren hævder at være statsborger.
3. Med hensyn til de i artikel 5 omhandlede familiemedlemmer kan identiteten og eksistensen af et slægtskabsforhold fastslås på anden vis, herunder ved den bistående medlemsstats kontrol hos de diplomatiske eller konsulære myndigheder i den medlemsstat, hvor borgeren er statsborger, jf. stk. 1.
Artikel 9
Former for bistand
Den i artikel 2 omhandlede beskyttelse kan omfatte konsulær bistand, bl.a. hvis der er tale om
a)
anholdelse eller tilbageholdelse
b)
ofre for forbrydelser
c)
en alvorlig ulykke eller alvorlig sygdom
d)
dødsfald
e)
hjælp til og hjemtransport i en nødsituation
f)
et behov for nødpas, jf. afgørelse 96/409/FUSP (8).
KAPITEL 2
KOORDINATIONS- OG SAMARBEJDSFORANSTALTNINGER
Artikel 10
Almindelige regler
1. Medlemsstaternes diplomatiske og konsulære myndigheder arbejder tæt sammen og koordinerer med hinanden og Unionen for at sikre beskyttelse af ikkerepræsenterede borgere i overensstemmelse med artikel 2.
2. Når en medlemsstat modtager en anmodning om konsulær beskyttelse fra en person, som hævder at være en ikkerepræsenteret borger, eller underrettes om, at en ikkerepræsenteret borger befinder sig i en individuel nødsituation, såsom anført på listen i artikel 9, konsulterer den omgående udenrigsministeriet i den medlemsstat, hvor borgeren hævder at være statsborger, eller, hvis det er hensigtsmæssigt, denne medlemsstats kompetente ambassade eller konsulat, og giver den alle relevante tilgængelige oplysninger, herunder vedrørende den pågældende persons identitet, eventuelle omkostninger ved konsulær beskyttelse, og vedrørende eventuelle familiemedlemmer, der også kan være behov for at yde konsulær beskyttelse til. Denne konsultation skal finde sted, inden bistanden ydes, medmindre der er tale om særligt hastende tilfælde. Den bistående medlemsstat letter også udvekslingen af oplysninger mellem den pågældende borger og myndighederne i den medlemsstat, hvor borgeren er statsborger.
3. Efter anmodning giver medlemsstaten, hvor borgeren er statsborger, den bistående medlemsstats udenrigsministerium eller kompetente ambassade eller konsulat alle relevante oplysninger i den pågældende sag. Den har også ansvaret for al nødvendig kontakt med familiemedlemmer eller andre relevante personer eller myndigheder.
4. Medlemsstaterne indsender oplysninger til EU-Udenrigstjenesten på dens sikrede websted om de relevante kontaktpunkter i udenrigsministerierne.
Artikel 11
EU-delegationernes rolle
EU-delegationerne arbejder tæt sammen og koordinerer med medlemsstaternes ambassader og konsulater for at bidrage til samarbejde og koordination lokalt og i krisesituationer, navnlig ved at yde tilgængelig logistisk støtte, herunder kontorlokaler og organisatoriske faciliteter, f.eks. midlertidige lokaler for konsulære medarbejdere og for indsatshold. EU-delegationerne og EU-Udenrigstjenestens hovedkvarter letter også udvekslingen af oplysninger mellem medlemsstaternes ambassader og konsulater og, hvis det er hensigtsmæssigt, med de lokale myndigheder. EU-delegationerne stiller også generelle oplysninger til rådighed om den bistand, som ikkerepræsenterede borgere kan have ret til, navnlig hvad angår aftalte praktiske ordninger, hvis det er relevant.
Artikel 12
Lokalt samarbejde
De lokale samarbejdsmøder skal omfatte regelmæssig udveksling af oplysninger om spørgsmål af relevans for ikkerepræsenterede borgere. På disse møder fastlægger medlemsstaterne, hvis det er nødvendigt, de praktiske ordninger, jf. artikel 7, så ikkerepræsenterede borgere sikres effektiv beskyttelse i det pågældende tredjeland. Medmindre andet er aftalt af medlemsstaterne, skal formanden være repræsentant for en medlemsstat, i tæt samarbejde med EU-delegationen.
Artikel 13
Kriseberedskab og samarbejde
1. Den lokale beredskabsplanlægning skal tage hensyn til ikkerepræsenterede borgere. De medlemsstater, som er repræsenteret i et tredjeland, koordinerer deres beredskabsplaner med hinanden og EU-delegationen for at sikre, at ikkerepræsenterede borgere bistås fuldt ud i en krisesituation. De kompetente ambassader eller konsulater orienteres fyldestgørende om kriseberedskabsordningerne og inddrages, hvor det er hensigtsmæssigt.
2. I tilfælde af en krise arbejder Unionen og medlemsstaterne tæt sammen for at sikre effektiv bistand til ikkerepræsenterede borgere. De underretter, når det er muligt, hurtigst muligt hinanden om, hvilken evakueringskapacitet der er til rådighed. Medlemsstaterne kan på anmodning få støtte af eksisterende indsatshold på EU-niveau, herunder konsulære eksperter, navnlig fra de medlemsstater, der ikke er repræsenteret.
3. Den ledende stat eller den eller de medlemsstater, der koordinerer bistanden, har ansvaret for at koordinere enhver støtte, der ydes ikkerepræsenterede borgere, med støtte fra de øvrige berørte medlemsstater, EU-delegationen og EU-Udenrigstjenestens hovedkvarter. Medlemsstaterne sørger for, at den ledende stat eller den eller de medlemsstater, der koordinerer bistanden, får alle relevante oplysninger om deres ikkerepræsenterede borgere, som befinder sig i en krisesituation.
4. Den ledende stat eller den eller de medlemsstater, der koordinerer bistanden til ikkerepræsenterede borgere, kan, hvis det er hensigtsmæssigt, søge støtte fra instrumenter såsom krisestyringsstrukturerne i EU-Udenrigstjenesten og EU-civilbeskyttelsesmekanismen.
KAPITEL 3
FINANSIELLE PROCEDURER
Artikel 14
Almindelige regler
1. De ikkerepræsenterede borgere forpligter sig til at tilbagebetale omkostningerne for konsulær beskyttelse til de medlemsstater, hvor de er statsborgere, på samme vilkår som statsborgere i den bistående medlemsstat ved anvendelse af standardformularen i bilag I. Ikkerepræsenterede borgere pålægges kun at tilbagebetale de omkostninger, som statsborgere i den bistående medlemsstat ville have afholdt under samme vilkår.
2. Den bistående medlemsstat kan anmode om godtgørelse af de i stk. 1 omhandlede omkostninger fra den medlemsstat, hvor den ikkerepræsenterede borger er statsborger, ved anvendelse af standardformularen i bilag II. Den medlemsstat, hvor den ikkerepræsenterede borger er statsborger, godtgør disse omkostninger inden for en rimelig frist på højst 12 måneder. Den medlemsstat, hvor den ikkerepræsenterede borger er statsborger, kan anmode den pågældende den ikkerepræsenterede borger om at godtgøre disse omkostninger.
3. Når den konsulære beskyttelse, der ydes en ikkerepræsenteret borger i tilfælde af anholdelse eller tilbageholdelse, indebærer usædvanligt høje, men væsentlige og begrundede omkostninger i forbindelse med rejse, logi eller oversættelse for de diplomatiske eller konsulære myndigheder, kan den bistående medlemsstat anmode om godtgørelse af sådanne omkostninger fra den medlemsstat, hvor den ikkerepræsenterede borger er statsborger, som skal godtgøre dem inden for en rimelig frist på højst 12 måneder.
Artikel 15
Forenklet procedure i krisesituationer
1. I krisesituationer indgiver den bistående medlemsstat alle anmodninger om godtgørelse af omkostningerne ved enhver støtte, der ydes en ikkerepræsenteret borger, til udenrigsministeriet i den medlemsstat, hvor den ikkerepræsenterede borger er statsborger. Den bistående medlemsstat kan anmode om en sådan godtgørelse, selv om den ikkerepræsenterede borger ikke har underskrevet en tilbagebetalingsforpligtelse, jf. artikel 14, stk. 1. Dette er ikke til hinder for, at den medlemsstat, hvor den ikkerepræsenterede borger er statsborger, kan søge om tilbagebetaling fra den pågældende ikkerepræsenterede borger efter nationale regler.
2. Den bistående medlemsstat kan anmode den medlemsstat, hvor den ikkerepræsenterede borger er statsborger, om at godtgøre sådanne omkostninger på et forholdsmæssigt grundlag ved at dele den fulde værdi af de faktiske påløbne omkostninger med antallet af borgere, der har fået bistand.
3. Hvis den bistående medlemsstat har modtaget økonomisk støtte gennem bistand fra EU-civilbeskyttelsesmekanismen, fastlægges bidraget fra den medlemsstat, hvor den ikkerepræsenterede borger er statsborger, efter at Unionens bidrag er blevet fratrukket.
KAPITEL 4
ENDELIGE BESTEMMELSER
Artikel 16
Gunstigere behandling
Medlemsstaterne kan indføre eller bibeholde gunstigere bestemmelser end bestemmelserne i dette direktiv, for så vidt som de er forenelige hermed.
Artikel 17
Gennemførelse
1. Medlemsstaterne sætter de nødvendige love og administrative bestemmelser i kraft for at efterkomme dette direktiv senest den 1. maj 2018.
Disse love og bestemmelser skal ved vedtagelsen indeholde en henvisning til dette direktiv eller skal ved offentliggørelsen ledsages af en sådan henvisning. De nærmere regler for henvisningen fastsættes af medlemsstaterne.
2. Medlemsstaterne meddeler Kommissionen teksten til de vigtigste nationale retsforskrifter, som de vedtager på det område, der er omfattet af dette direktiv.
Artikel 18
Ophævelse
Afgørelse 95/553/EF ophæves med virkning fra den 1. maj 2018.
Artikel 19
Rapportering, evaluering og revision
1. Medlemsstaterne meddeler Kommissionen alle relevante oplysninger vedrørende gennemførelsen og anvendelsen af dette direktiv. På grundlag af de meddelte oplysninger forelægger Kommissionen Europa-Parlamentet og Rådet senest den 1. maj 2021 en rapport om gennemførelsen og anvendelsen af dette direktiv.
2. I den i stk. 1 omhandlede rapport evaluerer Kommissionen, hvorledes dette direktiv har fungeret, og overvejer behovet for yderligere foranstaltninger, herunder, hvor det er hensigtsmæssigt, ændringer for at tilpasse dette direktiv, så unionsborgeres ret til konsulær beskyttelse kan lettes yderligere.
Artikel 20
Ikrafttrædelse
Dette direktiv træder i kraft på tyvendedagen efter offentliggørelsen i Den Europæiske Unions Tidende.
Artikel 21
Adressater
Dette direktiv er rettet til medlemsstaterne.
Udfærdiget i Luxembourg, den 20. april 2015.
DIREKTIVA VIJEĆA (EU) 2015/637
od 20. travnja 2015.
o mjerama koordinacije i suradnje za olakšavanje pružanja konzularne zaštite građanima Unije bez predstavništva u trećim zemljama te o stavljanju izvan snage Odluke 95/553/EZ
VIJEĆE EUROPSKE UNIJE,
uzimajući u obzir Ugovor o funkcioniranju Europske unije, a posebno njegov članak 23.,
uzimajući u obzir prijedlog Europske komisije,
uzimajući u obzir mišljenje Europskog parlamenta (1),
u skladu s posebnim zakonodavnim postupkom,
budući da:
(1)
Građanstvo Unije temeljni je status državljana država članica. Pravo, na državnom području treće zemlje u kojoj država članica čiji su državljani nema svoje predstavništvo, na zaštitu od strane diplomatskih i konzularnih tijela druge države članice pod istim uvjetima kao i državljani te države jedno je od posebnih prava koje se na temelju članka 20. stavka 2. točke (c) Ugovora o funkcioniranju Europske unije (UFEU) dodjeljuje građanima Unije.
(2)
Ugovorom iz Lisabona ojačan je status građanstva Unije i s njim povezana prava. Člankom 23. UFEU-a stoga se predviđa donošenje direktiva o utvrđivanju mjera za suradnju i koordiniranje potrebnih za olakšavanje konzularne zaštite građanima Unije bez predstavništva.
(3)
Vrijednosti na kojima se Unija temelji uključuju solidarnost, nediskriminaciju i poštovanje ljudskih prava; u svojim odnosima s ostatkom svijeta Unija bi se trebala pridržavati svojih vrijednosti te pridonositi zaštiti svojih građana. Temeljno pravo građana Unije bez predstavništva na konzularnu zaštitu pod istim uvjetima kao i državljani, sadržano u članku 46. Povelje Europske unije o temeljnim pravima (Povelja), izraz je europske solidarnosti. Njime se pruža vanjska dimenzija konceptu građanstva Unije te se jača identitet Unije u trećim zemljama.
(4)
Cilj je ove Direktive utvrditi mjere suradnje i koordinacije koje su potrebne kako bi se dodatno olakšalo pružanje konzularne zaštite građanima Unije bez predstavništva. Tim bi se mjerama trebala poboljšati pravna sigurnost kao i učinkovita suradnja i solidarnost među konzularnim tijelima.
(5)
U skladu s člankom 20. stavkom 2. točkom (c) UEFU-a i člankom 23. UFEU-a, države članice trebale bi pružiti konzularnu zaštitu građanima bez predstavništva pod istim uvjetima kao i svojim državljanima. Ova Direktiva ne utječe na nadležnost država članica za određivanje opsega zaštite koju pruža svojim državljanima.
(6)
Ova Direktiva ne utječe na konzularne odnose između država članica i trećih zemalja, posebno na njihova prava i obveze koji proizlaze iz međunarodnih običaja i sporazuma, osobito iz Konvencije od 24. travnja 1963. o konzularnim odnosima (Bečka konvencija), koje države članice primjenjuju u skladu s pravom Unije. Prema članku 8. Bečke konvencije države članice mogu pružiti konzularnu zaštitu u ime druge države članice nakon što dotična treća zemlja o tome bude obaviještena na odgovarajući način te ako se ta zemlja tome ne protivi. Do poteškoća može doći posebno u vezi sa situacijama koje se odnose na građane koji su ujedno i državljani zemlje domaćina. Države članice, uz potporu konzularne suradnje na lokalnoj razini, trebale bi poduzeti potrebne mjere u vezi s trećim zemljama kako bi se omogućilo pružanje konzularne zaštite u ime drugih država članica u bilo kojem slučaju.
(7)
Kada građanima bez predstavništva treba zaštita u trećim zemljama, potrebna je učinkovita suradnja i koordinacija. Država članica koja pruža pomoć i koja je prisutna u trećoj zemlji te država članica državljanstva dotičnog građanina trebale bi blisko surađivati. Konzularna suradnja na lokalnoj razini u pogledu građana bez predstavništva može biti posebno složena jer zahtijeva koordinaciju s tijelima koja nemaju lokalno predstavništvo, uključujući, prema potrebi, s nadležnim veleposlanstvima ili konzulatima. Trebalo bi utvrditi jasan i stabilan skup pravila kako bi se popunila praznina nastala nepostojanjem veleposlanstva ili konzulata države članice građanina. Također je potrebno pojasniti postojeće mjere kako bi se osigurala učinkovita zaštita.
(8)
Za građane Unije trebalo bi se smatrati da su bez predstavništva u trećoj zemlji ako država članica čiji su državljani ondje nema uspostavljeno veleposlanstvo, konzulat ili počasnog konzula. Za građane bi se također trebalo smatrati da su bez predstavništva ako na lokalnoj razini uspostavljeno veleposlanstvo, konzulat ili počasni konzul zbog bilo kojeg razloga nije u mogućnosti, u određenom slučaju, pružiti zaštitu koju bi dotična osoba inače imala pravo primiti u skladu s nacionalnim pravom ili praksom. Veleposlanstva i konzulati trebali bi se međusobno obavješćivati o svim iznimnim okolnostima koje bi mogle privremeno utjecati na njihovu sposobnost pružanja konzularne zaštite. Također bi trebalo uzeti u obzir dostupnost i blizinu. Na primjer, građanin koji traži konzularnu zaštitu ili pomoć od veleposlanstva ili konzulata druge države članice ne bi trebao biti preusmjeren na veleposlanstvo, konzulat ili počasnog konzula države članice čiji je državljanin kada, zbog lokalnih okolnosti ili nedostatka resursa, građanin nije u mogućnosti sigurno stupiti u kontakt sa svojim veleposlanstvom, konzulatom ili počasnim konzulom, ili potonji nisu u mogućnosti sigurno stupiti u kontakt s njim, na način koji bi mu omogućio primanje konzularne zaštite. Koncept nedostatka predstavništva trebao bi se tumačiti s ciljem osiguravanja učinkovitosti prava građana bez predstavništva na zaštitu veleposlanstva ili konzulata druge države članice na nediskriminirajući način, uzimajući u obzir okolnosti svakog pojedinog slučaja. Građani koji su državljani više od jedne države članice trebali bi se smatrati građanima bez predstavništva ako nijedna od država članica čiji su državljani nema predstavništvo u dotičnoj trećoj zemlji.
(9)
S ciljem osiguravanja učinkovitosti prava sadržanog u članku 20. stavku 2. točki (c) UFEU-a i prava na poštovanje privatnog i obiteljskog života, priznatog u članku 7. Povelje, te uzimajući u obzir nacionalno pravo i praksu, država članica koja pruža pomoć možda će morati pružiti zaštitu članovima obitelji građana Unije koji su državljani trećih zemalja, ovisno o pojedinačnim okolnostima svakog slučaja. Ovom se Direktivom ne sprečava državu članicu koja pruža pomoć i državu članicu državljanstva građanina bez predstavništva da se, tijekom savjetovanja koje bi se trebalo održati prije pružanja pomoći, kad god je to primjereno, dogovore o mogućnosti da se pomoć proširi na članove obitelji građanina Unije bez predstavništva koji su državljani trećih zemalja, a koja prelazi ono što se zahtijeva pravom države članice koja pruža pomoć ili ono što nalaže njezina praksa, uzimajući u obzir, što je više moguće, zahtjeve države članice državljanstva građanina bez predstavništva te u onoj mjeri u kojoj ono što je dogovoreno nije manje od onoga što se zahtijeva prema pravu Unije. Međutim, države članice možda neće biti u mogućnosti pružati određene vrste konzularne zaštite, kao što su privremene putne isprave, članovima obitelji koji su državljani trećih zemalja. Kada je riječ o pomoći maloljetniku, primarni bi cilj trebala biti zaštita interesa djeteta, u skladu s člankom 24. Povelje te kako je predviđeno u Konvenciji Ujedinjenih naroda o pravima djeteta od 20. studenoga 1989.
(10)
Građani bez predstavništva trebali bi moći tražiti konzularnu zaštitu od veleposlanstva ili konzulata bilo koje države članice. Međutim, to ne bi trebalo sprečavati države članice da sklapaju praktične aranžmane u svrhu podjele odgovornosti za pružanje konzularne zaštite građanima bez predstavništva u skladu s ovom Direktivom. Takvi aranžmani korisni su za građane jer omogućuju bolju pripremljenost za osiguravanje učinkovite zaštite. Države članice koje prime zahtjeve za zaštitu trebale bi ocijeniti je li, u tom određenom slučaju, potrebno pružiti konzularnu zaštitu ili se predmet može prenijeti na veleposlanstvo ili konzulat koji je određen kao nadležan u skladu s bilo kojim postojećim aranžmanom. Države članice trebale bi obavijestiti Komisiju i Europsku službu za vanjsko djelovanje (ESVD) o svakom takvom aranžmanu, koji bi Unija i države članice trebale objaviti kako bi se osigurala transparentnost za građane bez predstavništva.
(11)
Ovom Direktivom ne bi se trebalo sprečavati državu članicu koja nema predstavništvo u trećoj zemlji da pruža konzularnu zaštitu nekom od svojih državljana, na primjer pružanjem konzularnih usluga putem interneta, ovisno o slučaju. Državi članici državljanstva građanina bez predstavništva trebalo bi biti dopušteno da od države članice od koje taj građanin traži ili prima konzularnu pomoć zatraži da joj prenese zahtjev ili predmet kako bi sama pružila konzularnu zaštitu. Zbog takvog prijenosa građanin bez predstavništva ne bi trebao ostati bez konzularne zaštite.
(12)
Neovisno o različitim tradicijama u državama članicama u pogledu nadležnosti počasnih konzula, oni obično ne nude isti opseg usluga kao veleposlanstva ili konzulati. S obzirom na to da počasni konzuli često ispunjavaju svoje zadaće dobrovoljno, svakoj državi članici trebalo bi prepustiti da odluči treba li se ova Direktiva primjenjivati na njezine počasne konzule. Od počasnih konzula moglo bi se zahtijevati da pružaju konzularnu zaštitu građanima bez predstavništva, ovisno o okolnostima svakog slučaja.
(13)
Zahtjevi za zaštitu trebali bi se obrađivati ako podnositelji zahtjeva predoče valjanu putovnicu ili osobnu iskaznicu građanina Unije. Međutim, moguće je da građani bez predstavništva kojima je potrebna konzularna zaštita više nemaju svoje identifikacijske dokumente u posjedu. Temeljni status građanstva Unije dodjeljuje se izravno pravom Unije te identifikacijski dokumenti imaju samo deklarativnu vrijednost. Ako podnositelji zahtjeva ne mogu predočiti valjane identifikacijske dokumente, oni bi stoga trebali moći dokazati svoj identitet na bilo koji drugi način. Ako je potrebno, identitet dotične osobe mogao bi se provjeriti prilikom savjetovanja s tijelima države članice za koju podnositelj zahtjeva tvrdi da je njezin državljanin. U pogledu članova obitelji koji su državljani trećih zemalja, a koji su u pratnji podnositelja zahtjeva, tijela države članice državljanstva podnositelja zahtjeva također bi trebala moći pomoći državi članici koja pruža pomoć u provjeri identiteta i postojanja obiteljske veze s podnositeljem zahtjeva.
(14)
Kako bi se utvrdilo koje su mjere koordinacije i suradnje nužne, trebalo bi pobliže odrediti područje primjene konzularne zaštite u okviru ove Direktive. Konzularna zaštita za građane bez predstavništva trebala bi obuhvaćati pomoć u nizu tipičnih situacija u kojima države članice pružaju konzularnu zaštitu svojim državljanima ovisno o konkretnim okolnostima svakog slučaja, primjerice u slučajevima uhićenja ili pritvora, teške nesreće ili teške bolesti i smrti, kao i u pogledu pružanja podrške i repatrijacije u nevolji, ili izdavanja privremenih dokumenata. S obzirom na to da zaštita koja je potrebna uvijek ovisi o konkretnoj situaciji, konzularna zaštita ne bi trebala biti ograničena na situacije koje su izričito spomenute u ovoj Direktivi.
(15)
Ovisno o slučaju, želje građanina trebalo bi poštovati, između ostalog u pogledu toga treba li obavijestiti članove obitelji ili druge bliske osobe te, u potvrdnom slučaju, koga treba obavijestiti. Isto tako, u slučaju smrti, trebalo bi uzeti u obzir želje najbližeg roda s obzirom na postupke koje treba obaviti u vezi s posmrtnim ostacima preminulog građanina. Država članica državljanstva građanina bez predstavništva trebala bi biti odgovorna za te kontakte.
(16)
Tijela država članica trebala bi blisko surađivati i koordinirati se međusobno i s Unijom, posebno s Komisijom i ESVD-om, u duhu uzajamnog poštovanja i solidarnosti. Kako bi se osigurala brza i djelotvorna suradnja, države članice trebale bi pružati i kontinuirano ažurirati informacije o relevantnim kontaktnim točkama u državama članicama putem sigurnih internetskih stranica ESVD-a (Consular OnLine).
(17)
Uniju u trećim zemljama predstavljaju delegacije Unije, koje u bliskoj suradnji s diplomatskim i konzularnim misijama država članica pridonose provedbi prava građana Unije na konzularnu zaštitu, kako je detaljnije navedeno u članku 35. Ugovora o Europskoj uniji. Ovom se Direktivom u potpunosti priznaje, i dodatno unapređuje, doprinos koji već pružaju ESVD i delegacije Unije, osobito za vrijeme kriznih situacija, u skladu s Odlukom Vijeća 2010/427/EU (2), a posebno njezinim člankom 5. stavkom 10.
(18)
U pogledu suradnje na lokalnoj razini trebalo bi pojasniti nadležnosti i odgovarajuće uloge svih relevantnih aktera kako bi se osiguralo da građani bez predstavništva prime pomoć na koju imaju pravo u skladu s načelom nediskriminacije. U okviru konzularne suradnje na lokalnoj razini dužnu pažnju trebalo bi posvetiti građanima bez predstavništva, primjerice prikupljanjem i redovitim ažuriranjem informacija o relevantnim kontaktnim točkama i stavljanjem tih informacija na raspolaganje lokalnim veleposlanstvima i konzulatima država članica te delegacijama Unije.
(19)
Sastanci u okviru konzularne suradnje na lokalnoj razini, koji se organiziraju u bliskoj suradnji s delegacijama Unije, trebali bi uključivati redovitu razmjenu informacija o pitanjima relevantnima za građane bez predstavništva, kao što su sigurnost građana, zatvorski uvjeti, konzularne obavijesti i pristup konzularnim uslugama te suradnja u kriznim situacijama. Na tim bi sastancima države članice koje imaju predstavništvo trebale, kad god je to potrebno, dogovoriti praktične aranžmane kako bi se osiguralo da građani bez predstavništva budu djelotvorno zaštićeni. Takvi aranžmani ne bi morali biti nužni ako je, primjerice, broj građana bez predstavništva malen.
(20)
Jasna podjela odgovornosti između država članica s predstavništvom i onih bez predstavništva te delegacije Unije nužna je kako bi se osigurala odgovarajuća pripravnost za krizne situacije i upravljanje kriznim situacijama. Planiranje za slučaj nužde u kriznim situacijama trebalo bi stoga biti koordinirano i trebalo bi u potpunosti voditi računa o građanima bez predstavništva. U tu svrhu, u okviru pripravnosti za odgovor na kriznu situaciju na lokalnoj razini, države članice koje nemaju uspostavljeno veleposlanstvo ili konzulat na lokalnoj razini trebale bi pružiti sve raspoložive i relevantne informacije o svojim građanima koji se nalaze na dotičnom državnom području. Te informacije trebale bi se ažurirati u slučaju krizne situacije na odgovarajući način. Nadležna veleposlanstva i konzulati te delegacije Unije trebali bi biti obaviješteni i, kad god je to primjereno, uključeni u aranžmane za pripravnost za kriznu situaciju. Informacije koje se odnose na te aranžmane trebale bi se staviti na raspolaganje građanima bez predstavništva. U slučaju krizne situacije vodeća država ili država članica odnosno države članice koje koordiniraju pomoć trebale bi koordinirati potporu koja se pruža građanima bez predstavništva i uporabu raspoloživih kapaciteta za evakuaciju na temelju dogovorenog planiranja i razvoja događaja na lokalnoj razini, na nediskriminirajućoj osnovi.
(21)
Trebalo bi poboljšati interoperabilnost između konzularnog osoblja i drugih stručnjaka za upravljanje kriznim situacijama, osobito njihovim sudjelovanjem u multidisciplinarnim kriznim timovima, poput onih u okviru struktura ESVD-a za odgovor na krizne situacije, operativnu koordinaciju i upravljanje kriznim situacijama te u okviru Mehanizma Unije za civilnu zaštitu (3).
(22)
Trebalo bi biti moguće zatražiti potporu Mehanizma Unije za civilnu zaštitu ako je potrebna za konzularnu zaštitu građana bez predstavništva. Takvu bi potporu mogla zatražiti, na primjer, vodeća država ili država članica odnosno države članice koje koordiniraju pomoć.
(23)
Izraz „vodeća država” koji su upotrebljava u ovoj Direktivi odnosi se na jednu ili više država članica s predstavništvom u određenoj trećoj zemlji, koja je zadužena za koordiniranje i vođenje pružanja pomoći građanima bez predstavništva tijekom kriza. Koncept vodeće države, kako je utvrđen u relevantnim smjernicama Unije (4), mogao bi se dodatno razviti u skladu s pravom Unije i, posebno, ovom Direktivom.
(24)
Kada je država članica obaviještena ili primi zahtjev za konzularnu zaštitu od osobe koja tvrdi da je građanin bez predstavništva, ona bi trebala, osim u slučajevima iznimne hitnosti, uvijek bez odgode stupiti u kontakt s državom članicom državljanstva tog građanina te joj pružiti sve relevantne informacije prije pružanja bilo kakve pomoći. Država članica državljanstva bi, sa svoje strane, bez odgode trebala pružiti sve informacije koje su relevantne za dotični predmet. To bi savjetovanje državi članici državljanstva trebalo omogućiti da zatraži prijenos zahtjeva ili predmeta kako bi sama pružila konzularnu zaštitu. To bi savjetovanje dotičnim državama članicama također trebalo omogućiti da razmjenjuje relevantne informacije za potrebe, na primjer, osiguravanja da građanin bez predstavništva ne zlouporabljuje svoje pravo na konzularnu zaštitu prema članku 20. stavku 2. točki (c) UFEU-a. Građani Unije ne mogu se pozivati na ovu Direktivu u slučaju zlouporabe.
(25)
Uzajamna solidarnost i suradnja odnose se i na financijska pitanja. Države članice koje pružaju konzularnu zaštitu u obliku financijske pomoći svojim građanima to čine u krajnjoj nuždi i samo u iznimnim slučajevima kada građani ne mogu na druge načine pribaviti financijska sredstva, primjerice prijenosom sredstava od obitelji, prijatelja ili poslodavaca. Građanima bez predstavništva trebala bi biti odobrena financijska pomoć pod istim uvjetima kao i državljanima države članice koja pruža pomoć. Građanin bez predstavništva trebao bi biti dužan potpisati da se obvezuje svojoj državi članici državljanstva isplatiti nastale troškove, pod uvjetom da su državljani države članice koja pruža pomoć koji su u istoj situaciji dužni isplatiti te troškove svojoj državi članici. Država članica državljanstva može zatim od svojeg građanina bez predstavništva zahtijevati da isplati te troškove, uključujući sve odgovarajuće konzularne naknade.
(26)
Ovom bi Direktivom trebalo osigurati podjela financijskog tereta i isplate. Kada konzularna zaštita dodijeljena građaninu bez predstavništva uključuje potpisivanje obveze isplate, država članica državljanstva građanina bez predstavništva trebala bi državi članici koja pruža pomoć nadoknaditi troškove koji su nastali. Država članica koja pruža pomoć trebala bi odlučiti hoće li tražiti nadoknadu nastalih troškova. Država članica koja pruža pomoć i država članica državljanstva građanina bez predstavništva trebale bi se moći dogovoriti o detaljnim aranžmanima za nadoknadu unutar određenih rokova.
(27)
Konzularna zaštita dodijeljena građaninu bez predstavništva u slučaju uhićenja ili pritvora može obuhvaćati neuobičajeno visoke troškove putovanja, troškove smještaja ili troškove prevođenja za diplomatska ili konzularna tijela države članice koja pruža pomoć, ovisno o okolnostima svakog pojedinog slučaja. Državu članicu državljanstva građanina bez predstavništva trebalo bi obavijestiti o takvim mogućim troškovima tijekom savjetovanja koje se obavlja prije pružanja pomoći. Država članica koja pruža pomoć trebala bi moći tražiti nadoknadu takvih neuobičajeno visokih troškova od države članice državljanstva građanina bez predstavništva. Država članica državljanstva građanina trebala bi državi članici koja pruža pomoć nadoknaditi troškove koji su nastali. Država članica koja pruža pomoć i država članica državljanstva građanina bez predstavništva trebale bi se moći dogovoriti o detaljnim aranžmanima za nadoknadu unutar određenih rokova. U skladu s načelom nediskriminacije, države članice državljanstva građana bez predstavništva ne mogu od svojih građana tražiti da nadoknade troškove koje državljani države članice koja pruža pomoć ne bi bili dužni isplatiti.
(28)
Trebalo bi pojednostaviti financijske postupke za krizne situacije. S obzirom na posebnosti takvih situacija, poput potrebe za brzim djelovanjem koje se tiče velikog broja građana, nikakva obveza isplate ne bi trebala biti potrebna kako bi država članica koja pruža pomoć zatražila i primila nadoknadu od države članice odnosno država članica državljanstva građanina bez predstavništva. Države članice državljanstva građana bez predstavništva trebale bi državi članici odnosno državama članicama koje pružaju pomoć nadoknaditi troškove koji su nastali. Država članica odnosno države članice koje pružaju pomoć trebale bi odlučiti hoće li tražiti nadoknadu nastalih troškova i u kojom obliku. Država članica koja pruža pomoć i država članica državljanstva građanina bez predstavništva trebale bi se moći dogovoriti o detaljnim aranžmanima za nadoknadu unutar određenih rokova. U slučaju krizne situacije koja ima ili bi mogla imati negativan učinak na značajan broj građana Unije te ako to zatraži država članica koja pruža pomoć, države članice državljanstva građana bez predstavništva trebale bi nadoknaditi troškove na razmjernoj osnovi, dijeljenjem nastalih troškova s brojem građana kojima je pomoć pružena.
(29)
Ovu bi Direktivu trebalo preispitati tri godine nakon roka za njezino prenošenje. Posebno bi trebalo ocijeniti moguću potrebu za preispitivanjem financijskih postupaka kako bi se osigurala odgovarajuća raspodjela opterećenja, s obzirom na informacije koje države članice trebaju dostaviti o provedbi i praktičnoj primjeni Direktive, uključujući sve relevantne statističke podatke i predmete. Komisija bi trebala pripremiti izvješće te razmotriti potrebu za bilo kakvim dodatnim mjerama, uključujući, ako je to potrebno, predlaganjem izmjene ove Direktive s ciljem olakšavanja ostvarivanja prava građana Unije na konzularnu zaštitu.
(30)
Direktivom 95/46/EZ Europskog parlamenta i Vijeća (5) uređuje se obrada osobnih podataka koju provode države članice u kontekstu ove Direktive.
(31)
Ova Direktiva ne bi trebala utjecati na povoljnije nacionalne odredbe u mjeri u kojoj su one u skladu s njom.
(32)
U skladu sa Zajedničkom političkom izjavom država članica i Komisije od 28. rujna 2011. o dokumentima s objašnjenjima (6), države članice preuzele su obvezu da u opravdanim slučajevima, uz obavijest o svojim mjerama prenošenja, prilože jedan ili više dokumenata u kojima se objašnjava odnos između elemenata direktive i odgovarajućih dijelova nacionalnih instrumenata prenošenja. U odnosu na ovu Direktivu zakonodavac smatra da je prosljeđivanje tih dokumenata opravdano.
(33)
Cilj je ove Direktive promicati konzularnu zaštitu kako je priznata u Povelji. Njome se poštuju temeljna prava i načela priznata osobito Poveljom, a posebno načelo nediskriminacije, pravo na život i integritet osobe, pravo na poštovanje privatnog i obiteljskog života, prava djeteta, pravo na obranu i pravo na pošteno suđenje. Ova Direktiva trebala bi se provoditi u skladu s tim pravima i načelima.
(34)
U skladu sa zabranom diskriminacije sadržanom u Povelji, države članice trebale bi provoditi ovu Direktivu bez diskriminacije među nositeljima prava iz ove Direktive na bilo kojoj osnovi kao što su spol, rasa, boja kože, etničko ili socijalno podrijetlo, genetske osobine, jezik, religija ili uvjerenje, političko ili bilo kakvo drugo mišljenje, pripadnost nacionalnoj manjini, imovina, rođenje, invaliditet, dob ili spolna orijentacija.
(35)
Odluku 95/553/EZ predstavnika vlada država članica koji su se sastali u okviru Vijeća (7) trebalo bi staviti izvan snage,
DONIJELO JE OVU DIREKTIVU:
POGLAVLJE 1.
OPĆE ODREDBE I PODRUČJE PRIMJENE
Članak 1.
Predmet
1. Ovom se Direktivom utvrđuju mjere koordinacije i suradnje koje su potrebne kako bi se olakšalo ostvarivanje prava, navedenog u članku 20. stavku 2. točki (c) UFEU-a, građana Unije, na državnom području treće zemlje u kojoj država članica čiji su državljani nema predstavništvo, na zaštitu od strane diplomatskih i konzularnih tijela bilo koje države članice pod istim uvjetima kao i državljani te države članice, također uzimajući u obzir ulogu delegacija Unije u pridonošenju provedbi tog prava.
2. Ova Direktiva ne odnosi se na konzularne odnose između država članica i trećih zemalja.
Članak 2.
Opće načelo
1. Veleposlanstva ili konzulati država članica pružaju konzularnu zaštitu građanima bez predstavništva pod istim uvjetima kao i svojim državljanima.
2. Država članica može odlučiti da se ova Direktiva primjenjuje na konzularnu zaštitu koju pružaju počasni konzuli u skladu s člankom 23. UFEU-a. Države članice osiguravaju da su građani bez predstavništva propisno obaviješteni o takvim odlukama te o tome u kojoj su mjeri počasni konzuli nadležni za pružanje zaštite u pojedinom slučaju.
Članak 3.
Konzularna zaštita od strane države članice državljanstva
Država članica državljanstva građanina bez predstavništva može od države članice od koje građanin bez predstavništva zatraži ili primi konzularnu zaštitu zatražiti da se zahtjev ili predmet tog građanina bez predstavništva preusmjeri na njegovu vlastitu državu članicu državljanstva kako bi ta država članica državljanstva pružila konzularnu zaštitu u skladu sa svojim pravom ili praksom. Država članica od koje je zatražena zaštita predmet prepušta čim država članica državljanstva potvrdi da dotičnom građaninu bez predstavništva pruža konzularnu zaštitu.
Članak 4.
Građani bez predstavništva u trećim zemljama
Za potrebe ove Direktive „građanin bez predstavništva” znači svaki građanin koji ima državljanstvo države članice koja nema predstavništvo u trećoj zemlji kako je navedeno u članku 6.
Članak 5.
Članovi obitelji građana bez predstavništva u trećim zemljama
Konzularna zaštita pruža se članovima obitelji koji sami nisu građani Unije, a koji su u pratnji građana bez predstavništva u trećoj zemlji, u istom opsegu i pod istim uvjetima kao što bi se pružila članovima obitelji građana države članice koja pruža pomoć, a koji sami nisu građani Unije, u skladu s nacionalnim pravom ili praksom te države članice.
Članak 6.
Nepostojanje predstavništva
Za potrebe ove Direktive država članica nema predstavništvo u trećoj zemlji ako u toj zemlji nema stalno uspostavljeno veleposlanstvo ili konzulat ili u njoj nema veleposlanstvo, konzulat ili počasnog konzula koji bi u pojedinom predmetu stvarno bili u stanju pružiti konzularnu zaštitu.
Članak 7.
Pristup konzularnoj zaštiti i drugi aranžmani
1. Građani bez predstavništva imaju pravo tražiti zaštitu od veleposlanstva ili konzulata bilo koje države članice.
2. Ne dovodeći u pitanje članak 2., jedna država članica može trajno predstavljati drugu državu članicu te veleposlanstva ili konzulati država članica mogu, kad god se to smatra potrebnim, sklapati praktične aranžmane o podjeli odgovornosti za pružanje konzularne zaštite građanima bez predstavništva. Države članice Komisiju i Europsku službu za vanjsko djelovanje (ESVD) obavješćuju o takvim aranžmanima, a Unija i države članice objavljuju ih kako bi se osigurala transparentnost za građane bez predstavništva.
3. U slučajevima u kojima je sklopljen praktični aranžman, kako je predviđeno u stavku 2., veleposlanstvo ili konzulat od kojih građanin bez predstavništva zatraži konzularnu zaštitu, a koji u skladu s posebnim aranžmanom koji je na snazi nije određen kao nadležan osigurava da se zahtjev tog građanina preusmjeri na odgovarajuće veleposlanstvo ili konzulat, osim ako bi to ugrozilo konzularnu zaštitu, a osobito ako je zbog žurnosti potrebno da veleposlanstvo ili konzulat od kojeg je zatražena zaštita djeluje odmah.
Članak 8.
Identifikacija
1. Podnositelji zahtjeva za konzularnu zaštitu predočenjem svojih putovnica ili osobnih iskaznica dokazuju da su građani Unije.
2. Ako građanin Unije ne može predočiti važeću putovnicu ili osobnu iskaznicu, državljanstvo se može dokazati na bilo koji drugi način, što prema potrebi uključuje provjere kod diplomatskih ili konzularnih tijela države članice za koju podnositelj zahtjeva tvrdi da je njezin državljanin.
3. U pogledu članova obitelji iz članka 5. identitet i postojanje obiteljske veze mogu se dokazati na bilo koji način, uključujući tako da država članica koja pruža pomoć obavlja provjeru kod diplomatskih ili konzularnih tijela države članice državljanstva građana iz stavka 1.
Članak 9.
Vrste pomoći
Konzularna zaštita iz članka 2. može između ostalog uključivati pomoć u sljedećim situacijama:
(a)
pomoć u slučaju uhićenja ili pritvora;
(b)
pomoć žrtvi kaznenog djela;
(c)
pomoć u slučaju teške nesreće ili teške bolesti;
(d)
pomoć u slučaju smrti;
(e)
podrška i repatrijacija u hitnim slučajevima;
(f)
pomoć u slučaju potrebe za privremenim putnim ispravama, kako je predviđeno u Odluci 96/409/ZVSP (8).
POGLAVLJE 2.
MJERE KOORDINACIJE I SURADNJE
Članak 10.
Opća pravila
1. Diplomatska i konzularna tijela država članica blisko surađuju te se koordiniraju međusobno i s Unijom kako bi osigurala zaštitu građana bez predstavništva u skladu s člankom 2.
2. Kada država članica zaprimi zahtjev za konzularnu zaštitu od osobe koja tvrdi da je građanin bez predstavništva ili je obaviještena da se pojedini građanin bez predstavništva nalazi u izvanrednoj situaciji, poput one navedene u članku 9., ona se bez odgode savjetuje s ministarstvom vanjskih poslova države članice za koju ta osoba tvrdi da je njezin državljanin ili, prema potrebi, s nadležnim veleposlanstvom ili konzulatom te države članice te im pruža sve relevantne informacije koje su joj na raspolaganju, uključujući o identitetu dotične osobe, mogućim troškovima konzularne zaštite i o članovima obitelji kojima eventualno također treba pružiti konzularnu zaštitu. To se savjetovanje odvija prije pružanja pomoći, osim u slučajevima iznimne hitnosti. Država članica koja pruža pomoć također olakšava razmjenu informacija između dotičnog građanina i tijelâ države članice državljanstva tog građanina.
3. Država članica državljanstva građanina na zahtjev ministarstvu vanjskih poslova ili nadležnom veleposlanstvu ili konzulatu države članice koja pruža pomoć daje sve relevantne informacije o dotičnom predmetu. Ona je također odgovorna za sve potrebne kontakte s članovima obitelji ili drugim relevantnim osobama ili tijelima.
4. Države članice obavješćuju ESVD putem njegove sigurne internetske stranice o odgovarajućoj kontaktnoj točki ili točkama pri ministarstvima vanjskih poslova.
Članak 11.
Uloga delegacija Unije
Delegacije Unije blisko surađuju te se koordiniraju s veleposlanstvima i konzulatima država članica kako bi pridonijele suradnji i koordinaciji na lokalnoj razini i u kriznim situacijama, osobito pružanjem dostupne logističke podrške, uključujući uredski i organizacijski prostor, kao što je privremeni smještaj za konzularno osoblje i interventne skupine. Delegacije Unije i sjedište ESVD-a također olakšavaju razmjenu informacija između veleposlanstava i konzulata država članica te, prema potrebi, lokalnih tijela. Delegacije Unije također stavljaju na raspolaganje opće informacije o pomoći na koju bi građani bez predstavništva mogli imati pravo, osobito o sklopljenim praktičnim aranžmanima, ako je to primjenjivo.
Članak 12.
Suradnja na lokalnoj razini
Sastanci o suradnji na lokalnoj razini uključuje redovitu razmjenu informacija o pitanjima relevantnima za građane bez predstavništva. Na tim sastancima države članice, kad god je to potrebno, dogovaraju praktične aranžmane iz članka 7. kako bi se osiguralo da su građani bez predstavništva djelotvorno zaštićeni u dotičnoj trećoj zemlji. Osim ako se države članice dogovore drukčije, tim sastancima predsjeda predstavnik države članice, koji blisko surađuje s delegacijom Unije.
Članak 13.
Pripravnost za kriznu situaciju i suradnja u kriznoj situaciji
1. Pri planiranju za slučaj nužde na lokalnoj razini vodi se računa o građanima bez predstavništva. Države članice koje imaju predstavništvo u trećoj zemlji planove za slučaj nužde koordiniraju međusobno i s delegacijom Unije kako bi se u slučaju krizne situacije osiguralo pružanje potpune pomoći građanima bez predstavništva. Nadležna veleposlanstva ili konzulate na odgovarajući se način obavješćuje o aranžmanima za pripravnost za krize te ih se, prema potrebi, uključuje u njih.
2. U slučaju krizne situacije Unija i države članice blisko surađuju kako bi osigurale učinkovitu pomoć za građane bez predstavništva. Kad je to moguće, one se međusobno pravodobno obavješćuju o dostupnim kapacitetima za evakuaciju. Ako to zatraže, države članice mogu dobiti potporu postojećih interventnih skupina na razini Unije, uključujući potporu konzularnih stručnjaka, osobito iz država članica bez predstavništva.
3. Vodeća država ili država članica odnosno države članice koje koordiniraju pomoć zadužene su za koordinaciju svake potpore koja se pruža građanima bez predstavništva, uz podršku drugih dotičnih država članica, delegacije Unije i sjedišta ESVD-a. Države članice vodećoj državi ili državi članici odnosno država članicama koje koordiniraju pomoć pružaju sve relevantne informacije o svojim građanima bez predstavništva koji se nalaze u kriznoj situaciji.
4. Vodeća država ili država članica odnosno države članice koje koordiniraju pomoć građanima bez predstavništva prema potrebi mogu tražiti podršku instrumenata kao što su strukture za upravljanje kriznim situacijama ESVD-a i Mehanizam Unije za civilnu zaštitu.
POGLAVLJE 3.
FINANCIJSKI POSTUPCI
Članak 14.
Opća pravila
1. Građani bez predstavništva obvezuju se da će svojoj državi članici državljanstva isplatiti trošak konzularne zaštite, pod istim uvjetima kao i državljani države članice koja pruža pomoć, koristeći se standardnim obrascem iz Priloga I. Građani bez predstavništva dužni su obvezati se da će isplatiti samo one troškove koje bi pod istim uvjetima snosili državljani države članice koja pruža pomoć.
2. Država članica koja pruža pomoć može zatražiti naknadu troškova iz stavka 1. od države članice državljanstva građanina bez predstavništva, koristeći se standardnim obrascem iz Priloga II. Država članica državljanstva građanina bez predstavništva te troškove nadoknađuje u razumnom roku, ne duljem od 12 mjeseci. Država članica državljanstva građanina bez predstavništva može od građanina bez predstavništva zatražiti naknadu takvih troškova.
3. Kada konzularna zaštita pružena građaninu bez predstavništva u slučaju uhićenja ili pritvora obuhvaća neuobičajeno visoke, ali nužne i opravdane troškove u pogledu putovanja, smještaja ili prevođenja za diplomatska ili konzularna tijela, država članica koja pruža pomoć može zatražiti naknadu takvih troškova od države članice državljanstva građanina bez predstavništva, koja ih nadoknađuje u razumnom roku, ne duljem od 12 mjeseci.
Članak 15.
Pojednostavljeni postupak u kriznim situacijama
1. U kriznim situacijama država članica koja pruža pomoć sve zahtjeve za naknadu troškova za bilo koju podršku pruženu građaninu bez predstavništva podnosi ministarstvu vanjskih poslova države članice državljanstva građanina bez predstavništva. Država članica koja pruža pomoć može zatražiti takvu naknadu čak i ako građanin bez predstavništva nije potpisao da se obvezuje na isplatu u skladu s člankom 14. stavkom 1. To državu članicu državljanstva građanina bez predstavništva ne sprečava da od dotičnog građanina bez državljanstva zahtijeva isplatu na temelju nacionalnih pravila.
2. Država članica koja pruža pomoć od države članice državljanstva građanina bez predstavništva može zatražiti nadoknadu takvih troškova na razmjernoj osnovi, dijeljenjem ukupne vrijednosti stvarnih troškova s brojem građana kojima je pružena pomoć.
3. Kada je država članica koja pruža pomoć primila financijsku potporu putem pomoći iz Mehanizma Unije za civilnu zaštitu, svaki doprinos države članice državljanstva građanina bez predstavništva utvrđuje se nakon što se odbije doprinos Unije.
POGLAVLJE 4.
ZAVRŠNE ODREDBE
Članak 16.
Povoljniji tretman
Države članice mogu uvesti ili zadržati odredbe koje su povoljnije od odredaba ove Direktive u onoj mjeri u kojoj su one u skladu s ovom Direktivom.
Članak 17.
Prenošenje
1. Države članice donose zakone i druge propise potrebne za usklađivanje s ovom Direktivom do 1. svibnja 2018.
Kada države članice donose te odredbe, one sadržavaju upućivanje na ovu Direktivu ili se na nju upućuje prilikom njihove službene objave. Države članice određuju načine tog upućivanja.
2. Države članice Komisiji dostavljaju tekst glavnih odredaba nacionalnog prava koje donesu u području na koje se odnosi ova Direktiva.
Članak 18.
Stavljanje izvan snage
Odluka 95/553/EZ stavlja se izvan snage s učinkom od1. svibnja 2018.
Članak 19.
Izvješćivanje, ocjenjivanje i preispitivanje
1. Države članice Komisiji pružaju sve relevantne informacije o provedbi i primjeni ove Direktive. Na temelju tih pruženih informacija Komisija Europskom parlamentu i Vijeću podnosi izvješće o provedbi i primjeni ove Direktive do 1. svibnja 2021.
2. Komisija u izvješću iz stavka 1. ocjenjuje način na koji se ova Direktiva provodila te razmatra postoji li potreba za dodatnim mjerama, uključujući prema potrebi izmjene kojima bi se Direktivu prilagodilo s ciljem da se dodatno olakša ostvarivanje prava građana Unije na konzularnu zaštitu.
Članak 20.
Stupanje na snagu
Ova Direktiva stupa na snagu dvadesetog dana od dana objave u Službenom listu Europske unije.
Članak 21.
Adresati
Ova je Direktiva upućena državama članicama.
Sastavljeno u Luxembourgu 20. travnja 2015.