KOMMISSIONENS AFGØRELSE
af 20. november 2013
om Frankrigs statsstøtte SA 16237 (C58/02) (ex N118/02) til SNCM
(meddelt under nummer C(2013) 7066)
(Kun den franske udgave er autentisk)
(EØS-relevant tekst)
(2014/882/EU)
EUROPA-KOMMISSIONEN HAR -
under henvisning til traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde, særlig artikel 108 (1), stk. 2, første afsnit,
under henvisning til aftalen om Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde, særlig artikel 62, stk. 1, litra a),
efter at have opfordret interesserede parter til at fremsætte deres bemærkninger i overensstemmelse med ovennævnte artikler (2), under hensyn til disse bemærkninger, og
ud fra følgende betragtninger:
I. SAGSFORLØB
(1)
Den 18. februar 2002 anmeldte Frankrig en påtænkt omstruktureringsstøtte til Société Nationale Maritime Corse-Méditerranée (herefter benævnt »SNCM«), suppleret med yderligere oplysninger i brev af 3. juli 2002 (3). Denne omstruktureringsstøtte blev anmeldt, efter at de franske myndigheder den 20. december 2001 havde anmeldt et kontantlån fra Compagnie Générale Maritime et Financière (herefter benævnt »CGMF«) (4) til SNCM på 22,5 mio. EUR som redningsstøtte. Kommissionen godkendte ved beslutning af 17. juli 2002 (5) (herefter benævnt »beslutningen fra 2002«) redningsstøtten til SNCM efter den indledende undersøgelsesprocedure i EF-traktatens artikel 88, stk. 3. Den anmeldte omstruktureringsstøtte bestod i en kapitaltilførsel på 76 mio. EUR til SNCM via CGMF.
(2)
Ved brev af 19. august 2002 meddelte Kommissionen de franske myndigheder, at den havde besluttet at indlede den formelle undersøgelsesprocedure (6) efter EF-traktatens artikel 88, stk. 2, i overensstemmelse med artikel 6 i Rådets forordning (EF) nr. 659/1999 (7).
(3)
Den 8. oktober 2002 (8) fremsendte de franske myndigheder deres bemærkninger til Kommissionen vedrørende beslutningen af 19. august 2002 (9).
(4)
På anmodning af de franske myndigheder blev der afholdt arbejdsmøder med Kommissionens tjenestegrene henholdsvis den 24. oktober 2002, den 3. december 2002 og den 25. februar 2003.
(5)
I forbindelse med indledningen af proceduren modtog Kommissionen bemærkninger fra to virksomheder - fra Corsica Ferries France (herefter benævnt »CFF«) den 8. januar 2003 (10) og fra STIM d'Orbigny (Stef-TFE-koncernen) (herefter benævnt »STIM«) den 7. januar 2003 - samt fra forskellige lokale og regionale forvaltninger den 18. december 2002 og den 9. og 10. januar 2003. Kommissionen videresendte ved brev af henholdsvis den 13. og 16. januar 2003 og den 5. og 21. februar 2003 disse bemærkninger til Frankrig, så de franske myndigheder kunne fremkomme med deres kommentarer.
(6)
De franske myndigheder meddelte Kommissionen deres kommentarer til bemærkningerne fra CFF og STIM den 13. februar 2003 (11) og den 27. maj 2003 (12).
(7)
Den 16. januar 2003 fremsendte Kommissionens tjenestegrene en anmodning om yderligere oplysninger, som de franske myndigheder besvarede den 21. februar 2003.
(8)
Ved brev af 10. februar 2003 (13) redegjorde de franske myndigheder mere detaljeret for, hvorfor de mente, at støtteprojektet på alle punkter overholdt EF-rammebestemmelserne for statsstøtte til redning og omstrukturering af kriseramte virksomheder (14) (herefter benævnt »rammebestemmelserne fra 1999«).
(9)
Den 25. februar 2003 (15) fremsendte de franske myndigheder efter anmodning fra Kommissionen kopi af aktionæraftalen mellem SNCM og STIM.
(10)
Ved beslutning 2004/166/EF (16) (herefter benævnt »beslutningen fra 2003«) godkendte Kommissionen på visse betingelser omstruktureringsstøtten til SNCM, der skulle udbetales i to rater, den ene på 66 mio. EUR og den anden på højst 10 mio. EUR, idet det endelige beløb skulle fastsættes afhængigt af nettoprovenuet fra salget af aktiver efter vedtagelsen af beslutningen fra 2003. Udbetalingen af den første rate blev godkendt ved beslutningen fra 2003.
(11)
Den 13. oktober 2003 anlagde CFF sag ved Retten i Første Instans (herefter benævnt »Retten«) med påstand om annullation af beslutningen fra 2003 (sag T-349/03).
(12)
Ved beslutning 2005/36/EF (17) (herefter benævnt »beslutningen fra 2004«) besluttede Kommissionen, at de ændringer, som Frankrig havde anmodet om den 23. juni 2004, nemlig udskiftning af Aliso med Asco i fortegnelsen over de skibe, SNCM havde tilladelse til at benytte i henhold til beslutningen fra 2003, og salget af Aliso i stedet for Asco, ikke havde betydning for spørgsmålet om, hvorvidt den ved beslutningen fra 2003 godkendte omstruktureringsstøtte var forenelig med fællesmarkedet.
(13)
Ved beslutning af 16. marts 2005 (herefter benævnt »beslutningen fra 2005«) (18) godkendte Kommissionen udbetalingen af anden rate af omstruktureringsstøtten på 3,3 mio. EUR, hvilket bragte det samlede godkendte støttebeløb op på 69,3 mio. EUR.
(14)
Den 15. juni 2005 afsagde Retten dom i sag T-349/03 (19) og annullerede beslutningen fra 2003 med henvisning til en fejlagtig vurdering af støttens minimumskarakter.
(15)
Den 25. oktober 2005 (20) fremsendte de franske myndigheder oplysninger til Kommissionen om udviklingen i rederiets finansielle situation siden anmeldelsen af omstruktureringsplanen af 18. februar 2002.
(16)
Den 17. november 2005 (21) leverede de franske myndigheder oplysninger om gennemførelsen af omstruktureringsplanen fra 2002 og genoprettelsen af SNCM's egenkapital (22).
(17)
Den 15. marts 2006 sendte de franske myndigheder Kommissionen et sammenfattende notat om markedet, forretningsplanen (indtægtsdelen) og den foreløbige resultatopgørelse (23). Kommissionens tjenestegrene fik udleveret yderligere dokumenter den 28. marts 2006 og den 7. april 2006 (24). I forbindelse med sidstnævnte fremsendelse af dokumenter opfordrede de franske myndigheder Kommissionen til at overveje, om ikke en del af omstruktureringsstøtten fra 2002 i dens påståede egenskab af »kompensation for public service-forpligtelser«, mere specifikt et beløb på 53,48 mio. EUR, i stedet for at blive betegnet som støtte til omstrukturering burde opfattes som ikkestøtte i overensstemmelse med retspraksis, jf. Altmark-dommen (25), eller som en særlig foranstaltning uafhængigt af omstruktureringsplanen i overensstemmelse med EF-traktatens artikel 86, stk. 2.
(18)
Den 21. april 2006 fik Kommissionen med henvisning til artikel 4 i Rådets forordning (EF) nr. 139/2004 (26) meddelelse om en planlagt fusion, hvorved virksomhederne Veolia Transport (herefter benævnt »VT«) (27) og Butler Capital Partners (herefter benævnt »BCP«) i fællesskab ville få kontrollen med SNCM (28). Kommissionen besluttede ikke at rejse indsigelse mod den anmeldte fusion og erklærede den forenelig med det indre marked ved beslutning af 29. maj 2006 (29).
(19)
Den 21. juni 2006 (30) fik Kommissionen af de franske myndigheder tilsendt økonomi-, finans- og industriministeriets bekendtgørelse af 26. maj 2006 om godkendelse af finansielle transaktioner besluttet af de franske statsbaner, Société nationale des chemins de fer français (herefter benævnt »SNCF«), og dekret nr. 2006-606 af 26. maj 2006 om overførsel af SNCM til den private sektor.
(20)
Oplysningerne om tildelingen af public service-kontrakten og støtten af social karakter til besejlingen af Korsika blev fremsendt til Kommissionen den 7. juni 2006 (31).
(21)
Ved brev af 13. september 2006 underrettede Kommissionen de franske myndigheder om beslutningen om at indlede den formelle undersøgelsesprocedure efter EF-traktatens artikel 88, stk. 2, i overensstemmelse med artikel 6 i forordning (EF) nr. 659/1999 vedrørende de nye støtteforanstaltninger til fordel for SNCM og lade den omfatte den i 2002 anmeldte omstruktureringsplan (32) (herefter benævnt »beslutningen fra 2006«).
(22)
Den 16. november 2006 fremsendte Frankrig sine bemærkninger til Kommissionen vedrørende beslutningen fra 2006 (33).
(23)
Efter at Kommissionen fra visse interesserede parter var blevet anmodet om at forlænge fristen for fremsættelse af bemærkninger (34) med en måned, besluttede Kommissionen at give samtlige interesserede parter denne yderligere frist (35).
(24)
Fra CFF (36) og STIM (37) modtog Kommissionen bemærkninger, der blev videresendt til de franske myndigheder ved brev af 20. februar 2007. En tredjepart fremsendte ligeledes bemærkninger til de franske myndigheder og genfremsatte dem den 28. maj 2008.
(25)
De franske myndigheder meddelte deres kommentarer til bemærkningerne fra de interesserede tredjeparter den 30. april 2007 (38).
(26)
Den 20. december 2007 indgav CFF som opfølgning på fremsendelsen af oplysninger den 15. juni 2007 og den 30. november 2007 en klage over SNCM til Kommissionen. Klagen vedrører artikel 3 i den nye public service-kontrakt, der blev undertegnet i juni 2007 mellem Korsikas regionalforvaltning og konsortiet Compagnie Méridionale de Navigation-SNCM for perioden 2007-2013. Ifølge CFF indebar gennemførelsen af bestemmelserne i denne artikel mobilisering af yderligere finansielle ressourcer til SNCM på 10 mio. EUR for 2007. Endvidere ville kompensationen til SNCM for public service-forpligtelsen udgøre statsstøtte, som desuden var ulovlig, fordi den ikke var anmeldt til Kommissionen.
(27)
Kommissionen meddelte de interesserede parter sin beslutning om at forlænge fristen for tredjemand til at fremsætte bemærkninger til den 14. marts 2008.
(28)
Den 26. marts 2008 fremsendte Kommissionen bemærkningerne fra de interesserede tredjeparter til Frankrig, der meddelte sine kommentarer henholdsvis den 28. marts 2008, den 10. april 2008 og den 28. april 2008.
(29)
Ved beslutning af 8. juli 2008 afgjorde Kommissionen, at de nye foranstaltninger fra 2006 ikke udgjorde statsstøtte, jf. EF-traktatens artikel 87, stk. 1, og at de i 2002 anmeldte foranstaltninger var støtte, som er forenelig med det indre marked.
(30)
Denne beslutning blev delvis annulleret af Retten den 11. september 2012 (39). Retten fandt, at Kommissionens konklusioner om de foranstaltninger, der var gennemført i 2006, var behæftet med åbenbart urigtige skøn. Vedrørende omstruktureringsforanstaltningerne fra 2002 fandt Retten, at analysen heraf skulle revideres, eftersom den annullerede beslutning var baseret på, at foranstaltningerne fra 2006 ikke var statsstøtte.
(31)
Som den eneste blev beslutningens konklusion om, at støtten på 53,4 mio. EUR som kompensation for SNCM's public service-forpligtelser i perioden 1991-2001 er forenelig, ikke annulleret. Dette punkt vil derfor ikke blive behandlet i denne afgørelse.
(32)
Kommissionen skal derfor træffe en ny endelig afgørelse. Der skal således ikke søges oplysninger efter datoen for den annullerede beslutnings vedtagelse. Efter annullationen må Kommissionen nemlig dels vurdere, om nogle af de omtvistede foranstaltninger svarer til en privat investors adfærd under markedsøkonomiske vilkår og dels - for så vidt de undersøgte foranstaltninger udgør statsstøtte - om betingelserne for forenelighed i henhold til de relevante rammebestemmelser er opfyldt. For hver af disse to undersøgelser kan Kommissionen i overensstemmelse med Rettens praksis (40) kun tage hensyn til de oplysninger, den havde til rådighed på datoen for vedtagelsen af den annullerede beslutning, dvs. den 8. juli 2008 (41).
(33)
Et møde fandt sted den 13. november 2012 med deltagelse af Kommissionen, de franske myndigheder og repræsentanter for SNCM.
(34)
Ved brev af 6. december 2012 og 5. februar 2013 anmodede de franske myndigheder to gange om en afgørelse om genoptagelse af sagens behandling af følgende grunde: ved at præcisere kriterierne for testen for den markedsøkonomiske investor, afsagde Retten angiveligt en nyskabende dom i retspraksis, som gjorde det nødvendigt at genåbne den kontradiktoriske procedure. Ved brev af 15. januar og 13. februar 2013 afviste Kommissionen disse anmodninger og understregede, at sagen kunne genoptages på det præcise tidspunkt, hvor ulovligheden var sket, og mindede om, at afgørelsen fra 2006 om at indlede undersøgelsen ikke var ulovlig. Kommissionen meddelte dog de franske myndigheder, at det stod dem frit for at indsende alle supplerende oplysninger om overvejelser, analyser eller ethvert dokument, de fandt passende.
(35)
De franske myndigheder sendte Kommissionen et oplysningsblad den 16. maj 2013.
(36)
Ved brev af 19. juni 2013 anmodede SNCM ligeledes om en afgørelse om genoptagelse af den formelle undersøgelsesprocedure af samme årsager som de franske myndigheder. Kommissionen afviste kravet ved skrivelse af 10. juli 2013. Kommissionen meddelte dog SNCM, at det stod dem frit for at indsende alle supplerende oplysninger om overvejelser, analyser eller ethvert dokument, de fandt passende.
(37)
Den 27. august 2013 sendte SNCM et oplysningsblad og en ny rapport vedrørende afhændelsen af SNCM.
II. BESKRIVELSE
2.1. STØTTEMODTAGEREN
(38)
Modtageren af den støtte, der er emnet for denne afgørelse, er SNCM, der har flere datterselskaber i søtransportsektoren, og som fragter passagerer samt person- og lastbiler mellem det franske fastland og Korsika, Italien (Sardinien) og Maghreb (Algeriet og Tunesien).
(39)
Aktieselskabet SNCM blev oprettet i 1969 ved fusionen af Compagnie générale transatlantique og Compagnie de navigation mixte, der begge var oprettet i 1850. Rederiet hed på daværende tidspunkt Compagnie générale transméditerranéenne, men blev i 1976 omdøbt til Société nationale maritime Corse-Méditerranée, efter at Société nationale des chemins de fer (SNCF) havde købt aktier i rederiet. Rederiet var i realiteten udvalgt af den franske regering til at sikre princippet om territorial enhed i relation til Korsika, idet dets takster for søtransport skulle tilpasses SNCF's takster for jernbanetransport i henhold til en overenskomst, der blev indgået den 31. marts 1976 for 25 år. Compagnie générale transatlantique havde i forvejen ved en tidligere overenskomst af 23. december 1948 af den franske regering fået til opgave at sikre trafikbetjeningen af Korsika.
(40)
Da den planlagte kapitaltilførsel blev anmeldt i 2002, ejedes 20 % af SNCM af SNCF og 80 % af CGMF. Efter fusionen den 30. maj 2006 (jf. betragtning 18 i denne afgørelse) ejer BCP og VT henholdsvis 38 % og 28 % af aktierne i SNCM, mens CGMF fortsat kontrollerer 25 % (9 % af aktierne ejes af medarbejderne).
(41)
I 2008 er SNCM's vigtigste datterselskaber Compagnie Méridionale de Navigation (herefter benævnt »CMN«) (42), Compagnie Générale de Tourisme et d'Hôtellerie (CGTH) (43), Aliso Voyage (44), Sud-Cargos (45), Société Aubagnaise de Restauration et d'Approvisionnement (SARA) (46), Ferrytour (47) og Les Comptoirs du Sud (48).
(42)
Efter salget af højhastighedsfartøjerne Aliso i september 2004 og Asco (49) i maj 2005, består SNCM's flåde af ti skibe (fem bilfærger (50), fire kombi-skibe (fragt og passagerer) (51) og et højhastighedsfartøj, der primært sejler fra Nice) (52). Syv af disse er regulært ejet af SNCM (53).
(43)
For fuldstændighedens skyld skal det oplyses, at rutesejladsen mellem havnene på det franske fastland og Korsika siden 1948 har været betragtet som en public service-forpligtelse, som SNCM og CMN havde koncession på fra 1976 til 2001 i henhold til en rammeaftale, der oprindelig blev indgået for 25 år. I medfør af de gældende EF-regler (54) og efter et EU- udbud (55) iværksat af regionalforvaltningen på Korsika (56), fik SNCM og CMN i fællesskab tildelt public service-kontrakten for sejladsen mellem Marseille og Korsika til gengæld for finansielle kompensationer i 2002-2006.
(44)
Da kontrakten udløb ved udgangen af 2006, blev public service-forpligtelserne vedrørende trafikbetjeningen af Korsika efter et nyt EU-udbud (57) overdraget konsortiet SNCM-CMN med virkning fra den 1. maj 2007 til den 31. december 2013 mod en kompensation på ca. 100 mio. EUR om året.
(45)
Sideløbende hermed er der pålagt alle transportvirksomheder, der besejler Korsika fra Toulon og Nice, forpligtelser med hensyn til antallet af overfarter. På disse ruter har indbyggerne på Korsika og visse andre kategorier af passagerer fra 2002 til 2013 nydt godt af særligt fordelagtige vilkår, der er indført i overensstemmelse med Kommissionens beslutninger af henholdsvis 2. juli 2002 (58) og 24. april 2007 (59).
2.2. KONKURRENCESITUATIONEN
(46)
SNCM opererer inden for passager- og godstrafik på især to forskellige markeder: dels Korsika og Maghreb fra Frankrig, dels lejlighedsvis Italien og Spanien.
2.2.1. Besejlingen af Korsika
2.2.1.1. Passagertrafik
(47)
Passagertrafikken til og fra Korsika er et stærkt sæsonpræget marked. Det er karakteriseret ved sæsonmæssige spidsbelastningsperioder med op til ti gange flere passagerer end i den mest »stille« måned i lavsæsonen, hvilket kræver, at operatøren råder over en flåde, der er dimensioneret til at kunne klare sådanne spidsbelastninger. Halvdelen af årsomsætningen ligger i juli og august. Der er desuden stor forskel på passagermængden henholdsvis til og fra øen, selv i højsæsonen: i juli er afgangene fra fastlandet f.eks. fuldt besat, mens der næsten ingen passagerer er på tilbageturen. Det betyder, at skibenes gennemsnitlige belægningsgrad på årsbasis er forholdsvis lav.
(48)
SNCM har traditionelt været den operatør, der sikrede trafikforbindelsen mellem Korsika og det franske fastland. Rent skematisk ligger to tredjedele af selskabets aktivitet på trafikken mellem Marseille og Korsika i forbindelse med varetagelsen af public service-forpligtelsen; den sidste tredjedel af aktiviteten udgøres af trafikforbindelser mellem andre havne (Nice-Korsika, Toulon-Korsika og internationale forbindelser til Sardinien og Maghreb).
(49)
SNCM havde længe monopol inden for sin hovedaktivitet. Siden 1996 har rederiet imidlertid været udsat for en konkurrence, som har udviklet sig meget hurtigt. Rederiet CFF er således i dag den dominerende aktør inden for skibsforbindelserne mellem fastlandet og Korsika, og dets markedsandel er fortsat stigende. Selv om CFF kun har været til stede på dette marked siden 1996, er dets passagertrafik vokset med 44 % om året mellem 2000 og 2005, og stigningen fortsætter. I 2008 tager næsten […] (60) % af skibspassagererne mellem fastlandet og Korsika en CFF-færge, mens kun […] (60) % sejler med SNCM, og CMN befordrer den resterende del, der udgør […] (60) %.
(50)
Den stilling, CFF har opnået på markedet siden 2000, kan også aflæses ud af antallet af passagerer i højsæsonen mellem Korsika og det franske fastland. Det fremgår af figuren nedenfor, at CFF's markedsandel er vokset fra 45 % i 2000 til 70 % i 2007, og SNCM's er faldet fra 53 % til 26 % i den samme periode, således at forskellen mellem de to rederier er på mere end 1 million passagerer.
Figur 1
Antallet af passagerer i højsæsonen (maj-september) mellem det franske fastland og Korsika - 2000-2007
Kilde:
Observatoire régional des transports de la Corse.
(51)
SNCM's øvrige konkurrenter af mindre betydning på trafikken til og fra Korsika er Compagnie Méridionale de Navigation (CMN), Moby Lines, Happy Lines og TRIS.
(52)
SNCM's udbud af overfarter og selskabets markedsandele i relation til besejlingen af Korsika er reduceret siden 2006 med en nedgang på 8 % i udbuddet af pladser (- 20 % på ruterne fra Nice og - 3 % på ruterne fra Marseille).
(53)
Det kan dog ud af det fortsatte fald i markedsandele læses, at passagerernes tillid, som i vidt omfang forsvandt under de strejker og uroligheder, der var affødt af arbejdskonflikter i 2004 og 2005, bl.a. i forbindelse med rederiets privatisering, langsomt er ved at vende tilbage.
(54)
Markedet for passagertrafik mellem fastlandet og Korsika er i gennemsnit vokset med 4 % siden 1993. Stigningen forventes at fortsætte, idet der for 2008 ligeledes forventes en stigning på […] (60) % (på det tidspunkt, der er relevant for undersøgelsen af de faktiske omstændigheder) og derefter en mere beskeden vækst de følgende år. Det ser dog ikke ud til, at det får nye aktører til at søge ind på markedet. Ved det udbud, som Office des Transports de Corse iværksatte om en public service-kontrakt om besejlingen af visse havne på Korsika i perioden 2007-2013, indkom der kun bud fra CFF og SNCM-CMN, selv om det var muligt kun at byde ind på en del af en given rute.
(55)
SNCM's største konkurrent, CFF, har øget udbuddet af pladser - og dermed sin markedsandel - ganske kraftigt fra 500 000 til 4,5 mio. mellem 1999 og 2007 (30 % af forøgelsen har fundet sted mellem 2006 og 2007), hvorved selskabets passagertrafik har kunnet øges (fra 1,3 mio. passagerer i 2005 til 1,6 mio. i 2007). Denne politik har dog medført en strukturelt set lavere belægningsgrad for CFF end for SNCM med en forskel på 10 procentpoint i 2007. For SNCM var den gennemsnitlige belægningsgrad for hele året 48 % i 2007, hvilket er normalt i betragtning af markedets stærkt sæsonbestemte struktur (jf. ovenfor).
2.2.1.2. Fragttrafik
(56)
Hvad angår fragttrafikken til og fra Korsika, havde SNCM i 2005 ca. 45 % af markedet Marseille-Toulon til Korsika.
(57)
Med hensyn til almindelig godstransport (»uledsaget«) har SNCM og CMN tilsammen i realiteten monopol. I forbindelse med public service-kontrakten tilbyder de to selskaber hyppige afgange fra Marseille til alle havne på Korsika.
(58)
Ledsagede anhængere, der transporteres med færgerne, udgør i alt ca. 24 % af den almindelige godstransport målt i løbende meter, og her er der konkurrence mellem samtlige passagertrafikselskaber. SNCM og CMN sidder også på størsteparten af denne ledsagede trafik. De øvrige operatører, især CFF, har en markedsandel på 10 % svarende til 2 % af det samlede marked.
(59)
For køretøjer med egen trækkraft (61), der transporteres med færgerne (ca. 24 % af den almindelige godstransport i 2003) har SNCM og CMN ligeledes størsteparten af det pågældende marked. CFF har dog siden 2002 udviklet sit udbud og har nu ca. 15 % af markedet.
2.2.2. Besejlingen af Maghreb
(60)
Tunesien og Algeriet er et vigtigt marked med ca. 5 mio. passagerer, hovedsagelig flypassagerer. I denne sammenhæng repræsenterer skibstrafikken ca. 15 % af trafikstrømmene. Algeriet er et betydeligt marked for passagerskibstrafik med 560 000 passagerer, mens det tunesiske marked er noget mindre med 250 000 passagerer.
(61)
Markedet for skibstrafik mellem Frankrig og Maghreb har været støt voksende med 13 % mellem 2001 og 2005. I betragtning af udsigterne til stigende turiststrømme til denne region forventedes der (på det tidspunkt, der er relevant for undersøgelsen af de faktiske omstændigheder) en årlig vækst i skibstrafikken på 4 % frem til 2010.
(62)
I Algeriet indtager SNCM pladsen som markedets næststørste operatør efter Entreprise Nationale de Transport Maritime de Voyageurs (ENTMV), der er et offentligt algerisk rederi. SNCM's markedsandel er vokset fra 24 % i 2001 til 35 % i 2005.
(63)
SNCM er ligeledes den næststørste operatør på det tunesiske marked efter Compagnie tunisienne de navigation (CTN). Selv om SNCM siden 2001 har mistet markedsandele til CTN og er gået fra 44 % til 39 % i 2004, kunne der dog konstateres en forbedring i 2005 (40 %).
2.3. DE FORANSTALTNINGER, DER ER GENSTANDEN FOR DENNE AFGØRELSE
2.3.1. Kapitaltilførslen til SNCM i 2002
(64)
Efter Kommissionens beslutning af 17. juli 2002 om godkendelse af redningsplanen for SNCM (62) anmeldte de franske myndigheder den 18. februar 2002 en omstruktureringsplan til fordel for SNCM. Denne foranstaltning bestod i gennem moderselskabet CGMF at tilføre SNCM kapital af en størrelsesorden på 76 mio. EUR, heraf 46 mio. EUR til dækning af omkostninger ved omstruktureringer (63). Denne kapitaltilførsel havde til formål af bringe SNCM's egenkapital op fra 30 mio. EUR til 106 mio. EUR.
(65)
I overensstemmelse med rammebestemmelserne fra 1999 forelagde de franske myndigheder Kommissionen en omstruktureringsplan (64) for SNCM:
i)
reduktion af antallet af overfarter og omfordeling af selskabets skibe mellem de forskellige ruter (færre overfarter til Korsika og øget besejling af Maghreb). I omstruktureringsplanen var der forudset en reduktion af antallet af overfarter fra 4 138 (3 835 for SNCM og 303 for datterselskabet Corsica Marittima) til 3 410 i 2003 med følgende ændringer af trafikken:
-
ændring af overfarterne mellem Marseille og Korsika i henhold til betingelserne i public service-kontrakten for 2001-2006
-
næsten totalt ophør med sejlads mellem Toulon og Korsika
-
indskrænkning af overfarter mellem Nice og Korsika
-
ophør med at besejle ruten Livorno-Bastia med specialfartøjer og fuldstændig lukning af ruten i 2003
-
flere overfarter til Algeriet og Tunesien med skibene Méditerranée, Île de Beauté og Corse og midlertidig indstilling af overfarten Genova-Tunis.
ii)
reduktion af flåden med fire skibe, hvilket skulle indbringe 21 mio. EUR i likvide midler
iii)
frasalg af visse faste aktiver
iv)
nedskæring af personalet (65) med ca. 12 %, hvilket kombineret med en tilbageholdende lønpolitik skulle reducere bemandingsudgifterne på 61,8 mio. EUR i 2001 til 54,8 mio. EUR i gennemsnit fra 2003 til 2006 og udgifterne til personale i land på 50,3 mio. EUR i 2001 til 45,8 mio. EUR i samme periode
v)
nedlæggelse af de to datterselskaber Compagnie Maritime Toulonnaise og Corsica Marittima, hvis aktiviteter skulle overtages af SNCM.
(66)
Som reaktion på Kommissionens bemærkninger i dennes beslutning af 19. august 2002 redegjorde de franske myndigheder i brev af 31. januar 2003 for de forbedringer, der var foretaget i omstruktureringsplanen på følgende punkter:
-
bindende tilsagn og præciseringer i relation til personalepolitikken
-
en plan for nedbringelse af udgifterne til køb af råvarer og hjælpestoffer
-
tilsagn fra SNCM om ikke at indlede en priskrig med sine konkurrenter på besejlingen af Korsika.
(67)
Angående sidstnævnte punkt præciserede de franske myndigheder, at SNCM giver dette tilsagn uden forbehold, da rederiet mener, at det ville være til skade for dets strategiske positionering og imod dets interesser, fordi det ville medføre lavere indtjening og tillige være i strid med rederiets normale praksis og knowhow at indlede en priskrig.
(68)
I forbindelse med omstruktureringsplanen præsenterede de franske myndigheder Kommissionen for en udførlig finansiel model for perioden 2002-2007 baseret på medianhypoteser for en række variabler (66). De finansielle prognoser viser bl.a., at man allerede i 2003 ville opnå et positivt driftsresultat.
Tabel 1
Finansiel model for perioden 2002-2007
I mio. EUR
2000 Gennemført
2001 Gennemført
2002 Plan
2002 Gennemført
2003 Plan
2004 Plan
2005 Plan
2006 Plan
2007 Plan
Omsætning
204,9
204,1
178
205,8
190,4
192,9
195,2
197,1
193,9
Driftstilskud
85,4
86,7
74,5
77,7
69,9
68,8
68,4
67
68,5
Driftsresultat
-14,7
-5,1
1,2
-5,8
6,8
10,6
10,7
8,1
9
Nettoresultat
-6,2
-40,4
23
4,2
12
14
1
3
3
Egenkapital
67,5
29,7
119
33,8
124
134
145
160
169
Nettogæld (ekskl. leasing)
135,8
134,5
67,7
144,8
55,2
38,2
57,1
115,7
228,1
Finansielle nøgletal
Driftsresultat/omsætn.+ tilskud
-5 %
-2 %
0 %
-2 %
3 %
4 %
4 %
3 %
3 %
Egenkapital/gæld i balancen
50 %
22 %
176 %
23 %
225 %
351 %
254 %
138 %
74 %
Tallene for 2000, 2001 og 2002 er hentet fra SNCM's årsrapporter for 2001 og 2002.
(69)
Kapitaltilførslen på 76 mio. EUR og den forventede tilbagevenden til rentabel drift i 2003 skulle ifølge de franske myndigheder betyde, at egenkapitalen kunne bringes op fra de ca. 30 mio. EUR ved udgangen af 2001 til 120 mio. EUR på kort sigt (2003) og derefter til 160-170 mio. EUR ved planens afslutning (2006-2007). Det ville nedbringe gælden fra 145 mio. EUR i 2002 til mellem 40 og 55 mio. EUR i 2003-2005. I de sidste år af planen forventedes en forøgelse af gælden i forbindelse med udskiftning af et eller to af SNCM's egne skibe.
(70)
De franske myndigheder fremlagde også en følsomhedsanalyse af de forventede resultater i forhold til arbejdshypoteserne om trafikken på de forskellige ruter. De forskellige simulationer viste, at SNCM burde have opnået en rentabel drift i de tænkte eksempler.
(71)
I første omgang pegede de franske myndigheder på to alternative beregningsmetoder, som de selv udelukkede, fordi de var for omkostningsfulde.
i)
Den første beregningsmetode bestod i at lægge omkostningerne ved samtlige omstruktureringsforanstaltninger sammen. Det ville give et finansieringsbehov på 90,9 mio. EUR ved indregning af følgende faktorer:
-
de kumulerede underskud fra 1991 til 2001, dvs. 41,7 mio. EUR (bestående af 29 mio. EUR, som var det tal, man var nået frem til i beslutning 2002/149/EF af 30. oktober 2001 (EFT L 50 af 21.2.2002, s. 66), plus 6,1 mio. EUR for 2000 plus 6,6 mio. EUR (før omstruktureringsomkostninger) for 2001)
-
reduktion af skattebegunstigede afskrivninger mellem disse datoer, svarende til 24 mio. EUR (posten nedskrives fra 86 til 62 mio. EUR på balancen i den pågældende periode, hvilket skyldes, at afskrivningsperioden forlænges fra tolv til tyve år, mindre træk på denne indtægtskilde og øget brug af leasing for de sidst leverede enheder)
-
provenu af salg i forbindelse med omstruktureringen, dvs. 21 mio. EUR, der samtidig indebærer et lavere finansieringsbehov, og
-
den kumulerede virkning af omstruktureringsomkostningerne, der andrager 46,2 mio. EUR (jf. fodnote 58).
ii)
Den anden beregningsmetode bestod i at fastlægge, hvor stor egenfinansiering bankerne ville forlange for hele flåden, idet man ved, at de, hvis de skal finansiere køb af et fartøj, normalt forlanger egenfinansiering svarende til 20-25 % af fartøjets værdi. De franske myndigheders beregning baseret på en historisk anskaffelsespris for flåden på 843 mio. EUR gav det resultat, at SNCM havde behov for mellem 157 og 196 mio. EUR til egenfinansieringen. Fratrækker man den egenkapital, der fandtes ved udgangen af 2001, blev resultatet et rekapitaliseringsbehov på mellem 101 og 140 mio. EUR.
(72)
Den metode, de franske myndigheder i sidste instans valgte til at fastlægge beløbet for kapitaltilførslen, bestod i at beregne finansieringsbehovet på grundlag af den gennemsnitlige gearing i 2000 i fem europæiske færgerederier. På trods af forskellene i disse virksomheders balance valgte de franske myndigheder et gennemsnit på 79 %. De franske myndigheder hævdede, at de finansielle prognoser for 2002-2007 resulterer i en gennemsnitlig gearing på 77 %, og at egenkapitalen skulle være oppe på 169 mio. EUR i 2007. Denne egenkapital skulle kunne opnås med en kapitaltilførsel på 76 mio. EUR og gode resultater af de forskellige foranstaltninger i omstruktureringsplanen.
2.3.2. Foranstaltninger efter kapitaltilførslen i 2002
2.3.2.1. Indledende bemærkning
(73)
Kapitaltilførslen og omstruktureringsplanen fra 2002 gav ikke de ventede resultater, og fra 2004 blev SNCM's økonomiske og finansielle situation kraftigt forværret. Det skyldtes dels en række interne faktorer (arbejdskonflikter, utilstrækkelig og forsinket opfyldelse af produktivitetsmålene og tab af markedsandele), dels faktorer, der lå uden for SNCM's kontrol (ringere interesse for Korsika som turistmål, CFF's erhvervelse af markedsandele og ledelsesmæssige fejl fra den franske stats side (67)) samt stigende brændstofpriser.
(74)
SNCM's resultat blev opgjort til - 32,6 mio. EUR i 2004 og - 25,8 mio. EUR i 2005. Nettoresultatet var - 29,7 mio. EUR i 2004 og - 28,8 mio. EUR i 2005.
(75)
Forværringen af SNCM's økonomiske og finansielle situation foranledigede de franske myndigheder til at frasælge flere aktiver end forudset i omstruktureringsplanen fra 2002 og krævet i beslutningen fra 2003, samt at begynde at søge efter private partnere.
Tabel 2
Liste over de af SNCM afhændede aktiver siden 2002
Nettoprovenu af salget
Dato
Påtænkte frasalg i anmeldelsen fra 2002 (i 1 000 EUR)
25 165
Aliso
(til erstatning for Asco i overensstemmelse med Kommissionens beslutning af 8.9.2004)
(315)
30.9.2004
Napoléon
6 396
6.5.2002
Monte Rotondo
591
31.7.2002
Liberté
10 088
27.1.2003
Ejendomskomplekset Schuman
8 405
20.1.2003
Yderligere frasalg pålagt af Kommissionen i dennes beslutning af 9.7.2003 (i 1 000 EUR)
5 022
SCI Espace Schuman
765,7
24.6.2003
Southern Trader
2 153
22.7.2003
Someca
1 423,9
30.4.2004
Amadeus
680
12.10.2004
CCM
-
(68)
-
Yderligere frasalg efter beslutningen fra juli 2003 (i 1 000 EUR)
12 600
Asco
7 100
24.5.2005
Sud-Cargos
4 300
15.9.2005
Salg af lejligheder i SNCM's ejendomskompleks
(tidligere beboet af ansatte i SNCM)
1 200
9.2003 til 2006
I ALT (i 1 000 EUR)
42 385
2.3.2.2. Foranstaltninger gennemført efter rekapitaliseringen i 2002
(76)
Udvælgelsen af de private partnere forløb fra den 26. januar 2005 til slutningen af september 2005.
(77)
Den 26. januar og den 17. februar 2005 meddelte den franske regering, at den ville søge efter en privat partner til at tilføre kapital til SNCM for at styrke selskabets struktur og føre det gennem de nødvendige forandringer i forbindelse med selskabets videre udvikling.
(78)
Efter at have udpeget en uafhængig person til at overvåge søgningen gav Agence des Participations de l'Etat (»APE«) en rådgivende bank (»HSBC«) mandat til at kontakte potentielle overtagere.
(79)
I denne forbindelse blev 72 industrielle og finansielle investorer kontaktet med en opfordring til at fastsætte de finansielle vilkår for et tilbud, der skulle styrke selskabets forretningsprojekt og sikre beskæftigelsen og effektiv opfyldelse af public service-forpligtelsen. 23 af de pågældende investorer udtrykte interesse, 15 fortrolighedsaftaler blev undertegnet og 15 orienterende memoranda blev fremsendt. Seks virksomheder fremsatte tilbud i første runde den 5. april 2005, og tre tilbud (Connex, som siden blev Veolia Transdev (VT), Caravelle og BCP) gik videre til anden runde den 17. juni 2005 foruden en interessetilkendegivelse for en mindretalsaktiepost (Comanav). Tre tilbud gik videre til tredje runde den 28. juli 2005.
(80)
Den 14. september 2005 blev hver enkelt virksomhed opfordret til at fremsætte deres bindende og definitive tilbud inden den 15. september 2005. På det tidspunkt trak selskabet Connex sig, og myndighederne modtog to bindende tilbud på tilførsel af kapital og overtagelse af den samlede kapital fra koncernerne BCP og Caravelle.
(81)
Den 27. september 2005 udsendte den franske stat en pressemeddelelse med oplysning om, at man efter en grundig gennemgang af de to tilbud havde valgt tilbuddet fra koncernen BCP, fordi det dels var det mest acceptable ud fra et finansielt synspunkt, dels harmonerede bedst med SNCM's interesser, public service-forpligtelsen og beskæftigelseshensynene. BCP's oprindelige tilbud lød på et negativt beløb på 113 mio. EUR og repræsenterede det laveste overslag over den negative pris.
(82)
De potentielle overtagere havde i forbindelse med deres oprindelige tilbud udtrykkeligt forbeholdt sig mulighed for at justere dette efter gennemgangen af regnskaber og andre forhold. De franske myndigheder oplyste, at den oprindelige negative pris blev justeret opad, efter at undersøgelserne var afsluttet den 16. december 2005, med henvisning til en række objektive forhold, der havde indvirkning på den lovgivningsmæssige og økonomiske kontekst, som SNCM opererer i, og som var indtruffet efter fremsættelsen af tilbuddene den 15. september 2005. Den negative pris blev således ændret til 200 mio. EUR.
(83)
Forhandlingerne mellem de franske myndigheder og de fremtidige overtagere, dvs. BCP associeret med koncernen Connex, som efterfølgende blev til Veolia Transdev, et datterselskab til Veolia, betød, at det endelige beløb blev -142,5 mio. EUR, forhøjet med overtagelsen af en del af udgifterne til sygeforsikringerne for pensionerede medarbejdere fra SNCM (15,5 mio. EUR).
(84)
Efter denne åbne og ikkediskriminerende udvælgelsesprocedure blev der omsider den 13. oktober 2005 indgået en aftale mellem staten, BCP og VT i en meget vanskelig social og finansiel kontekst. VT er således SNCM's industrielle operatør (aktiepost på 28 %), mens BCP er hovedaktionæren med en aktiepost på 38 %. Staten har - bl.a. over for de ansatte - forpligtet sig til at beholde en aktiepost i rederiet på 25 % (69). BCP og VT har udarbejdet en forretningsplan for SNCM, som blev fremsendt til Kommissionen den 7. april 2006.
a) Aftaleprotokollens indhold
(85)
Aftaleprotokollen, i henhold til hvilken 75 % af SNCM's kapital afstås til private overtagere, blev undertegnet den 16. maj 2006 mellem parterne (BCP, VT og CGMF).
(86)
Ifølge afdeling II i aftaleprotokollen forpligter CGMF sig til at godkende, tegne og indbetale en kapitalforøgelse i SNCM på i alt 142,5 mio. EUR.
(87)
Ud over kapitalforøgelsen forpligter CGMF sig til at stille et beløb på 38,5 mio. EUR til rådighed for SNCM i form af et kontokurantlån. Dette lån, som SNCM indbetaler til en spærret konto (i banken CIC), skal anvendes til at finansiere »kulance«-omkostningsdelen oven i de beløb, der skal betales i medfør af lovfæstede og overenskomstmæssige bestemmelser, hvis overtagerne vil gennemføre en plan for personalenedskæringer. Kompensationer ud over de godtgørelser, de pågældende har krav på i medfør af lovfæstede og overenskomstmæssige bestemmelser, udbetales efter individuelle vurderinger udelukkende til ansatte, der har forladt virksomheden, og hvis ansættelseskontrakt dermed er brudt.
(88)
Denne mekanisme er fastsat i artikel II.2 i protokollen om overtagelse af 16. maj 2006, i henhold til hvilken denne konto er beregnet til »finansiering af den del af omkostningerne ved medarbejderes eventuelle frivillige fratræden eller afbrydelse af ansættelseskontrakter …, der skal lægges oven i ethvert beløb, som arbejdsgiveren skal betale i medfør af lovfæstede og overenskomstmæssige bestemmelser«. Bestyreren af den spærrede konto har »til opgave at frigive midlerne i takt med, at de pågældende medarbejdere, der ikke omplaceres internt i SNCM-koncernen, rent faktisk forlader rederiet, og frigive saldoen af det indefrosne beløb, når opgaven som bestyrer er fuldført«. Anvendelsen af denne konto er omfattet af en aftale om en spærret konto, som er bilag til aftaleprotokollen. For at benytte den spærrede konto skal SNCM give bestyrelsesformanden for CGMF en liste med navnene på de personer, hvis ansættelseskontrakt er blevet brudt, og for hvilke den spærrede konto ønskes benyttet, samt en månedlig nettoudgiftsopgørelse, dvs. en udtømmende opgørelse over samtlige godtgørelser og omkostninger, der udbetales til de berørte medarbejdere. Samtidig skal SNCM oplyse bestyreren af den spærrede konto om den »faktiske månedlige ekstraomkostning« for hver medarbejder, hvilket svarer til det tillæg til ethvert beløb, som arbejdsgiveren skal betale i medfør af lovfæstede og overenskomstmæssige bestemmelser. Det samlede beløb til statens supplerende kulanceforanstaltninger ville under ingen omstændigheder kunne overstige 38,5 mio. EUR, og under forudsætning af at disse supplerende sociale foranstaltninger ikke nåede denne grænse i tre år efter gennemførelsen af afhændelsen, ville det overskydende beløb skulle tilbagebetales til staten.
(89)
Efter disse foranstaltninger er der i aftaleprotokollens afdeling III fastsat bestemmelse om, at CGMF til de private overtagere skal afstå aktier svarende til 75 % af virksomhedens aktiekapital og den spærrede konto, der skal anvendes til at finansiere den del af socialplanen, der går ud over de lovfæstede og overenskomstmæssige forpligtelser.
(90)
Ifølge aftaleprotokollens afdeling III skal BCP/VT ligeledes foretage en supplerende kapitalforhøjelse på 8,75 mio. EUR, som stilles til rådighed for SNCM i takt med rederiets likviditetsbehov. I henhold til punkt III.2.7 i aftaleprotokollen svarer værdien af CGMF's aktier på ethvert tidspunkt til den oprindelige nominelle værdi forhøjet med […] (60) % af den nominelle indbetalte værdi multipliceret med D/365, hvor D er antallet af dage forløbet siden den dato, de blev tegnet, fratrukket alle udbetalte beløb (f.eks. udbytte). Disse bestemmelser finder ikke anvendelse, såfremt rederiet går i betalingsstandsning eller træder i likvidation.
(91)
Aftaleprotokollen (afdeling III.5) indeholder en ophævelsesklausul, som overtagerne kan gøre gældende kollektivt, hvis en af følgende begivenheder indtræffer og kan forventes at bringe deres forretningsplan og rederiets tilbagevenden til rentabel drift i fare:
-
SNCM får ikke public service-kontrakten om besejling af Korsika for perioden, der begynder den 1. januar 2007, eller på betydeligt dårligere betingelser.
-
Europa-Kommissionen vedtager en negativ beslutning, eller Retten eller Domstolen træffer en negativ afgørelse, f.eks. i form af en afvisning af transaktionen eller fastsættelse af betingelser, der har væsentlig indvirkning på rederiets værdi, inden for en frist på seks år fra den dag, parterne erhverver rettigheder i rederiet.
(92)
I henhold til afdeling VII i aftaleprotokollen påtager CGMF sig en del af SNCM's sociale forpligtelser, nemlig udgifterne til pensionerede medarbejderes sygeforsikring, med et beløb på 15,5 mio. EUR med virkning fra datoen for overdragelsen af ejendomsretten til virksomheden.
(93)
De nærmere vilkår for virksomhedens ledelse er præciseret i aftaleprotokollens afdeling IV. Her står der, at ledelsesstrukturen i SNCM skal ændres til et aktieselskab med en direktion og en bestyrelse. Sidstnævnte skal i begyndelsen have 10 medlemmer og senere 14. Bestyrelsesformanden skal i en overgangsperiode repræsentere staten. Hvis public service-kontrakten tildeles SNCM, overtager en repræsentant for BCP posten som bestyrelsesformand. Direktionen varetager den driftsmæssige ledelse af SNCM.
(94)
Den 26. maj 2006 godkendte den franske regering afhændelsen af SNCM samt de ovennævnte foranstaltninger.
b) Støtteforanstaltningerne
(95)
Det fremgår af ovenstående, at aftaleprotokollen indeholder tre typer statslige støtteforanstaltninger, der gør det berettiget at undersøge, om de er forenelige med EU-reglerne om statsstøtte:
-
75 % salg af SNCM til en negativ pris på 158 mio. EUR (kapitalindskud på 142,5 mio. EUR og overtagelse af udgifterne til pensionerede medarbejderes sygeforsikring med et beløb på 15,5 mio. EUR)
-
kontokurantlånet fra CGMF på 38,5 mio. EUR til betaling af godtgørelser til de SNCM-medarbejdere, der afskediges
-
kapitaludvidelsen på 8,75 mio. EUR tegnet af CGMF samtidig med indskuddet på 26,25 mio. EUR fra VT og BCP
-
ophævelsesklausulen (70).
2.4. GENSTANDEN FOR DEN FORELIGGENDE AFGØRELSE
(96)
Den foreliggende endelige afgørelse vedrører de foranstaltninger, Frankrig har iværksat til fordel for SNCM siden den 18. februar 2002, dvs.:
-
CGMF's overskydende kapitaltilførsel til SNCM på 76 mio. EUR tildelt i 2002, dvs. 15,81 mio. EUR
-
CGMF's negative salgspris for SNCM på 158 mio. EUR
-
kontokurantlånet fra CGMF på 38,5 mio. EUR til betaling af godtgørelser til de SNCM-medarbejdere, der afskediges
-
den af CGMF tegnede kapitaludvidelse på 8,75 mio. EUR.
(97)
Denne afgørelse vedrører ikke godtgørelsen for SNCM's public service-forpligtelser for perioden 1991-2001, hvis regnskab er blevet bekræftet ved Rettens dom af 11. september 2012 (71).
(98)
Afgørelsen vedrører heller ikke undersøgelsen af de finansielle kompensationer, SNCM har modtaget eller vil modtage i relation til public service-forpligtelserne for perioden 2007-2013, der har været genstand for en særskilt procedure (72).
(99)
Endvidere skal det bemærkes, at både SNCM og Frankrig har anket dommen af 11. november 2012 til Domstolen i de forenede sager C-533/12 P og C-536/12 P. Denne afgørelse træffes dog i henhold til den anfægtede dom, i den udstrækning dommen ophævede afgørelsen af 8. juli 2008. Skulle domstolsprøvelsen føre til en hel eller delvis ophævelse af dommen af 11. november 2012 og medføre genindførelse af nogle af de ved denne dom ophævede dele af domskonklusionen i afgørelsen af 8. juli 2008, bliver denne afgørelse ugyldig som følge af disse appeldomme, for så vidt som den er rettet mod de således genindførte foranstaltninger.
2.5. BAGGRUND FOR INDLEDNINGEN AF DEN FORMELLE UNDERSØGELSESPROCEDURE I 2002 OG FORLÆNGELSEN HERAF TIL 2006
2.5.1. Indledningen af den formelle undersøgelsesprocedure i 2002
(100)
I sin beslutning af 19. august 2002 om at indlede proceduren anerkendte Kommissionen, at SNCM kunne betragtes som en kriseramt virksomhed, men udtrykte tvivl om, hvorvidt den anmeldte støtteforanstaltning var i overensstemmelse med kriterierne i punkt 3.2.2 i rammebestemmelserne fra 1999, der var gældende på daværende tidspunkt.
(101)
Kommissionen havde visse tvivl med hensyn til omstruktureringsplanen, fordi der ikke forelå en analyse af årsagerne til virksomhedens underskud. Kommissionen satte især spørgsmålstegn ved sammenhængen mellem tabene og public service-forpligtelserne, og hvordan SNCM's politik for køb af skibe påvirkede resultatopgørelsen, samt de planlagte foranstaltninger for forøgelse af virksomhedens produktivitet.
(102)
Kommissionen pegede desuden på visse mangler i omstruktureringsplanen, bl.a. manglende konkrete tiltag til nedbringelse af udgifterne til rå- og hjælpestoffer og manglende oplysninger om SNCM's fremtidige takstpolitik.
(103)
Kommissionen var også usikker på, om den beregningsmetode, de franske myndigheder havde anvendt til at fastlægge størrelsen af rekapitaliseringen, var hensigtsmæssig, og det samme gjaldt visse af de hypoteser, der var lagt til grund for de finansielle simulationer.
2.5.2. Udvidelsen af den formelle undersøgelsesprocedure i 2006
(104)
Kommissionen vedtog med sin beslutning af 13. september 2006 at udvide den formelle undersøgelsesprocedure fra 2002 til at omfatte de planlagte foranstaltninger i forbindelse med afhændelsen af SNCM til den private sektor.
(105)
Under forudsætning af, at det pågældende beløb kunne betragtes som statsstøtte, der var forenelig med EF-traktatens artikel 86, stk. 2, fastslog Kommissionen, at det skulle vurderes på grundlag af Fællesskabets rammebestemmelser for statsstøtte til redning og omstrukturering af kriseramte virksomheder (herefter benævnt »rammebestemmelserne fra 2004«) (73). Eftersom omstruktureringsstøtten i så fald var væsentligt lavere end det beløb, der blev anmeldt i 2002 og godkendt i 2003, udtrykte Kommissionen tvivl om, hvorvidt det var hensigtsmæssigt at opretholde alle de krav om kompenserende modydelser, SNCM var blevet pålagt ved Kommissionens beslutning fra 2003.
(106)
Kommissionen var ligeledes i tvivl om, hvorvidt de betingelser, der var fastsat ved beslutningen fra 2003, var overholdt, dvs. princippet om ikke at være prisførende og antallet af overfarter på Korsika-ruterne.
(107)
Med hensyn til den negative pris for salget af SNCM var Kommissionen usikker på, om det var i overensstemmelse med princippet om den private markedsøkonomiske investor, at staten havde gennemført en rekapitalisering inden afhændelsen af SNCM. Kommissionen var navnlig i tvivl om, hvorvidt beregningen af de likvidationsomkostninger, som staten som hovedaktionær ville være tvunget til at betale i tilfælde af SNCM's likvidation, var korrekt.
(108)
Kommissionen var ikke overbevist om, at de finansielle foranstaltninger kunne retfærdiggøres i henhold til rammebestemmelserne fra 2004.
(109)
Kommissionen var desuden i tvivl om, hvorvidt principperne for både en privat og en offentlig investors medvirken var overholdt i forbindelse med den anden rekapitalisering på 8,75 mio. EUR, og hvorvidt tegningsbetingelserne var i overensstemmelse med retspraksis.
(110)
Endelig var Kommissionen usikker på, om de yderligere sociale foranstaltninger for 38,5 mio. EUR i form af støtte til enkeltpersoner kunne give virksomheden en indirekte fordel. Den pegede også på, at det i så fald kunne betyde, at de supplerende fratrædelsesgodtgørelser ikke skulle medregnes som en del af de risici, en fornuftig investor var villig til at løbe.
III. DE FRANSKE MYNDIGHEDERS BEMÆRKNINGER TIL ÅBNINGSSKRIVELSEN
3.1. VEDRØRENDE REKAPITALISERINGEN I 2002
(111)
Den i 2002 anmeldte omstruktureringsplan bestod af en kapitaltilførsel på 76 mio. EUR, hvoraf 53,48 mio. bestod i en kompensation for public service-forpligtelser. Hvis der tages højde for SNCM's salg af aktiver (74), beløber det faktisk udbetalte støttebeløb sig til 69 292 400 EUR. De franske myndigheder mener, at hvis beløbet på 53,48 mio. EUR er forenelig støtte, beløber den støtte, som skal betragtes som omstruktureringsstøtte i henhold til anmeldelsen fra 2002, sig i sidste instans til 15,81 mio. EUR.
3.2. VEDRØRENDE FORANSTALTNINGERNE EFTER REKAPITALISERINGEN I 2002
(112)
Frankrig erindrede indledningsvis om, at den omfattende sociale uro i 2004/05 og forværringen af SNCM's økonomiske og finansielle situation havde foranlediget staten til som hovedaktionær at iværksætte en procedure i januar 2005 for udvælgelse af private investorer og gennemføre hasteforanstaltninger (bl.a. salget af Asco og af aktieposten i Sud-Cargos (75)).
3.2.1. Vedrørende den negative afståelsespris for SNCM
(113)
Under henvisning til den EU-retspraksis på området, der var gældende på det pågældende tidspunkt, opfordrede de franske myndigheder Kommissionen til at vurdere, at den negative afståelsespris for SNCM på 158 mio. EUR ikke indeholdt elementer, der kunne betegnes som støtte i den i EF-traktatens artikel 87, stk. 1, fastsatte betydning, eftersom den franske stat havde handlet på samme måde som en privat, markedsøkonomisk investor.
(114)
Frankrig bemærkede indledningsvis, at slutprisen på 158 mio. EUR, der var lavere i negativ pris end den negative pris, overtagerne oprindeligt forlangte efter deres gennemgang af SNCM, var resultatet af forhandlinger om afståelse af kontrol, der blev ført i forbindelse med et åbent, gennemsigtigt og ikkediskriminerende udbud, og derfor måtte betragtes som en markedspris.
(115)
Frankrig mente, at eftersom denne søgen efter en privat partner til SNCM var foregået inden for rammerne af en åben, gennemsigtig og ikkediskriminerende udbudsprocedure, hvor man havde valgt det bedste bud, var afståelsesprisen en markedspris.
(116)
Ifølge de franske myndigheder havde salget til den negative pris på 158 mio. EUR fundet sted på de for staten mest fordelagtige betingelser i overensstemmelse med den dengang gældende EU-retspraksis og Kommissionens beslutningspraksis og indeholdt derfor intet støtteelement. Frankrig mente således, at denne negative pris var lavere end de likvidationsomkostninger, staten skulle have dækket, hvis virksomheden var trådt i likvidation.
(117)
Denne konklusion var ifølge de franske myndigheder en logisk følge dels af Domstolens retspraksis (herefter benævnt »Gröditzer-dommen« (76)), dels af vurderingen af de faktiske omkostninger ved en likvidation af SNCM (»ABX-beslutningen« (77)).
(118)
Hvad angik den første vurderingsmetode baseret på Gröditzer-dommen, hævdede Frankrig, at denne dom bekræftede Kommissionens vurdering i beslutningen af 8. juli 1999, hvorefter det kun er »likvidationsværdien […] af anlægsaktiverne […], der kan betragtes som likvidationsomkostninger« (78).
(119)
I denne forbindelse var likvidationsværdien af anlægsaktiverne i rapporterne fra CGMF (79) og Oddo-Hastings (80) sat til mindst 190,3 mio. EUR pr. 30. september 2005 (81).
(120)
Eftersom staten som hovedaktionær i et selskab ikke er ansvarlig for selskabets gæld ud over værdien af dets aktiver (Hytasa-dommen (82)), påpegede Frankrig, at likvidationsværdien af selskabets aktiver, der blev anslået til mindst 190,3 mio. EUR, var væsentligt højere end den negative afståelsespris på 158 mio. EUR.
(121)
Hvad angår den anden vurderingsmetode, anførte Frankrig, at den var afledt af Kommissionens beslutning vedrørende belgisk statsstøtte til ABX Logistics. Kommissionen undersøgte her en negativ afståelsespris, der i lighed med prisen i den foreliggende sag havde karakter af en markedspris, og sammenlignede den med de omkostninger, som staten i sin egenskab af aktionær reelt skulle have dækket ved en frivillig akkord eller likvidation i henhold til en sagkyndig vurdering fra en uafhængig tredjepart. Ifølge Frankrig accepterer Kommissionen i den nævnte beslutning, at det er rimeligt at medregne visse omkostninger, der kan tilskrives, at kreditorerne anlægger sag med påstand om personlig hæftelse, eller at den pågældende koncern samtidig likviderer andre afdelinger.
(122)
På grundlag af de førnævnte rapporter fra CGMF og Oddo-Hastings anslog de franske myndigheder de faktiske omkostninger, som den franske stat skulle have dækket i sin egenskab af hovedaktionær, til mellem 312,1 og 361 mio. EUR pr. 30. september 2005. Beløbet fordelte sig som følger:
-
[70-80] (60) mio. EUR til den normale socialplan, der omfatter alle omkostninger i forbindelse med brud på ansættelseskontrakten, og som i henhold til overenskomsten påhviler virksomheden.
-
[30-40] (60) mio. EUR til den ekstraordinære socialplan, der omfatter samtlige ledsageforanstaltninger i forbindelse med SNCM's lovfæstede og vedtægtsbestemte forpligtelser ved afskedigelser samt de indirekte omkostninger ved den normale socialplan.
-
Mellem [200-210] (60) og [250-260] (60) mio. EUR til udbetaling af supplerende fratrædelsesgodtgørelser, som af retten ville blive pålagt staten ud over de godtgørelser, der udbetales i forbindelse med den normale og ekstraordinære socialplan i medfør af dommen fra Appelretten i Rouen den 22. marts 2005 i Aspocomp Group Oyj-sagen.
(123)
Ved denne beregningsmetode tages der hensyn til risikoen for, at den franske stat ville blive dømt til at »hæfte personligt«, hvis en domstol vurderede den som SNCM's reelle leder. De franske myndigheder anslog, at en sådan risiko ikke kunne udelukkes, især ikke i lyset af Kassationsrettens kendelse i en tilsvarende sag i Frankrig (83). De franske myndigheder fastholdt således i flere breve til Kommissionen, at hypotesen om, at staten af en national domstol kunne blive holdt ansvarlig for en statskontrolleret virksomhed, var særdeles realistisk, og at der burde tages hensyn til denne risiko ved beregningen af de faktiske omkostninger ved en eventuel likvidation af SNCM.
(124)
Pr. 30. september 2005 skulle restværdien af SNCM's aktiver (dvs. 190,3 mio. EUR) efter dækning af foranstående gæld udgøre 36,5 mio. EUR. De omkostningselementer, der blev medregnet i tilfælde af, at staten blev holdt ansvarlig, omfattede bl.a. omkostningerne ved ophævelse af de vigtigste driftsaftaler og leasingkontrakterne for skibene samt dækning af efterstående gældsforpligtelser, hvilket skulle resultere i en manko på 134,4 mio. EUR. De franske myndigheder mente, at staten i givet fald ville blive dømt til at betale mellem 85 % og 100 % af dette beløb.
(125)
Det var desuden de franske myndigheders opfattelse, at rederiets likvidation på grund af statens tætte forbindelse med SNCM og med henvisning til en anden fransk domstolsafgørelse (84) ville kunne betyde, at staten blev dømt til at betale erstatning og renter til de ansatte. De franske myndigheder anså det i lyset af den pågældende afgørelse for overvejende sandsynligt, at en domstol ville fastsætte beløbet for supplerende godtgørelser til de ansatte på grundlag af de beløb, som ville være blevet udbetalt i henhold til en socialplan, der var blevet forelagt forud for likvidationen.
(126)
I henhold til disse beregninger skulle de faktiske omkostninger for staten som hovedaktionær ved salget af SNCM til en negativ pris på 158 mio. EUR være mindre end dens faktiske omkostninger ved likvidation af virksomheden.
(127)
De franske myndigheder konkluderede, at dette beløb ikke kunne betragtes som statsstøtte.
3.2.2. Vedrørende den fælles kapitaltilførsel fra aktionærerne
(128)
Det var Frankrigs opfattelse, at staten gennem denne erhvervelse af kapitalandele havde handlet som en fornuftig investor, dels fordi den havde interveneret som mindretalsaktionær i fællesskab med BCP og VT, dels fordi investeringen gav et fast udbytte på […] (60) % om året, hvilket fritog staten for den risiko, der var forbundet med gennemførelsen af forretningsplanen. Frankrig hævdede således, at dette afkast var særdeles tilfredsstillende for en privat investor (85). De franske myndigheder præciserede dog, at der ikke skulle udbetales udbytte, hvis SNCM skulle have gældssanering, hvis rederiet trådte i likvidation, eller hvis overtagerne gjorde ophævelsesklausulen gældende.
3.2.3. Vedrørende de yderligere sociale foranstaltninger (individuel støtte)
(129)
Frankrig mente med henvisning til Kommissionens egen beslutningspraksis i bl.a. SFP-sagen - Société française de production (86), at denne finansiering var en støtte til enkeltpersoner, og at virksomheden ikke havde nogen økonomisk fordel af den. Supplerende sociale foranstaltninger med offentlige midler til fordel for de afskedigede medarbejdere, uden at det fritog arbejdsgiveren for dennes normale forpligtelser og omkostninger i den anledning, henhørte under medlemsstaternes social- og arbejdsmarkedspolitik og udgjorde således ikke statsstøtte.
3.2.4. Vedrørende ophævelsen af de restriktioner, der blev pålagt ved den annullerede beslutning fra 2003
(130)
De franske myndigheder erindrede om, at de betingelser, der blev pålagt ved beslutningen fra 2003, alle var blevet opfyldt i perioden 2003-2006. Desuden mente de, at disse foranstaltninger ikke længere var nødvendige for at forhindre konkurrencefordrejning, og at det ville stride imod proportionalitetsprincippet at opretholde dem i betragtning af omstruktureringsstøttens begrænsede omfang, idet den nu var reduceret til 15,81 mio. EUR. De franske myndigheder mente bl.a., at det var berettiget at ophæve de betingelser, der fortsat kunne have relevans, nemlig forbuddet mod at modernisere SNCM's flåde, kravet om ikke at være prisførende med hensyn til takster samt opretholdelse af et bestemt antal overfarter.
3.3. KONKLUSION
(131)
Hvis Kommissionen alligevel skulle betragte en del eller alle de nye foranstaltninger som statsstøtte, gjorde Frankrig opmærksom på, at de nye foranstaltninger, ud over at sikre SNCM's tilbagevenden til rentabel drift, bidrog til opretholdelsen af konkurrencen på de berørte markeder, særlig markedet for besejling af Korsika. Dette element var ifølge Frankrig et af principperne i rammebestemmelserne for redning og omstrukturering af kriseramte virksomheder, hvilket var blevet påpeget af Kommissionen selv i den foreliggende sag (betragtning 283 i den annullerede beslutning) og af Retten i dennes dom af 15. juni 2005 (præmis 117). Retten skulle specielt have fremhævet, at Kommissionen i udøvelsen af sine omfattende skønsbeføjelser kunne vurdere, at en virksomheds tilstedeværelse var nødvendig for at forhindre, at der opstod en mere oligopolpræget struktur på de berørte markeder.
(132)
Med hensyn til fastsættelsen af eventuelle kompenserende modydelser fra SNCM's side foreslog Frankrig, at Kommissionen tog hensyn til markedsstrukturen. En reduktion af SNCM's kapacitet ville kunne styrke den dominerende stilling, som CFF derefter ville have på markedet for besejling af Korsika (87).
(133)
Ifølge de franske myndigheder var omstruktureringsplanen i den reviderede form i overensstemmelse med de kriterier for forenelighed med fællesmarkedet, som Kommissionen havde opstillet i rammebestemmelserne fra både 1999 og 2004. Alle de foranstaltninger, der indgik i privatiseringen af SNCM, burde således ifølge disse myndigheder allerede fra udgangen af 2009 kunne genskabe virksomhedens rentabilitet på lang sigt og var begrænset til det absolutte minimum som forudsætning for genskabelsen af denne rentabilitet.
IV. BEMÆRKNINGER FRA INTERESSEREDE PARTER
4.1. VEDRØRENDE BESLUTNINGEN FRA 2002 OM AT INDLEDE DEN FORMELLE UNDERSØGELSESPROCEDURE
4.1.1. Bemærkninger fra Corsica Ferries (CFF)
(134)
CFF anfægtede for det første, at SNCM skulle være en kriseramt virksomhed i den i rammebestemmelserne fastsatte betydning (88), og satte spørgsmålstegn ved SNCM's evne til at blive rentabel på de ikke-subventionerede ruter. CFF konstaterede desuden, at Livorno-ruten i modstrid med, hvad der blev oplyst i omstruktureringsplanen (89), stadig besejles.
(135)
Med hensyn til spørgsmålet om omkostningsreduktionen beklagede CFF, at man ikke havde haft adgang til visse data i omstruktureringsplanen, som CFF's repræsentanter havde kritiseret (90).
(136)
CFF var af den opfattelse, at de franske myndigheders beregning, der resulterede i et beløb på 76 mio. EUR, var fuldstændigt fiktiv (91), mens den gearing på 79 %, som de franske myndigheder nåede frem til, forekom CFF for høj (92). Hvad angik SNCM's kapitalandele, bemærkede CFF, at visse af datterselskaberne ikke var relevante for rederiets aktivitet (93).
(137)
CFF konkluderede, at støtteplanen havde til formål at omgå cabotage-forordningen og gjorde udbuddet vedrørende trafikken til Korsika fra Marseille illusorisk. CFF insisterede på, at den planlagte støtte ikke måtte resultere i et mere aggressivt kommercielt tilbud fra SNCM. CFF foreslog, at der først blev ydet omstruktureringsstøtte i 2007, og kun såfremt SNCM skulle tabe det kommende udbud i 2006, idet det ifølge CFF var den eneste situation, der virkelig ville bringe det offentlige rederi i vanskeligheder.
4.1.2. Bemærkninger fra STIM
(138)
Hovedaktionæren i CMN, STIM, påpegede, at SNCM's kapitalinteresser i CMN burde vurderes som rent finansielle aktiver. Ifølge STIM er CMN og SNCM indbyrdes uafhængige og konkurrerer på de andre ruter end dem, der udgår fra Marseille, også selv om de begge er kontraherende parter i public service-kontrakten.
(139)
Det anføres i brevet, at STIM ville forpligte sig til »helt eller delvist at tilbagekøbe alle SNCM's aktier i CMN, men fortrinsvis samtlige aktier«, der ifølge koncernen anslås til en værdi af mellem 15 og 17 mio. EUR, såfremt Kommissionen på de betingelser, den fastsætter i sin endelige afgørelse, måtte finde, »at et sådant salg er nødvendigt for at sikre balancen i omstruktureringsplanen«.
4.1.3. Bemærkninger fra repræsentanter for regional- og lokalforvaltninger
(140)
Byen Marseilles borgmester, formanden for Conseil Général (amtsrådet) i Bouches-du-Rhône og formanden for Conseil Régional (regionsrådet) i Provence-Alpes-Côte d'Azur understregede SNCM's økonomiske betydning for regionens økonomi.
(141)
Formanden for Conseil Régional i Provence-Alpes-Côte d'Azur tilføjede, at forudsætningerne for, at omstruktureringsplanen for SNCM kunne sikre virksomhedens levedygtighed, forekom at være til stede.
(142)
Formanden for eksekutivkomitéen for Korsikas folkevalgte forsamling (Assemblée de Corse) havde fremsendt et referat af debatten i forsamlingen den 18. december 2002, i forbindelse med hvilken forsamlingen havde afgivet »en positiv udtalelse« om planen for en rekapitalisering af SNCM.
4.1.4. Bemærkninger fra Office des Transports de Corse
(143)
OTC anførte også, at eftersom SNCM i dag var det eneste rederi, der var i stand til at opfylde kontrakten i relation til passagertrafikken, ville rederiets lukning »omgående medføre en kraftig forringelse af transporttjenesterne«. Man fremhævede desuden SNCM's betydning for Korsikas økonomi.
4.2. VEDRØRENDE BESLUTNINGEN FRA 2006 OM AT UDVIDE PROCEDUREN
4.2.1. Bemærkninger fra Corsica Ferries France (CFF)
(144)
CFF fremhævede størrelsen af de finansielle beløb, der var tale om, misforholdet mellem disse beløb og SNCM's omsætning og den kendsgerning, at de var blevet udbetalt til SNCM, inden Kommissionen havde udtalt sig om, hvorvidt støtten var i overensstemmelse med EF-traktatens artikel 87, stk. 1.
(145)
CFF gjorde Kommissionen opmærksom på, at den franske stats støtte til SNCM havde strategisk betydning for CFF's udvikling. Denne støtte, som ikke var godkendt af Kommissionen, ville sætte SNCM i stand til at føre en meget aggressiv takstpolitik på de ruter, som CFF havde besejlet i mere end ti år, og hvor rederiet nu mistede markedsandele for første gang, siden det trådte ind på det pågældende marked.
(146)
Hvad angik indkaldelsen af bud med henblik på afståelse af rederiet, var CFF af den opfattelse, at proceduren ikke havde været fuldstændigt åben, eftersom den valgte virksomhed, dvs. BCP, ikke længere deltog i den driftsmæssige ledelse af SNCM efter at have overladt sin plads til VT-koncernen. De finansielle vilkår havde desuden ændret sig og var blevet mere gunstige for køberne, hvorfor CFF satte spørgsmålstegn ved, om princippet om ligebehandling af investorerne, som burde have ligget til grund for hele operationen, var overholdt.
(147)
Med hensyn til den negative afståelsespris på 158 mio. EUR tvivlede CFF på, at man i dette tilfælde havde fulgt princippet om en fornuftig markedsøkonomisk investor. Dels var CFF ikke sikker på, at den pågældende operation fra statens side var blevet gennemført samtidig med, at de berørte private operatører havde ydet et betydeligt bidrag, eftersom staten havde tilført rederiet kapital før den rekapitalisering, aktionærerne havde gennemført i fællesskab, og før den nye omstruktureringsplan. Dels mente CFF, at en fornuftig investor i betragtning af SNCM's alvorlige finansielle situation ville have grebet ind tidligere for at undgå, at værdien af hans investering blev forringet (94).
(148)
CFF fandt ikke henvisningen til sagen om ABX Logistics relevant. Ud over at omstændighederne i den sag ikke kunne overføres på den foreliggende sag, pegede CFF på, at støttemodtageren i ABX Logistics-sagen havde ydet et betydeligt bidrag, hvilket helt klart ikke var tilfældet for SNCM's vedkommende. I øvrigt var der ifølge CFF ikke i Kommissionens beslutning fra 2006 taget hensyn til omkostningerne ved risikoen for sagsanlæg i forbindelse med en likvidation af den berørte virksomhed. I den anledning mente CFF ikke, at den nationale retspraksis, som Frankrig gjorde gældende som forklaring på de omkostninger, der skulle være forbundet med en likvidation af SNCM, var relevant i den foreliggende sag. Ifølge CFF havde Kassationsretten i sagen om Mines et produits chimiques de Salsignes rent faktisk slet ikke gjort statens ansvar som medejer gældende ved likvidation af en virksomhed, hvori staten havde aktier, men derimod peget på, at staten kunne retsforfølges med henblik på indfrielse af et offentligt industri- eller forretningsforetagendes sociale gæld, og at virksomhedens ledelse ikke kunne unddrage sig deres ansvar ved at henvise til statens engagement i virksomheden.
(149)
Med hensyn til, om den dom, Appelretten i Rouen havde afsagt i Aspocomp-sagen, var relevant for den foreliggende sag, gjorde CFF gældende, at genstanden for den pågældende sag, hvor et moderselskab blev dømt til at betale de ansatte i et datterselskab sociale godtgørelser som følge af brud på en aftale, som moderselskabet havde godkendt, slet ikke kunne sammenlignes med omstændighederne i SNCM-sagen. Der forelå således ikke nogen klar risiko for, at CGMF eller staten ville blive dømt til at betale fratrædelsesgodtgørelser, hvis SNCM trådte i likvidation. I øvrigt satte CFF spørgsmålstegn ved det anslåede beløb for de øvrige sociale omkostninger, idet de syntes at variere, alt efter hvilke eksperter der var blevet anmodet om at foretage beregningen.
(150)
CFF mente, at en henvisning i den foreliggende sag til Domstolens domme i sagerne Gröditzer og Hytasa kun kunne føre til den konklusion, at staten ikke havde handlet på samme måde som en privat investor, eftersom kapitaltilførslen fra staten på linje med omstændighederne i de to nævnte sager var forbundet med salg af 75 % af statens aktier i SNCM, hvilket havde mindsket mulighederne for udbytte tilsvarende.
(151)
Endelig mente CFF, at der ved sammenligningen mellem omkostningerne ved likvidation og ved en rekapitalisering burde tages hensyn til værdien af aktiverne, som i begge tilfælde overgik til køberen. Det var CFF's opfattelse, at værdien af de aktiver, der blev afhændet til overtagerne, lå et sted mellem 640 mio. EUR og 755 mio. EUR (95), når man tog markedsværdien af den flåde, SNCM benyttede, i betragtning, og som CFF vurderede til mellem 644 og 664 mio. EUR i august 2006.
(152)
Hvad angik vurderingen af støtteforanstaltninger efter rekapitaliseringen i 2002 som omstruktureringsstøtte, mente CFF, at hvis SNCM i perioden forud for den første rekapitalisering med 142,5 mio. EUR opfyldte kriterierne for at kunne betegnes som en kriseramt virksomhed, jf. rammebestemmelserne 2004, var det særdeles tvivlsomt, om det også var tilfældet i perioden forud for den anden rekapitalisering med 8,75 mio. EUR, eftersom virksomhedens egenkapital nu var genoprettet.
(153)
Med hensyn til virksomhedens rentabilitet understregede CFF, at salget af SNCM kun var delvist og ikke uigenkaldeligt i betragtning af de ophævelsesklausuler, der var forhandlet med overtagerne. Disse elementer var væsentlige usikkerhedsmomenter i relation til overtagernes vilje og evne til at sanere SNCM og såede dermed tvivl om udsigterne til, at virksomheden kunne blive rentabel på længere sigt. CFF anførte desuden, at i modsætning til hvad der kræves i henhold til rammebestemmelserne fra 2004, var det ikke de franske myndigheders hensigt, at de aktiviteter, der også efter omstruktureringen forsat ville give strukturelt betingede underskud, skulle opgives (96). CFF var også særdeles skeptisk både over for planen om at nedbringe omkostningerne, når SNCM's flåde samtidig var blevet forøget (97), og over for planen om personalenedskæringer, især i betragtning af den fejlslagne socialplan fra 2002.
(154)
CFF udtrykte tvivl om, at den nye støtte var begrænset til det nødvendige minimum, dels fordi det ikke stod tilstrækkeligt klart, hvad de sociale omkostninger dækkede, dels på grund af referatet fra SNCM's generalforsamling den 28. april 2006, hvoraf det fremgik, at en del af støtten skulle være anvendt til at dække selskabets driftstab i 2006 og 2007. CFF mente heller ikke, at overtagerne af SNCM bidrog i væsentligt omfang til virksomhedens omstrukturering.
(155)
CFF fandt det nødvendigt for at forhindre konkurrencefordrejninger, at de kompenserende modydelser, der var blevet pålagt SNCM i 2003, blev videreført og præciseret, og at der blev føjet nye til vedrørende begrænsning af SNCM's tilstedeværelse på markedet (98). CFF mente desuden, at en del af de krav, der var blevet pålagt SNCM ved beslutningen fra 2003, ikke var blevet opfyldt. SNCM skulle have købt nye skibe i strid med artikel 2 i Kommissionens beslutning fra 2003. Endvidere havde SNCM ikke afhændet sin aktiepost i CCM som krævet i henhold til artikel 3 i Kommissionens beslutning. Desuden havde SNCM siden 2003 ført en aggressiv takstpolitik med priser, der var lavere end CFF's, i strid med beslutningens artikel 4 (billetter op til 30 % billigere for identiske eller sammenlignelige transportydelser).
(156)
Med hensyn til karakteren af den anden rekapitalisering med 8,75 mio. EUR mente CFF, at ud over den samtidige offentlige og private investering burde den private deltagelse være betydelig og gennemføres på tilsvarende vilkår for at underbygge den statslige intervention. I den foreliggende sag var disse to betingelser ikke opfyldt. Dels kunne overtagernes bidrag, der var nøje afgrænset til den første kapitalforøgelse på 142,5 mio. EUR, ikke betegnes som betydelig, dels blev overtagernes intervention ikke gennemført på samme vilkår som statens, bl.a. på grund af ophævelsesklausulerne og den forventede forrentning af CGMF's mindretalsaktiepost.
(157)
Med hensyn til de sociale foranstaltninger til et beløb af 38,5 mio. EUR anfægtede CFF, at beløbet kunne betragtes som støtte til enkeltpersoner. CFF understregede, at foranstaltningen, hvis beløbet virkelig skulle gå direkte til de ansatte i SNCM, kunne have indirekte positive konsekvenser for SNCM, bl.a. ved at forbedre det sociale klima i virksomheden.
4.2.2. Bemærkninger fra STIM
4.2.2.1. Vedrørende foranstaltningerne efter rekapitaliseringen i 2002
(158)
STIM mente ikke, at den negative afståelsespris på 158 mio. EUR var en regulær markedspris, der var resultatet af en åben og ikkediskriminerende udbudsprocedure, fordi rekapitaliseringen blev gennemført på andre vilkår end dem, en privat investor normalt ville basere sig på. STIM var således af den opfattelse, at de revurderede regnskabsmæssige nettoaktiver i den værst tænkelige situation ville betyde, at rederiet kunne likvideres uden omkostninger for staten eller endda give et likvidationsprovenu, og at afståelsesprisen var latterligt lav i forhold til virksomhedens værdi (af STIM anslået til 350 mio. EUR), samt at støtten langt oversteg virksomhedens behov.
(159)
STIM henledte desuden Kommissionens opmærksomhed på den usædvanligt gunstige ophævelsesklausul i forbindelse med virksomhedens privatisering.
(160)
STIM anfægtede endelig det berettigede i at sælge til en negativ pris med henvisning til formodningen om en socialt vanskelig likvidation, som ikke forekom særligt realistisk.
(161)
Hvad angik den anden rekapitalisering med 8,75 mio. EUR, mente STIM, at denne kapitaltilførsel var i strid med princippet om den private markedsøkonomiske investor, eftersom der ikke var tilstrækkelig sikkerhed for et afkast af investeringen. STIM afviste, at det forhold, at der var tale om samtidige private og offentlige investeringer, skulle betyde, at der ikke var tale om statsstøtte. Selv om investeringerne i givet fald blev gennemført samtidigt, var det kun et indicium og ikke i sig selv et tilstrækkeligt kriterium for at udelukke statsstøtte (99). STIM fastholdt desuden, at denne kapitaltilførsel fungerede som en garanti fra den franske regering til overtagerne for, at SNCM ville få tildelt public service-kontrakten om besejlingen af Korsika.
(162)
Med hensyn til de 38,5 mio. EUR i støtte til enkeltpersoner mente STIM, at beløbet i virkeligheden havde til formål at sætte SNCM i stand til at opfylde visse væsentlige dele af den saneringsplan, Kommissionen havde fået forelagt, men som aldrig blev gennemført, bl.a. de bebudede personalenedskæringer.
4.2.2.2. Vedrørende støttens forenelighed med rammebestemmelserne fra 2004
(163)
Det var STIM's opfattelse, at den støtte, SNCM modtog, ikke var begrænset til et minimum. SNCM's eget og overtagernes bidrag til omstruktureringsplanen var utilstrækkeligt i henhold til rammebestemmelserne fra 2004, og det var ikke påvist, at SNCM's situation havde været så ekstraordinær, at den gjorde det berettiget at forlange et mindre bidrag fra virksomheden selv. STIM understregede desuden, at støtten i 2006 var uforholdsmæssigt stor, eftersom den satte SNCM i stand til at foretage hensættelser til dækning af fremtidige underskud. Endelig var det i strid med kravene i rammebestemmelserne fra 2004, at SNCM ikke havde til hensigt at afhænde de aktiver, der ikke var absolut nødvendige for virksomhedens overlevelse.
(164)
STIM fandt, at beløbene var udbetalt i strid med enhedsprincippet i rammebestemmelserne fra 2004. Forringelsen af virksomhedens finansielle situation tillige med arbejdskonflikterne kunne ikke betragtes som uforudsigelige, ekstraordinære omstændigheder, der ikke kunne tilskrives den begunstigede virksomhed.
(165)
STIM forlangte derfor yderligere kompenserende modydelser for halvdelen af den udbetalte støtte, dvs. 98,25 mio. EUR, gennem salg af endnu et fartøj og afståelse af SNCM's direkte og indirekte kapitalinteresser i CMN. I den forbindelse fastholdt STIM, at de pågældende kapitalinteresser ikke var strategiske i den betydning, der var fastsat i rammebestemmelserne fra 2004 for støtte til omstrukturering, fordi de hverken var »nødvendige for virksomhedens overlevelse« eller havde karakter af et usælgeligt aktiv.
(166)
STIM gjorde også gældende, at de påståede synergier mellem SNCM og CMN ikke fandtes, eftersom SNCM ikke spillede nogen reel rolle for ledelsen og udviklingen af CMN. STIM understregede til slut, at aktionæraftalen mellem de to virksomheder ikke havde eksisteret siden den 15. marts 2006, da den blev ophævet af CMN, hvilket var blevet fastslået af Appelretten i Paris.
4.2.3. Bemærkninger fra SNCM
(167)
SNCM havde fremsendt sagsmateriale til Kommissionen med en redegørelse for virksomhedens økonomiske og konkurrencemæssige situation, ledsaget af et juridisk responsum med en vurdering af risikoen i forbindelse med en likvidationsprocedure for et sagsanlæg mod staten i dennes egenskab af reelt ansvarlig for SNCM's ledelse i perioden forud for privatiseringen.
(168)
Advokatfirmaet Baker & McKenzie, som SNCM havde konsulteret, havde på grundlag af selskabets ansættelseskontrakter og andet arbejdsretligt materiale samt kontrolorganernes korrespondance, indlæg og referater, skønnet, at staten havde […] (60) beslutninger (100) […] (60) organer (101), […] (60) selskabsorganer (102). Det blev i rapporten desuden understreget, at […] (60) SNCM (103). Endelig blev der i samme rapport peget på, at […] (60) SNCM.
(169)
På dette grundlag konkluderede SNCM's ekspert, at det var særdeles sandsynligt, at den franske stats funktion som reelt ansvarlig for ledelsen ville blive gjort gældende af Handelsretten i Marseille.
(170)
Ifølge SNCM fremgik det desuden af de faktiske omstændigheder, der bl.a. var fastslået i beretninger fra den franske revisionsret, at forsømmelighed fra den franske stats side i dennes egenskab af reelt ansvarlig for SNCM's ledelse havde medvirket til SNCM's insolvens. Der peges i rapporten bl.a. på følgende ledelsesmæssige fejl: det […] (60) forretningsmæssige valg. De økonomiske konsekvenser af statens mangelfulde ledelse beløb sig til […] (60).
(171)
I denne forbindelse mente SNCM's ekspert, at der ikke kunne være tvivl om, at den franske stat ved en retssag om statens ansvar ville blive dømt til at dække hele eller en del af underskuddet, når man betænkte statens omfattende inddragelse i SNCM's ledelse, de indlysende ledelsesmæssige fejl og størrelsen af statens finansielle ressourcer.
(172)
Med henvisning til relevant retspraksis konkluderede SNCM's ekspert, at hvis SNCM var trådt i likvidation, ville staten helt sikkert være blevet dømt til at dække SNCM's sociale gæld i fuldt omfang. Det ville have betydet, at staten som hovedaktionær skulle have dækket mellem 85 % og 100 % af den konstaterede manko (svarende til mellem 316,6 og 385,7 mio. EUR). Ved at beslutte at privatisere SNCM efter at have udvidet rederiets egenkapital med 158 mio. EUR havde den franske stat derfor handlet som en fornuftig investor.
V. DE FRANSKE MYNDIGHEDERS KOMMENTARER TIL BEMÆRKNINGERNE FRA DE INTERESSEREDE PARTER
5.1. DE FRANSKE MYNDIGHEDERS KOMMENTARER TIL DE INTERESSEREDE PARTERS BEMÆRKNINGER VEDRØRENDE BESLUTNINGEN FRA 2002 OM AT INDLEDE DEN FORMELLE UNDERSØGELSESPROCEDURE
5.1.1. Om CFF's bemærkninger
(173)
De franske myndigheder anførte, at visse af de af CFF forelagte data om SNCM's udbud var fejlbehæftede.
(174)
Den franske stat mente, i modsætning til CFF, at omstruktureringsplanen var opbygget således, at den gjorde det muligt meget hurtigt at genoprette SNCM og skabe forudsætninger for virksomhedens overlevelse på mellemlang og lang sigt. De franske myndigheder præciserede, at en væsentlig del af programmet for nedbringelse af omkostningerne allerede var sat i værk. Skibsmateriellet blev indskrænket, og programmet for afståelse af aktiver forløb i overensstemmelse med forretningsplanen. Overfarter og ruter blev omlagt, og handlingsplanen for reduktion af forbruget af rå- og hjælpestoffer havde givet de første resultater. Også forretningsplanens beskæftigelsesdel blev gradvist sat i værk. Desuden havde SNCM i 2001 afsat 21,3 mio. EUR til finansiering af omstruktureringsforanstaltninger, bl.a. planen for sikring af beskæftigelsen.
(175)
Med hensyn til fastsættelsen af støttebeløbet fastholdt de franske myndigheder, at en samlet gearing på 0,79 var typisk for flertallet af rederiers balance, medmindre særlige forhold gjorde sig gældende. Den gearing på 0,497, som CFF opgav for CMN i 2001, var ifølge de franske myndigheder forkert, fordi man undlod at medregne likviditeten blandt aktiverne på balancen. Når denne fejl var rettet, var CMN's gearing 0,557. Ifølge de franske myndigheder var dette under alle omstændigheder for lidt for CMN, hvilket selskabets likviditetsvanskeligheder i 2002 illustrerede. CMN måtte rent faktisk optage lån på 8 mio. EUR hos STIM for at kunne finansiere det nettounderskud, rederiets banker ikke dækkede.
5.1.2. Om STIM's bemærkninger
(176)
De franske myndigheder fastholdt, at SNCM's aktiepost i CMN ikke kunne betragtes som et rent finansielt aktiv, således som STIM syntes at påstå. Frankrig gjorde gældende, at SNCM's aktiepost i CMN i høj grad var af strategisk betydning. Afståelse af aktierne ville ifølge de franske myndigheder ikke blot være i strid med forretningsplanen, men også være en alvorlig strategisk fejltagelse.
5.1.3. Om bemærkningerne fra repræsentanter for regionale og lokale forvaltninger
(177)
Frankrig kunne overordnet erklære sig enig i indholdet af brevet fra formanden for regionen Provence-Alpes-Côte d'Azur, men gjorde dog opmærksom på, at i modsætning til, hvad der var anført i punkt 2 i nævnte brev (104), var udbuddet af overfarter mellem det franske fastland og Korsika ikke »for stort i forhold til efterspørgslen«, og SNCM's takstpolitik var i overensstemmelse med rederiets tilsagn om ikke at starte en priskrig og ikke være prisførende.
5.2. OM DE INTERESSEREDE PARTERS BEMÆRKNINGER VEDRØRENDE BESLUTNINGEN FRA 2006
(178)
Mere generelt bemærkede Frankrig, at mange af STIM's og CFF's bemærkninger var identiske med dem, de to selskaber havde fremsat over for Kommissionen allerede i 2003. De franske myndigheder fremhævede bl.a., at CFF's bemærkninger var blevet fremsat over for Retten i Første Instans i forbindelse med sagen om annullation af Kommissionens beslutning af 9. juli 2003, og for en stor dels vedkommende var blevet afvist både af Kommissionen og af Retten.
5.2.1. Vedrørende den fremskyndede gennemførelse af foranstaltningerne i den første omstruktureringsplan og ændringerne af denne
(179)
Til den generelle bemærkning vedrørende Frankrigs fremskyndede gennemførelse af de foranstaltninger, der muligvis kunne betegnes som statsstøtte, svarede de franske myndigheder, at den fremskyndede gennemførelse var begrundet i de særlige omstændigheder ved proceduren, nemlig annullationen i 2005 af Kommissionens godkendelsesbeslutning af 9. juli 2003, og ikke i de franske myndigheders iver efter at tilsidesætte deres forpligtelser i medfør af EF-traktaten. I øvrigt anførte Frankrig, at man altid havde holdt Kommissionen informeret om udviklingen i sagen og om de forskellige foranstaltninger, der var vedtaget siden januar 2005, ud fra princippet om loyalt samarbejde mellem medlemsstaterne og Kommissionen.
(180)
Hvad angik de sidstnævnte foranstaltninger, mente de franske myndigheder, at eftersom ingen af dem udgjorde statsstøtte, var EF-traktatens artikel 88, stk. 3, ikke relevant, og at der derfor ikke var grund til at udskyde gennemførelsen.
5.2.2. Vedrørende foranstaltningerne efter rekapitaliseringen i 2002
(181)
I relation til afståelsesprocessen præciserede Frankrig, at man helt fra starten havde fulgt de traditionelle udvælgelseskriterier, der primært var baseret på den foreslåede pris ved værdiansættelsen af SNCM's værdipapirer og sekundært på andre parametre (forretningsplan, socialplan osv.), bl.a. det beløb, som tilbudsgiverne var indstillet på at investere i rederiet i form af en rekapitalisering. Frankrig afviste blankt argumentet fra visse tredjeparter om, at afståelsesprocessen ikke havde været gennemsigtig, og erindrede om, at staten i den foreliggende sag endda var gået videre end de lovfæstede og administrativt fastsatte krav, som i forvejen var særdeles strenge, og som var gældende i tilfælde af, at staten ville afhænde aktieposter ejet af det offentlige. Frankrig gjorde opmærksom på, at udviklingen efter BCP's tilbud om at overtage 100 % af SNCM's værdipapirer var forløbet i en meget vanskelig finansiel og social kontekst, og at VT's tilknytning til BCP's tilbud ikke havde ændret ved de forretningsmæssige og finansielle betingelser for operationen (bortset fra kapitalfordelingen).
(182)
Med hensyn til den negative pris på 158 mio. EUR erindrede de franske myndigheder om, at SNCM på grund af sin finansielle situation pr. 30. september 2005 var blevet afhændet til markedsprisen, og at salget rent økonomisk havde været mere fordelagtigt end en likvidation af virksomheden. De franske myndigheder præciserede i den forbindelse, at anvendelsen af princippet om den private investor ved afståelse af en virksomhed, der var tæt på at træde i likvidation, ikke måtte betragtes som et »forsøg på et gøre et offentligt indgreb rentabelt«, men som et forsøg på at forhindre endnu større tab for aktionæren ved en mere omkostningsfuld likvidation.
(183)
Hvad angik afståelsesprisen, afviste Frankrig, at SNCM skulle være blevet solgt til en pris, der ikke svarede til virksomhedens reelle værdi. Frankrig afviste især STIM's værdiansættelse af virksomheden til tæt ved 350 mio. EUR, idet man kun havde medregnet de poster på balancen, der forhøjede værdien på grundlag af den bogførte egenkapital (skattebegunstigede afskrivninger, salgsprovenu fra skibene osv.) uden at tage hensyn til passiverne, der ville mindske værdien. Denne rent regnskabsmæssige beregningsmetode svarede ikke til de økonomiske realiteter i et rederi som SNCM, der havde aktiver, som figurerede på balancen, men også begrænset rentabilitet og store passiver uden for balancen.
(184)
De franske myndigheder tilbageviste ligeledes CFF's argument om, at de havde sat markedsværdien af SNCM's flåde for lavt, idet CFF vurderede den til mellem 406,5 mio. og 426,5 mio. EUR. De franske myndigheder anførte, at de skibe, der indgik i CFF's beregning, ikke svarede til dem, SNCM selv ejede pr. 30. september 2005. CFF havde ikke regnet med dekort i skibenes markedsværdi og havde således ikke taget hensyn til hele situationen omkring en eventuel likvidation af de pågældende aktiver, og endelig var det tidspunkt, der lå til grund for CFF's beregning, dvs. august 2006, ikke det relevante tidspunkt for en eventuel likvidation af SNCM, som var den 30. september 2005. I øvrigt bemærkede Frankrig, at hvis man godtog CFF's beregning, ville den negative pris være en tredjedel af den likvidationsværdi af aktiverne, der kræves i henhold til Gröditzer-dommen, hvilket altså ville have været gunstigere end de hypoteser, de franske myndigheder havde forelagt for Kommissionen.
(185)
Over for CFF's argument om, at Gröditzer-dommen ikke var relevant, idet CFF henviste til, at statens kapitaltilførsel til SNCM var bundet til salget af 75 % af dens aktier og dermed forringede udsigterne til et positivt afkast, pegede de franske myndigheder på, at den negative afståelsespris på 158 mio. EUR stort set svarede til afståelsen af hele SNCM's kapital efterfulgt af en ny investering på 25 % fra statens side med en forrentning på […] (60) % om året. Frankrig mente derfor, at udbyttet af investeringen fortsat var sikret ved den aktiepost på 25 %, der var garanteret et meget højt afkast.
(186)
Frankrig afviste ligeledes CFF's argument om, at »ABX-modellen« ikke kunne anvendes på den foreliggende sag, fordi den især var baseret på analysen af de faktiske omkostninger ved en likvidation af SNCM og statens risiko for at blive holdt ansvarlig for virksomhedens underskud i en erstatningssag i henhold til de franske regler om kollektiv bobehandling, hvilket var bekræftet i national retspraksis (kendelse afsagt af Appelretten i Rouen den 22. marts 2005). Selv om de franske myndigheder ikke mente, at deres adfærd som øverste ansvarlige for SNCM's ledelse kunne betegnes som »forsømmelig« i en sådan retssag, fastholdt de, at der bestod en meget høj risiko for, at staten af en national ret ville blive kendt ansvarlig for SNCM's insolvens med henvisning til de fleksible kriterier for, hvornår der var tale om forsømmelig ledelse, jf. artikel L. 651-2 i den franske handelslov og førnævnte retspraksis, der ville kunne anvendes på den foreliggende sag.
(187)
Med hensyn til rekapitaliseringen på 8,75 mio. EUR erindrede Frankrig om, at denne kapitaltilførsel i modsætning til, hvad CFF og STIM påstod, ikke var statsstøtte, fordi der var tale om en samtidig investering på ensartede tegningsvilkår, og fordi staten gennem CGMF opnåede et højere afkast end normalt.
(188)
De franske myndigheder præciserede især, at princippet om ligebehandling af investorer ikke var tilsidesat på grund af tilstedeværelsen af ophævelsesklausuler, eftersom de var beregnet på 100 % afståelse af SNCM og ikke på den rekapitalisering med 35 mio. EUR, der fulgte efter afståelsen.
(189)
Desuden erindrede Frankrig om, at statens investering var langt mindre end overtagernes, eftersom det kun var beløbet på 8,75 mio. EUR, der skulle sammenholdes med overtagernes investering (26,25 mio. EUR). I realiteten burde undersøgelsen af den første rekapitalisering med 142,5 mio. EUR kun baseres på en sammenligning med omkostningerne ved en likvidation.
(190)
Endelig afviste Frankrig STIM's argument om, at denne kapitaltilførsel var en garanti til de private overtagere for, at SNCM ville få tildelt public service-kontrakten om besejlingen af Korsika. De franske myndigheder gjorde gældende, at denne kapitalforøgelse var velbegrundet og uafhængig af virksomhedens resultater, og at tildelingen af public service-kontrakten til SNCM ikke gav mulighed for at forbedre det forventede afkast af denne investering.
(191)
Hvad angik de 38,5 mio. EUR til sociale foranstaltninger, gentog Frankrig, at disse foranstaltninger var støtte til enkeltpersoner, og at den kendsgerning, at de blev dækket af staten, ikke kunne anses for at give virksomheden en indirekte fordel, eftersom de pågældende foranstaltninger lå ud over SNCM's lovfæstede og overenskomstmæssige forpligtelser. Frankrig gjorde desuden opmærksom på, at disse foranstaltninger ikke tillod afskedigelse af ansatte, som fortsat skulle betales af SNCM, hvis foranstaltningerne ikke blev gennemført.
(192)
De franske myndigheder tilbageviste CFF's påstand med henvisning til, at de 38,5 mio. EUR ikke dækkede de personalenedskæringer, der var forudset i socialplanen fra 2003, fordi disse nedskæringer på trods af forsinkelsen allerede var sat i værk. Den nye socialplan var således et supplement til de første sociale foranstaltninger fra 2003.
5.2.3. Vedrørende foreneligheden med rammebestemmelserne
(193)
Frankrig mente med henvisning til ovenstående argumentation, at det støttebeløb, der skulle analyseres, lød på 15,81 mio. EUR.
(194)
I modsætning til CFF's påstande mente de franske myndigheder, at den første rekapitalisering - jf. punkt 11 i rammebestemmelserne fra 2004 - nok havde gjort det muligt for SNCM at gendanne sin egenkapital, men alligevel ikke havde betydet, at virksomheden ikke længere kunne betegnes som kriseramt, eftersom den pågældende rekapitalisering havde haft til formål at sikre opretholdelsen af aktiviteten i virksomheden.
(195)
Frankrig afviste CFF's påstand om, at staten ikke burde have tilført virksomheden ny kapital, eftersom SNCM kunne have optaget lån i bankerne. I denne forbindelse præciserede de franske myndigheder, at bankerne den 24. august 2005 havde afvist at stille nye kreditlinjer til rådighed for SNCM, og at de eneste mulige alternativer derfor var at privatisere virksomheden eller lade den træde i likvidation.
(196)
Frankrig tilbageviste CFF's og STIM's påstande om, at det ikke var lykkedes at gennemføre omstruktureringsplanen fra 2002: Planen var - om end med en vis forsinkelse - sat i værk og havde gjort det muligt at nå målene for 2005. Den forværring af SNCM's økonomiske og finansielle situation, som var forårsaget af faktorer, der lå uden for virksomhedens kontrol, havde efterfølgende gjort det nødvendigt at forlænge den plan, der var blevet anmeldt i 2002, og at indføre nye foranstaltninger.
(197)
Frankrig mente, at SNCM havde gode udsigter til at blive rettet op, og at de foranstaltninger, de nye aktionærer havde planlagt, navnlig gennemførelsen af socialplanen, omlægning af ruter og udskiftning af visse skibe, ville kunne gøre virksomheden rentabel. I den forbindelse bemærkede Frankrig, at public service-kontrakten som følge af indtægterne herfra (ca. [50-70] (60) % af SNCM's omsætning) og på grund af de faste omkostninger og vanskelighederne ved at anvende de seks skibe, der havde besejlet ruterne Marseille-Korsika, andre steder, var et væsentligt element i virksomhedens strategi og en vigtig faktor for dens levedygtighed.
(198)
Med hensyn til begrænsningen af støtten til et minimum mente Frankrig, at man havde begrænset omkostningerne ved omstruktureringen til, hvad der var absolut nødvendigt for at gennemføre omstruktureringsplanen. Her erindrede de franske myndigheder om, at virksomheden selv, i lighed med hvad Kommissionen havde påpeget i beslutningen fra 2003, bidrog i tilstrækkeligt omfang til omstruktureringsplanen med egne midler som følge af afståelsen af aktiver for et beløb på 30,2 mio. EUR. Hvis man desuden medregnede andre frasalg fra SNCM's side til et beløb af 12,2 mio. EUR, udgjorde virksomhedens eget bidrag 42,38 mio. EUR. Frankrig var af den opfattelse, at dette beløb var større end nødvendigt for at få godkendt omstruktureringsstøtten, som i sidste ende kun udgjorde 15,81 mio. EUR, eftersom de øvrige foranstaltninger ikke kunne betegnes som statsstøtte.
5.2.4. Vedrørende betingelserne i Kommissionens beslutning fra 2003 og eventuelle nye kompenserende modydelser
(199)
De franske myndigheder afviste STIM's og CFF's påstande og fastholdt, at man havde opfyldt alle betingelserne i beslutningen fra 2003, der havde været gældende frem til udgangen af 2006, bl.a. kravene vedrørende flåden på 11 skibe og forbud mod lavere takster end konkurrenterne.
(200)
I øvrigt mente Frankrig, at man i forbindelse med den foreliggende afgørelse burde justere niveauet for de kompenserende modydelser fra SNCM, eftersom omstruktureringsstøtten nu beløb sig til 15,81 mio. EUR i stedet for 69,3 mio. EUR.
(201)
I den forbindelse anfægtede Frankrig STIM's bemærkninger vedrørende Kommissionens mulighed for at pålægge SNCM at afhænde sin aktiepost i CMN som kompenserende modydelse. Frankrig afviste STIM's argument om, at definitionen på strategiske aktiver skulle være blevet ændret i rammebestemmelserne fra 2004 i forhold til bestemmelserne fra 1999.
(202)
Med hensyn til de af CFF omtalte foranstaltninger, der skulle have til formål at begrænse SNCM's tilstedeværelse på markedet, præciserede de franske myndigheder - hvad Kommissionen i øvrigt også havde påpeget i beslutningen fra 2003 (betragtning 87) - at der ikke var overkapacitet på de berørte markeder (Frankrig-Korsika og Maghreb), og at en indskrænkning og/eller omlægning af ruterne til Korsika i strid med, hvad der var fastsat i public service-kontrakten, kunne bringe virksomhedens levedygtighed i fare.
(203)
Over for CFF's argument om, at gennemførelsen af de ovennævnte foranstaltninger til fordel for SNCM indebar en alvorlig risiko for, at SNCM's vigtigste konkurrent, dvs. CFF, måtte trække sig ud af markedet for sejlads mellem det franske fastland og Korsika, gjorde de franske myndigheder gældende, at i betragtning af dette markeds aktuelle opbygning, hvor CFF fremover ville være den vigtigste aktør, afhang opretholdelsen af en konkurrencebaseret struktur af, om omstruktureringsplanen for SNCM blev godkendt, og af SNCM's fortsatte tilstedeværelse på det pågældende marked.
VI. VURDERING AF STØTTEFORANSTALTNINGERNE
6.1. STØTTE EFTER EF-TRAKTATENS ARTIKEL 107, STK. 1
(204)
I EF-traktatens artikel 107, stk. 1, står der: »Bortset fra de i denne Traktat hjemlede undtagelser er statsstøtte eller støtte, som ydes ved hjælp af statsmidler under enhver tænkelig form, og som fordrejer eller truer med at fordreje konkurrencevilkårene ved at begunstige visse virksomheder eller visse produktioner, uforenelige med fællesmarkedet i det omfang, den påvirker samhandelen mellem medlemsstaterne«.
(205)
For at en national foranstaltning kan betegnes som statsstøtte i den i EUF-traktatens artikel 107, stk. 1, fastsatte betydning, skal følgende kumulative betingelser være opfyldt: 1) den pågældende foranstaltning medfører en selektiv økonomisk fordel, 2) denne fordel finansieres med statsmidler, 3) denne fordel fordrejer eller truer med at fordreje konkurrencen, og 4) denne fordel påvirker samhandelen mellem medlemsstater (105).
(206)
Kommissionen konstaterer, at SNCM har modtaget statsmidler for et samlet beløb på 274,54 mio. EUR (106) via CGMF, der ejes 100 % af den franske stat.
(207)
Eftersom SNCM opererer i søtransportsektoren, der er åben for konkurrence på europæisk plan, vil den fordel, virksomheden har fået, kunne fordreje konkurrencen og påvirke samhandelen mellem medlemsstaterne.
(208)
Det forhold, at markedet for cabotagesejlads på øerne i Middelhavet indtil den 1. januar 1999 var midlertidigt undtaget fra forordning (EØF) nr. 3577/92, betyder ikke, at det på forhånd kan udelukkes, at støtte, der er ydet til besejlingen af cabotageforbindelser med øerne i Middelhavet i forbindelse med public service-forpligtelser, har kunnet påvirke samhandelen mellem medlemsstaterne og fordreje konkurrencen.
(209)
Under alle omstændigheder gælder det, at selv om den støtte, der er ydet til besejling af cabotageruter, ikke har kunnet påvirke samhandelen og medføre konkurrencefordrejninger i perioden frem til den 1. januar 1999, har situationen ændret sig, eftersom alle EU-operatører siden da har kunnet udføre cabotagesejlads i overensstemmelse med forordning (EØF) nr. 3577/92. Det skal desuden understreges, at SNCM ikke udelukkende driver cabotagesejlads, men også opererer på det internationale søtransportmarked, der blev liberaliseret ved Rådets forordning (EØF) nr. 4055/86 (107).
(210)
Kommissionen mener derfor, at de tre sidste kriterier i EUF-traktatens artikel 107, stk. 1, der er nævnt under betragtning 205 ovenfor, er opfyldt i den foreliggende sag. Den skal derfor for hver foranstaltnings vedkommende undersøge, hvorvidt der foreligger en selektiv økonomisk fordel i overensstemmelse med Rettens dom af 11. september 2012.
6.1.1. Tidsramme for analysen
(211)
I overensstemmelse med Rettens praksis (108) skal Kommissionen, efter at en af dens beslutninger blev annulleret, udelukkende basere sin nye analyse på oplysninger, som den var i besiddelse af på tidspunktet for vedtagelsen af den annullerede beslutning, i dette tilfælde pr. 8. juli 2008.
(212)
Begivenheder efter den 8. juli 2008 skal derfor ikke tages i betragtning. Ændringer eller forandringer i markedssituationen eller hos støttemodtageren skal holdes ude af analysen. Kommissionen tager heller ikke hensyn til den del af gennemførelsen af omstruktureringsplanen, som ligger efter juli 2008 (109).
(213)
Endvidere har Kommissionen ikke pligt til at genoptage undersøgelsen af sagen eller supplere den med nye tekniske ekspertvurderinger (110). Annullation af en retsakt, der afslutter en administrativ procedure i flere faser, medfører ikke nødvendigvis annullation af hele proceduren. Når det som i det foreliggende tilfælde trods undersøgelsesdokumenter, der gør det muligt at foretage en udtømmende analyse af støttens forenelighed, viser sig, at Kommissionens analyse ikke er fuldstændig og dermed gør beslutningen ulovlig, kan den procedure, hvormed denne beslutning skal omgøres, genoptages på grundlag af allerede anvendte undersøgelsesdokumenter (111).
(214)
Idet Kommissionen udelukkende skal bygge sin nye analyse på oplysninger, som den rådede over i juli 2008, og som de franske myndigheder og SNCM allerede har fremsat deres holdninger til, er der i øvrigt ingen grund til at undersøge dem igen (112). Endelig er tredjeparters ret til at fremsætte deres bemærkninger sikret i kraft af offentliggørelsen af beslutningen om indledning af proceduren (113) i Den Europæiske Unions Tidende, og der findes ingen bestemmelse i forordning (EF) nr. 659/1999, der kræver, at de får denne mulighed igen, når den oprindelige omstruktureringsplan ændres i undersøgelsesforløbet (114).
(215)
Denne afgørelse er således principalt udelukkende baseret på oplysninger, der var til rådighed pr. 8. juli 2008. Subsidiært vil Kommissionen dog vise, at en eventuel inddragelse af de franske myndigheders notat af 16. maj 2013 med hensyn til forhold anført før den 8. juli 2008 samt oplysninger fremført af SNCM den 27. august 2013 ikke ville kunne ændre dens konklusioner.
6.1.2. Afståelse af SNCM til en negativ salgspris på 158 mio. EUR
(216)
I den foreliggende sag skal Kommissionen undersøge, hvorvidt kapitaltilførslen på 158 mio. EUR fra staten forud for afståelsen af SNCM til de private købere, dvs. den tilsvarende »negative salgspris« for virksomheden, indeholder elementer af statsstøtte.
(217)
En åben og ikkediskriminerende offentlig udvælgelsesprocedure, efter hvilken staten afhænder virksomheden efter en forudgående rekapitalisering (med et beløb, der overstiger salgsprisen) er ikke i sig selv tilstrækkelig til at udelukke, at der er tale om statsstøtte, der kan indebære en fordel for såvel den privatiserede virksomhed som for køberen (115).
(218)
For at efterprøve, om en virksomhed har haft en økonomisk fordel ved en kapitaltilførsel fra staten, anvender Kommissionen i princippet kriteriet om den »private investor, der opererer på markedsøkonomiske vilkår« (herefter benævnt »kriteriet om den private investor«), forudsat at den begunstigede ikke er pålagt tilbagebetaling af anden statsstøtte, og at denne tilførsel kan analyseres med hensyn til det pågældende kriterium. Kriteriet om den private investor er afledt af princippet om ligebehandling af den offentlige og private sektor, jf. EUF-traktatens artikel 345. Ifølge dette princip kan kapital, der af staten stilles direkte eller indirekte til rådighed for en virksomhed på vilkår, der svarer til normale markedsvilkår, ikke betegnes som statsstøtte (116).
(219)
Med henblik herpå kan Kommissionen bl.a. vurdere, om den, der har stillet midlerne til rådighed, har handlet som en privat investor ville gøre i forbindelse med gennemførelsen af en global eller sektorbestemt strukturpolitik, styret af mere langsigtede rentabilitetsudsigter. Det er i EU's retspraksis i adskillige tilfælde (117) fastslået, at dette er en korrekt fremgangsmåde.
(220)
Ifølge fast retspraksis vil en kapitaltilførsel, der er foretaget af en offentlig investor uden hensyntagen til udsigterne til fortjeneste overhovedet, heller ikke på lang sigt, udgøre statsstøtte (118).
(221)
EU-retspraksis har også slået fast, at en privat investor, der følger en global eller sektorbestemt strukturpolitik, og som lader sig lede af mere langsigtede rentabilitetsudsigter, efter flere år med fortsat underskud ikke med rimelighed vil kunne tillade sig at foretage en kapitaltilførsel, der rent økonomisk ikke blot vil være dyrere end en likvidation af aktiverne, men som samtidig er knyttet til salget af virksomheden, hvilket udelukker alle muligheder for et afkast, selv på lidt længere sigt (119).
(222)
Domstolen fastslog mere specifikt i Gröditzer-dommen, at for at vurdere, om privatiseringen af en virksomhed til en negativ afståelsespris indebærer elementer af statsstøtte, skal der »foretages en vurdering af, om en privat investor af en størrelse, der kan sammenlignes med organer, som forestår forvaltningen af den offentlige sektor, under tilsvarende omstændigheder kunne tænkes at ville have indskudt en kapital af denne størrelse i forbindelse med salget af virksomheden eller ville have valgt en likvidation af virksomheden« (120).
(223)
For at fastslå den foreliggende foranstaltnings karakter af støtte skal Kommissionen altså vurdere, »om den løsning, staten har valgt, absolut og i forhold til alle andre mulige løsninger, herunder også ikkeindgriben, er den billigste, hvilket i givet fald kunne føre til den konklusion, at staten har handlet som en privat investor« (121).
(224)
Kommissionen skal med andre ord kontrollere, om valget af at foretage et kapitalindskud af denne størrelsesorden faktisk er forbundet med færre omkostninger end en likvidation.
6.1.2.1. Om vurderingen af omkostningerne ved en likvidation
a) Om medregning af udbetalingen af supplerende fratrædelsesgodtgørelser
(225)
Med henblik på at sætte tal på hovedaktionærens omkostninger ved en likvidation mente de franske myndigheder, at de store virksomhedskoncerner, når de lukker anlæg og arbejdspladser eller likviderer datterselskaber, ikke i dag kan tillade sig at se bort fra de sociale konsekvenser af sådanne lukninger eller likvidationer. De gennemfører således som regel socialplaner, der kan omfatte foranstaltninger til omskoling af medarbejderne, støtte til jobsøgning, fratrædelsesgodtgørelser og endog tiltag inden for den lokale samfundsøkonomiske struktur, som går ud over, hvad de er forpligtet til i henhold til lovgivning og overenskomster.
(226)
I den forbindelse gjorde de franske myndigheder gældende, at der på grundlag af socialplanen fra 2005, der i sig selv er baseret på socialplanen fra 2002, bør regnes med beløb på mellem [90 000-100 000] (60) og [120 000-130 000] (60) EUR pr. ansat svarende til i alt mellem [200-210] (60) mio. EUR og [250-260] (60) mio. EUR. De franske myndigheder præciserede, at den nedre grænse for ovenstående overslag er beregnet ud fra, at omkostningerne ved den tilgrundliggende socialplan skal forhøjes, fordi en meget stor del af de ansatte nærmer sig pensionsalderen og dermed fratræder på særligt gunstige vilkår. Der er desuden taget højde for, at situationen vedrørende likvidationen af virksomheden og afskedigelse af hele arbejdsstyrken ikke kan sammenlignes med personalenedskæringer, der ville gøre det muligt at videreføre aktiviteterne i et vist omfang, således som det var hensigten med den tilgrundliggende socialplan.
(227)
Endelig fandt de franske myndigheder, at afståelsen af kontrollen med SNCM til en negativ pris på 158 mio. EUR - selv under anvendelse af den analysemodel, Retten benyttede i sin dom af 15. september 2012 - ikke indebar elementer af statsstøtte. De var faktisk af den opfattelse, at Kommissionen havde alle de nødvendige oplysninger til at imødegå Rettens kritik.
(228)
Kommissionen tilslutter sig ikke denne analyse i den foreliggende sag.
(229)
I overensstemmelse med Rettens dom (122) kan en udbetaling af supplerende fratrædelsesgodtgørelser i princippet efter omstændighederne i det konkrete tilfælde udgøre en lovlig og passende praksis for at fremme en fredelig arbejdsmarkedsdialog og opretholde et selskabs eller en selskabskoncerns omdømme. I henhold til princippet om ligebehandling mellem den offentlige og private sektor har medlemsstaterne således mulighed for at udbetale supplerende fratrædelsesgodtgørelser i tilfælde af en likvidation af en offentlig virksomhed, selv om deres forpligtelser ikke uden videre må overskride det lovbestemte og overenskomstmæssige absolutte minimum. Retten har dog præciseret, at »[D]ækningen af disse yderligere udgifter hvad angår det beskyttelsesværdige hensyn kan imidlertid ikke forfølge et rent socialt eller politisk mål uden at komme til at fravige rammerne for det markedsøkonomiske investorprincip (…). I mangel af enhver økonomisk rationalitet - end ikke langsigtet - må en hensyntagen til udgifter ud over de lovbestemte og overenskomstmæssige forpligtelser derfor betragtes som statsstøtte som omhandlet i artikel 87, stk. 1, EF.« (123)
(230)
Vedrørende de franske myndigheders argument om statens omdømme fandt Retten, at »(…) beskyttelsen af en medlemsstats omdømme som global investor i en markedsøkonomi ikke, bortset fra særlige omstændigheder og uden en særdeles overbevisende begrundelse, kan udgøre en tilstrækkelig begrundelse for at godtgøre den langsigtede økonomiske rationalitet i at dække yderligere udgifter, såsom supplerende fratrædelsesgodtgørelser (124).« Men der er ikke tale om særlige omstændigheder i denne sag.
(231)
Kommissionen konstaterer, at de franske myndigheder efter indledningen af proceduren undlod at definere den franske stats økonomiske aktiviteter, bl.a. geografisk og sektorspecifikt, i forhold til hvilke de pågældende foranstaltningers langsigtede økonomiske rationalitet skal vurderes, selv om de i deres brev af 16. maj 2013 anførte, at statens handlemåde skulle sammenlignes med et diversificeret holdingselskab, der søger at maksimere sin fortjeneste og beskytte sit omdømme som global industriaktør, bl.a. i forbindelse med personaleledelse.
(232)
Vedrørende CGMF's omdømme bemærker Kommissionen, at dette selskab ikke havde andre aktiver end SNCM i søtransportsektoren. Derfor kan dette argument ikke vedrøre det selskab.
(233)
Vedrørende statens omdømme som medejer anførte de franske myndigheder, at der forelå en høj risiko for arbejdskonflikter i de virksomheder, staten kontrollerede, ikke blot geografisk tæt på SNCM's aktiviteter, men også i en hvilken som helst sektor og især i transportsektoren. Kommissionen bemærker dels, at de franske myndigheder ikke påviste, at denne risiko for, at konflikterne skulle brede sig til alle offentlige virksomheder, var reel, dels at de heller ikke påviste, at udbetalingen af de supplerende fratrædelsesgodtgørelser havde forhindret fremkomsten af nye strejker. Kommissionen er endelig af den opfattelse, at den rent sociale begrundelse for, at staten påtager sig disse supplerende godtgørelser, er utilstrækkelig til at se bort fra tilstedeværelsen af statsstøtte.
(234)
Endvidere mener Kommissionen ikke, at de franske myndigheder har fremlagt tilstrækkeligt objektive og kontrollerbare oplysninger til at påvise, at udbetalingen af supplerende fratrædelsesgodtgørelser under lignende omstændigheder vil være fast praksis blandt private virksomheder i samme sektor. Kommissionen gør således opmærksom på, at en simpel henvisning til et begrænset antal socialplaner ikke kan bruges til at påvise, at der findes en tilstrækkeligt fast praksis i tilfælde, der er sammenlignelige med dem i den foreliggende sag, at de af de franske myndigheder anførte socialplaner vedrører omstrukturerings- og ikke likvidationsplaner, og at et stort antal heraf vedrører sektorer, der på forhånd ikke har noget til fælles med transportinfrastrukturer, f.eks. kosmetik (Yves Saint-Laurent Haute couture), fødevarer (Danone) eller elektronik (Hewlett Packard). Desuden omfatter den oversigt, de franske myndigheder fremlagde i deres notat af 16. maj 2013 med en liste over socialplaner, seks planer efter privatiseringen af SNCM og kan derfor ikke indgå i en begrundelse for medregningen af supplerende fratrædelsesgodtgørelser.
(235)
SNCM har udarbejdet en ny liste over fem socialplaner i notatet af 27. august 2013. Kommissionen vurderer ikke, at denne liste gør det muligt at fastslå, at udbetalingen af supplerende fratrædelsesgodtgørelser under lignende omstændigheder ville være fast praksis blandt private virksomheder i samme sektor. Kommissionen bemærker for det første, at to af de fem nævnte planer vedrører SNCM, heraf den, som er genstand for denne afgørelse. Disse to planer kan derfor ikke bruges til objektive sammenligninger af to årsager: dels kan SNCM ikke gøre sin egen tidligere praksis på dette område gældende for i fornødent omfang at dokumentere, at denne praksis er veletableret, og dels svarer socialplanen fra 2002 til en periode, hvor SNCM stadig var en offentlig virksomhed, selv om Rettens sammenligningskriterium var private virksomheder i samme sektor. Således bemærker Kommissionen, at socialplanen for havnen i Marseille ikke kan benyttes, for i 2004 var havnen et offentligt foretagende og ikke en privat virksomhed. Endelig bemærker Kommissionen vedrørende de to sidstnævnte socialplaner for Air Lib og Eurostar, at der er tale om omstruktureringsplaner og ikke likvidationsplaner. Det turde være overflødigt at bemærke, at den gennemsnitlige supplerende godtgørelse i henhold til disse planer ligger på under det halve af gennemsnittet af de supplerende godtgørelser, SNCM har lagt til grund.
(236)
Kommissionen bemærker endelig, at de franske myndigheder ikke har fastslået, at den franske stats handlemåde skulle være motiveret af en rimelig sandsynlighed for måske på lang sigt at opnå en indirekte økonomisk gevinst ved at undgå en yderligere forværring af det sociale klima i virksomheden, eftersom virksomheden netop i forbindelse med en eventuel likvidation ville forsvinde. Hypotesen om en større fordel for medarbejdere i andre offentlige virksomheder er ikke tilstrækkeligt underbygget. Det samme gælder så meget desto mere - også i forbindelse med en global investors begrundelse som den, de franske myndigheder fremførte - fordi bevillingen af meget høje fratrædelsesgodtgørelser til medarbejdere i et selskab kan komplicere en eventuel omstrukturering af andre selskaber, som tilhører den samme investor. Desuden har de franske myndigheder ikke sat tal på de eventuelt betydelige sociale omkostninger, de gør gældende som begrundelse for betaling af de supplerende fratrædelsesgodtgørelser.
(237)
De franske myndigheder anførte også, at en likvidationsprocedure ville have været meget langvarig og potentielt en større risiko for staten som hovedaktionær i forhold til en afståelse af SNCM til en negativ pris. Kommissionen bemærker, at de franske myndigheder ikke fremlagde bevis for denne risiko og ikke forklarede, hvorfor en privat aktionær skulle have taget hensyn til varigheden af likvidationsproceduren. Frucona Kosice-sagen (125), som de franske myndigheder anførte, er ikke relevant i den foreliggende sag, da den vedrører testen for den private kreditor. Varigheden af en likvidationsprocedure er relevant for at analysere, om staten som kreditor for Frucona Kosice havde maksimeret tilbagebetalingen af sine tilgodehavender ved at acceptere en delvis, men omgående, tilbagebetaling, eller om den burde have afventet resultatet af virksomhedens likvidation. Situationen i den foreliggende sag er anderledes, idet staten er aktionær i SNCM og ikke er privat kreditor. I tilfælde af likvidation af SNCM ville aktiverne være klart utilstrækkelige til at dække passiverne, og staten ville derfor ikke kunne få sit indskud tilbage. Derfor er det ikke relevant i den foreliggende sag at påberåbe sig varigheden af en likvidationsprocedure.
(238)
De franske myndigheder påviste således ikke, at det var berettiget, at staten handlede som en privat investor i tilfælde af en likvidation og påtog sig omkostningerne ved disse supplerende godtgørelser.
(239)
Kommissionen skal på dette stadium i undersøgelsen nu fastslå værdien af SNCM's likvidation eksklusive supplerende fratrædelsesgodtgørelser.
b) Vedrørende likvidationsværdien af SNCM
(240)
Ifølge metoden for beregning af de opskrevne nettoaktiver er virksomheden insolvent, når den økonomiske værdi af de reale aktiver (der normalt er større end den regnskabsmæssige nettoværdi) ikke dækker den økonomiske værdi af de reale passiver.
(241)
For at kunne konstatere, om der er tale om insolvens i den foreliggende sag, har Kommissionen med bistand fra sin ekspert (126) verificeret, som forklaret i det følgende, at værdien af SNCM's aktiver pr. 30. september 2005 ikke var tilstrækkelig til at fyldestgøre både de privilegerede og de efterstillede kreditorer.
(242)
Kommissionen skønner, at værdiansættelse af nettoaktiverne er en metode, der normalt anvendes til at værdiansætte selskaber i sektoren for søtransport. Den mener desuden, at metoden er særligt velegnet i relation til SNCM's situation, eftersom hovedaktionæren som eneste alternativ til at afhænde virksomheden kan lade det træde i likvidation.
(243)
Hvad angår andre værdiansættelsesmetoder, bl.a. metoden baseret på tilbagediskonteret driftsmæssig likviditet, er det Kommissionens opfattelse, at den ikke er relevant i den foreliggende sag, eftersom den forudsætter, at virksomheden fortsætter sine aktiviteter, hvilket ikke ville være aktuelt i tilfælde af en likvidation af SNCM.
(244)
Kommissionen har valgt datoen den 30. september 2005 som referencedato for evalueringen af SNCM, eftersom det var på denne dato, det endelige valg blev truffet mellem at acceptere overtagelsestilbuddet eller lade rederiet træde i likvidation, efter at man den 27. september 2005 havde valgt BCP som køber.
i) Vedrørende værdiansættelsen af SNCM's aktiver
(245)
Kommissionen bemærker bl.a., at SNCM's ejer sammen med revisionsfirmaet Ernst & Young beregnede omkostningerne ved at lade virksomheden træde i likvidation (jf. førnævnte rapport fra CGMF) pr. 30. september 2005, og denne beregning blev kontrolleret og efterprøvet af Oddo Corporate Finance og advokatfirmaet Paul Hastings. Kommissionen skal erindre om, at SNCM's aktiver blev vurderet til 190,3 mio. EUR i Oddo-rapporten.
(246)
Bruttomarkedsværdien af den flåde, SNCM selv ejede (127), blev af det specialiserede skibsmæglerfirma BRS vurderet til 224 mio. EUR pr. 30. september 2005, mens SNCM's flåde i Oddo-rapporten blev vurderet til 150,7 mio. EUR efter dekort (128), mæglergebyr (129) og juridiske risici (130).
Tabel 3
Scenarier for værdiansættelsen af SNCM's aktiver pr. 30. september 2005
Aktivernes værdi
Oddo-rapporten
i mio. EUR
Aktivernes værdi
Kommissionens ekspert
i mio. EUR
Immaterielt aktiv
-
-
Immaterielle anlægsaktiver
Ejet flåde
150,7
151,7
Bygninger
(131)
11,2
11,2
Finansielle anlægsaktiver
(132)
32,7
38,3
Anlægsaktiver
194,6
201,2
Lager
-
-
Forudbetalinger
-
-
Tilgodehavender hos kunder
0,8
0,8
Andre fordringer
(133)
9,4
9,4
Nettolikviditet
-14,5
-
Periodeafgrænsningsposter
-
-
Andre aktiver
-4,3
10,20
Aktiver i alt
190,3
211,4
Kilder:
Oddo-rapporten og rapporten fra Kommissionens ekspert.
(247)
Ud fra ovenstående tabel kan Kommissionen konstatere, at flåden udgør hovedelementet i værdiansættelsen af virksomhedens aktiver. I den forbindelse vurderede Kommissionens ekspert efter at have foretaget en sammenlignende analyse, når det var muligt, at dekorten på bruttohandelsværdien af skibene og beløbet til dækning af juridiske risici stemte overens. På dette grundlag konkluderede han, at der ikke var anledning til at afvise den franske stats værdiansættelse af flåden.
(248)
Med hensyn til dekorten skønner Kommissionen, at niveauet er på linje med den dekort, der har været givet ved salg af skibe i forbindelse med likvidationer. Ifølge Kommissionens ekspert afhændede det nationale belgiske rederi, Régie des Transports Maritimes, der driver ruten Ostende-Ramsgate, f.eks. to bilfærger i 1997 med en anslået dekort på henholdsvis 35 og 45 %. For nylig afhændede rederiet Festival Cruises tre krydstogtfartøjer med en dekort på gennemsnitligt 20 %. Den dekort, der er ydet i lignende tilfælde, svarer således meget godt til den dekort, de franske myndigheder regnede med i den foreliggende sag.
(249)
Med hensyn til beløbet til dækning af juridiske risici har der ikke været gennemført en tilsvarende transaktion på markedet, hvorfor Kommissionen skønner, at begrundelserne for at afsætte et beløb til dækning af juridiske risici er rimelige i betragtning af det begrænsede marked for disse specielle skibe, der er bygget til en ganske bestemt anvendelse.
(250)
Kommissionen gør i øvrigt opmærksom på, at dens uafhængige ekspert reviderede værdien af de finansielle aktiver i opadgående retning, især værdien af SNCM's aktier i CMN (fra 21,8 mio. EUR til 28 mio. EUR). Kommissionen mener, at i betragtning af Stef-TFE's bud på 35,2 mio. EUR for tilbagekøb af denne aktiepost, der blev fremsendt til Kommissionen i forbindelse med den foreliggende undersøgelse, er værdiansættelsen af SNCM's aktiepost i CMN til 28 mio. EUR rimelig i relation til en likvidation af rederiet.
(251)
Med hensyn til værdiansættelsen af de øvrige aktivposter havde Kommissionens ekspert ingen indvendinger. Han var dog ikke enig i posten »nettolikviditet« for aktiverne, eftersom de var negative. Kommissionen mener, at denne post i realiteten bør figurere blandt SNCM's passiver.
(252)
Under hensyn til de foretagne justeringer sætter Kommissionen værdien af SNCM's aktiver til 211,4 mio. EUR pr. 30. september 2005.
ii) Vedrørende værdiansættelsen af SNCM's passiver
(253)
Kommissionen konstaterer, at de franske myndigheder kvantificerer de privilegerede kreditorers fordringer til 153,8 mio. EUR og de efterstående fordringer (ekskl. supplerende fratrædelsesgodtgørelser) til 170,9 mio. EUR.
(254)
Specielt med hensyn til de sociale fordringer vurderer de franske myndigheder omkostningerne ved den normale socialplan til [70-80] (60) mio. EUR. Omkostningerne er beregnet på et individuelt grundlag afhængigt af den enkeltes ansættelseskontrakt (tidsubestemt eller tidsbegrænset kontrakt), relevante vedtægter og kollektive overenskomster (besætningsmedlemmer, administrativt personale eller stabsfunktioner), anciennitet, indplacering og løn. Beløbet dækker godtgørelse for manglende opsigelsesvarsel ([20-30] (60) mio. EUR), feriepenge for varselsperioden ([0-10] (60) mio. EUR), overenskomstmæssig fratrædelsesgodtgørelse ([30-40] (60) mio. EUR) samt »Delalande-bidrag« ([0-10] mio. EUR) (134).
(255)
Omkostningerne ved den ekstraordinære socialplan blev af de franske myndigheder vurderet til [30-40] (60) mio. EUR. Denne socialplan omfatter samtlige ledsageforanstaltninger i forbindelse med SNCM's lovfæstede og vedtægtsbestemte forpligtelser ved afskedigelser (135) samt de indirekte omkostninger ved den normale socialplan (136).
(256)
Omkostningerne ved ophævelse af de vigtigste driftsaftaler vedrører primært realiseringen af den bankgaranti på 7,4 mio. EUR, der blev stillet for SNCM's tilfredsstillende opfyldelse af public service-forpligtelserne, hvortil skal lægges den bod, der er fastsat i public service-kontrakten, på 2 % af den finansielle referencekompensation på 63 mio. EUR for 2005, dvs. ca. 1,2 mio. EUR i tilfælde af misligholdelse af forpligtelserne.
(257)
Med hensyn til nettoomkostningerne ved afståelse af leasede fartøjer (137) understregede de franske myndigheder, at skibsmæglerfirmaet BRS ud fra bestemte forudsætninger (138) vurderede nettoprovenuet ved afståelse til 144,8 mio. EUR pr. 30. september 2005 efter dekort, mæglergebyr og finansielle omkostninger ved salget. Skattebesparelser og bankgæld udgør 193,5 mio. EUR, hvilket giver en restbankgæld vedrørende de leasede fartøjer på 48,7 mio. EUR.
Tabel 4
Scenarier for værdiansættelse af SNCM's passiver pr. 30. september 2005
Passivernes værdi
Oddo-rapporten
i mio. EUR
Passivernes værdi
Kommissionens ekspert
i mio. EUR
Privilegerede forpligtelser, heraf:
sociale og fiskale forpligtelser
[20-30]*
[20-30]*
finansielle forpligtelser med sikkerhed i aktiver
(139)
15,9
15,9
Omkostn. ved den normale socialplan
[70-80]*
[70-80]*
Sygeforsikring for pensionerede medarbejdere
(140)
10,2
10,2
Omkostninger ved likvidationsprocessen
4,7
4,7
Mellemliggende driftsunderskud
(141)
26,5
26,5
Fyldestgørelse af privilegerede kreditorer
153,8
153,8
Efterstående gældsforpligtelser
(142)
69,7
84,2
Omkostn. ved den ekstraordinære socialplan
[30-40]*
[30-40]*
Omkostn. ved afbrydelse af de vigtigste driftsaftaler
[10-20]*
[10-20]*
Ekstraomkostn. ved afståelse af leasede fartøjer
48,7
48,7
Fyldestgørelse af efterstillede kreditorer
170,9
181,1
Kilder:
Oddo-rapporten og rapporten fra Kommissionens ekspert.
(258)
Kommissionen bemærker, at de sociale gældsforpligtelser er det største element i SNCM's passiver. Hvad angår udgifterne til den normale socialplan, har Kommissionens ekspert foretaget stikprøvekontrol af beregningerne af alle elementer i planen og har hverken konstateret uregelmæssigheder eller fejl. Ud fra denne kontrol anser Kommissionen det beløb på [70-80] (60) mio. EUR, som de franske myndigheder har opgivet for omkostningerne til den normale socialplan, for rimeligt.
(259)
Med hensyn til de mellemliggende driftsunderskud skønner Kommissionen, at overslaget er forsigtigt, når man betænker lovgivningen, særlig artikel L.622-10 i handelsloven og artikel 119-2 i dekret nr. 85-1388 af 27. december 1985, hvorefter SNCM efter krav fra anklagemyndigheden med henvisning til rederiets public service-forpligtelser ville kunne dømmes af den kompetente handelsret til at fortsætte driften i to måneder med mulighed for forlængelse.
(260)
Hvad angår de efterstillede gældsforpligtelser, har Kommissionens ekspert ingen særlige indvendinger. Han har dog korrigeret beløbet på 69,7 mio. EUR med 14,5 mio. EUR efter overførslen af posten »nettolikviditet« fra aktivsiden til passivsiden. Kommissionen finder dette i overensstemmelse med de ændringer, der er foretaget i værdiansættelsen af SNCM's aktiver.
(261)
Med hensyn til den ekstraordinære socialplan (ekskl. supplerende fratrædelsesgodtgørelser) anslår Kommissionens ekspert, at tallene for udgifter til retstvister bør nedsættes til [0-5] (60) mio. EUR i stedet for [0-10] (60) mio. EUR som påstået af de franske myndigheder. Kommissionen er ganske vist overbevist om, at fagforeningerne vil forlange de tidsbegrænsede kontrakter ændret til tidsubegrænsede kontrakter (143), men den mener til gengæld, at de dermed forbundne udgifter kun kan omfatte de medarbejdere med tidsbegrænsede kontrakter, hvor det vil være oplagt (dvs. [150] tidsbegrænsede kontrakter). Regner man med en bruttomånedsløn på [2 000-2 500] (60) EUR med en godtgørelse på ni måneders løn for de [100-120] (60) første tidsbegrænsede kontrakter og seks måneders løn for de resterende [50-70] (60), bliver beløbet [0-10] (60) mio. EUR.
(262)
Med hensyn til nettounderskuddet ved afståelse af de leasede skibe mener Kommissionen, at de forudsætninger, der er lagt til grund for beregningen, er rimelige, bl.a. på grund af de formelle bestemmelser i de økonomiske interessegruppers kontrakter, der indebærer, at tredjeparter ikke umiddelbart kan træde i SNCM's sted, og at de skattemæssige fordele kun gælder skibe under fransk flag. Det er i øvrigt også rimeligt, at dækningen af juridiske risici ikke gælder leasede skibe, eftersom disse sælges af de økonomiske interessegruppers kreditorbanker. På denne baggrund finder Kommissionen det berettiget, at der medregnes finansielle omkostninger ved salget mellem den 30. september 2005 og datoen for det faktiske salg af det enkelte skib.
(263)
På grundlag af ovenstående anslår Kommissionen, at værdien af SNCM's privilegerede gældsforpligtelser pr. 30. september 2005 udgør 153,8 mio. EUR, og SNCM's efterstillede gældsforpligtelser udgør 181,1 mio. EUR.
iii) Om det konstaterede underskud i virksomheden
(264)
Med henvisning til ovenstående anslår Kommissionen, at værdien af SNCM's aktiver pr. 30. september 2005 (dvs. 211,4 mio. EUR) ikke var tilstrækkelig til at fyldestgøre de privilegerede kreditorer (153,8 mio. EUR) og de efterstillede kreditorer (181,1 mio. EUR), dvs. et samlet beløb på 334,9 mio. EUR. Underskuddet beløber sig derfor til ca. 123,5 EUR.
c) Om behandling af en sag om personlig hæftelse
(265)
Kommissionen har ligeledes set nærmere på de franske myndigheders og SNCM's argumentation for, at staten som flertalsaktionær kunne blive dømt til at hæfte for underskuddet ved en eventuel likvidation af virksomheden. En af de interesserede parter, CFF, anfægtede anvendelsen af den nationale retspraksis, som de franske myndigheder havde nævnt i den foreliggende sag. CFF mente nemlig vedrørende den dom, Appelretten i Rouen havde afsagt i Aspocomp Group Oyj-sagen, at retten havde dømt det finske moderselskab til at betale godtgørelser til medarbejderne i sit franske datterselskab, der var trådt i likvidation, fordi disse godtgørelser var fastsat i en socialplan i henhold til en firmaaftale, moderselskabet havde godkendt, men som i sidste instans ikke var blevet betalt.
(266)
De franske myndigheder mente, at de samlede faktiske omkostninger, som staten ville skulle bære som hovedaktionær gennem CGMF, ville udgøre mellem 312,1 mio. og 361 mio. EUR pr. 30. september 2005. Stadig ifølge de franske myndigheder er der heri bl.a. taget hensyn til risikoen for, at den franske stat ville komme til at hæfte for underskuddet, hvis en domstol fandt, at staten var den reelle leder af SNCM, og risikoen for, at staten ville blive dømt til at betale supplerende fratrædelsesgodtgørelser til det afskedigede personale. De franske myndigheder mente, at disse risici skulle tages med i beregningen af de faktiske omkostninger ved en eventuel likvidation af SNCM.
(267)
Spørgsmålet er så, hvordan de samlede reelle omkostninger, som staten sandsynligvis ville være kommet til at bære som hovedaktionær i tilfælde af en likvidation af SNCM, skal vurderes, for at det kan afgøres, om en fornuftig privat aktionær, i betragtning af risikoen for at komme til at hæfte for disse omkostninger og i betragtning af deres størrelse, ville have foretrukket at afhænde sit datterselskab omgående til en negativ pris på 158 mio. EUR frem for at løbe denne risiko.
(268)
I fransk ret har kuratoren i boet efter et konkursramt selskab mulighed for at anlægge sag mod selskabets tidligere ledere med påstand om personlig hæftelse, hvis en redningsplan er blevet opgivet, eller selskabet er gået i betalingsstandsning eller er trådt i likvidation (144).
(269)
Et sådant sagsanlæg over for det konkursramte selskabs tidligere ledere er begrundet i behovet for at genetablere selskabets aktiver og passiver, hvilket er en af kuratorens opgaver.
(270)
De franske myndigheder har i flere skriftlige henvendelser til Kommissionen argumenteret for, at det var særdeles sandsynligt, at en national domstol ville dømme staten til at dække virksomhedens underskud, og at der burde tages hensyn hertil ved beregningen af de faktiske omkostninger ved en eventuel likvidation af SNCM.
(271)
SNCM vedlagde i sin korrespondance af 28. februar 2008 rapporten fra Baker & McKenzie med en vurdering af de retlige konsekvenser af et sagsanlæg med krav om, at staten hæftede for underskuddet. Rapporten konkluderede, at det var højst sandsynligt, at en handelsret, der fik forelagt sagen, ville holde staten ansvarlig og dømme den til at dække hele SNCM's sociale gæld.
(272)
Ifølge den relevante lovgivning kan et konkursramt selskabs sociale gæld forlanges dækket af dets tidligere retlige og faktiske ledere, såfremt følgende fire forudsætninger alle er til stede:
i) Anerkendelse af staten som den konkursramte virksomheds retlige og faktiske leder
(273)
Analysen i Baker & McKenzie-rapporten, som Kommissionen fik tilsendt fra SNCM, førte til den konklusion, at […] (60). Kort sagt havde ovennævnte ekspertrapport til formål i overensstemmelse med den relevante retspraksis (145) at påvise, at staten havde begået gentagne […] (60). Ifølge denne rapport havde staten navnlig truffet […] (60) beslutninger. Endvidere så det ud til, at virksomhedens ledende organer […] (60). Endelig havde staten […] (60).
(274)
Kommissionen konstaterer desuden, at de franske myndigheder i deres korrespondance af 28. marts 2008, ikke havde taget forbehold […] (60). I deres skrivelse af 20. november 2006 anførte de franske myndigheder selv, at en dommer […] (60) virksomheden.
(275)
Kommissionen er dog af den opfattelse, at de franske myndigheders erklæring af 20. november 2006, der er afgivet i forbindelse med en procedure om statsstøtte, ikke i sig selv er tilstrækkelig som retsgyldigt bevis på, at en dommer ville betragte de nationale myndigheder som faktisk leder af den virksomhed, der har modtaget den pågældende støtte, og især ikke som bevis for graden af sandsynlighed for, at det ville ske.
(276)
Navnlig vedrørende de kontroversielle beslutninger er det langt fra fastslået, at statens endelige beslutning afviger væsentligt fra den praksis, staten følger i forvaltningen af sine kapitalinteresser. Også i Baker & McKenzie-rapporten nævnes en tilbagevendende kontrovers om, i hvilken grad det er ønskeligt, at staten blander sig i forvaltningen af sine kapitalinteresser og [...'s] (60) generelt meget omfattende rolle.
(277)
De elementer i national retspraksis, som både staten og SNCM har fremført, omfatter ikke direkte den slags situation. De vigtigste tilfælde vedrører lokale myndigheder, og BRGM-dommen af 6. februar 2001 omhandler en offentligretlig industri- og handelsvirksomhed.
(278)
Det er under alle omstændigheder langt fra fastslået, at staten som offentlig myndighed skal betragtes som reelt ansvarlig for ledelsen.
ii) Tilstedeværelsen af en eller flere ledelsesfejl fra den franske stats side i dens egenskab af faktisk leder af den konkursramte virksomhed
(279)
I den foreliggende sag konstaterer Kommissionen, at der i rapporten fra SNCM's ekspert på grundlag af en ikkeudtømmende liste over faktiske forhold henvises til en række tilfælde, hvor staten […] (60) skulle have begået ledelsesfejl.
(280)
Det anføres bl.a., at den franske stat skulle have begået investeringsmæssige fejltagelser i forbindelse med […] (60) SNCM. Staten skulle ligeledes have begået talrige ledelsesmæssige fejl i relation til størrelsen […] (60) SNCM.
(281)
De franske myndigheder betegnede i deres korrespondance af 30. april 2007 risikoen for at blive gjort ansvarlig som meget høj med henvisning til kriterierne for ledelsesfejl i den i handelslovens artikel L. 651-2 fastsatte betydning.
(282)
Igen finder Kommissionen, at denne erklæring af 30. april 2007, der er afgivet i forbindelse med en procedure om statsstøtte, ikke i sig selv er tilstrækkelig som retsgyldigt bevis på, at en dommer ville anse de nationale myndigheder for at have begået de påståede fejl, og især ikke som bevis for graden af sandsynlighed for, at det ville ske. Det gælder i endnu højere grad, eftersom de franske myndigheder anfægter, at der er tale om ledelsesmæssige fejl, selv om disse er nødvendige for at iværksætte en sag om personlig hæftelse.
(283)
Mere grundlæggende skal det bemærkes, at såvel SNCM som de franske myndigheder i høj grad støtter sig på temmelig gamle ledelsesmæssige beslutninger. Således fokuserer Baker & McKenzie-rapporten på […] (60), der er foretaget indtil 2000. Den indeholder således henvisninger til rapporter fra Revisionsretten for regnskabsårene 1993-1999. Det er i midten af 1990'erne, de vigtigste påståede ledelsesfejl skal være sket. Men SNCM's kreditorer var underrettet om denne ledelsesform på det tidspunkt, hvor de bevilgede et lån. De accepterede således i hvert fald implicit risikoen ved denne type ledelse. Intet tyder på, at statens ansvar kan gøres gældende i praksis med henblik på personlig hæftelse i en sådan situation.
(284)
Desuden skal disse påståede ledelsesfejl forklares ved politiske valg, de offentlige myndigheder har truffet, og heller intet tyder på, at disse politiske valg kan kaldes ledelsesfejl i henhold til retspraksis vedrørende personlig hæftelse.
(285)
Endelig savner Baker & McKenzie-rapporten troværdighed, bl.a. når det heri anslås, at SNCM's situation skulle kunne tilskrives statens fejl i den eksterne kommunikation om SNCM's situation. Det fremgår nemlig blot af denne rapport, at staten har henvist til en situation, der allerede var velkendt. Statens adfærd svarer derfor ikke til en ledelsesfejl.
iii) Konstateret underskud i virksomheden
(286)
I den foreliggende sag konstaterer Kommissionen, at der i Oddo-rapporten opereres med et underskud på 134,4 mio. EUR pr. 30. september 2005, udregnet som differencen mellem værdien af SNCM's aktiver på den ene side (190,3 mio. EUR) og værdien af virksomhedens passiver (foranstillet og efterstillet gæld vurderet til henholdsvis 153,8 mio. EUR og 170,9 mio. EUR).
(287)
Kommissionen har tidligere anslået SNCM's underskud til 123,5 mio. EUR pr. 30. september 2005 (jf. betragtning 264).
iv) Spørgsmålet om en årsagsforbindelse mellem ledelsesfejlene og den konstaterede insolvens
(288)
Ifølge de franske myndigheder kan lederen af en juridisk person gøres ansvarlig i medfør af artikel L. 624-3 i handelsloven, selv om den pågældendes ledelsesfejl kun er en af årsagerne til insolvensen, og kan dømmes til at hæfte for hele eller dele af virksomhedens sociale gæld, også selv om den eller de af ham begåede fejl kun ligger til grund for en del af den (146). Ifølge de franske myndigheder ville den franske stat blive dømt til at dække en anslået andel på mellem 85 % og 100 % af det konstaterede underskud, dvs. mellem 114,3 mio. EUR og 134,4 mio. EUR.
(289)
Denne analyse bygger ikke på noget solidt grundlag. I det omfang de påståede ledelsesfejl bygger på beslutninger, der er truffet i midten af 1990'erne og har medført omgående ekstraomkostninger for SNCM, er det meget vanskeligt heri at se årsagen til insolvensen i 2005, især da der er sket mange begivenheder mellem de to datoer.
(290)
Det ser nemlig også ud til, at der ikke er nogen automatisk forbindelse mellem størrelsen af den erstatning, der ydes for personlig hæftelse, og størrelsen af den manko, der er opstået som følge af en ledelsesmæssig fejl (forudsat at den er fastslået), hvilket også betyder, at retten kan beslutte at fastsætte størrelsen af lederens bøde til meget mindre end den konstaterede manko (147).
(291)
Men i modsætning til hvad de franske myndigheder (og SNCM) synes at tro, tyder intet på, at retten, som afgør spørgsmålet om personlig hæftelse, vil betragte de her omtvistede beslutninger som så alvorlige, at de kan begrunde, at de offentlige myndigheder pålægges en stor del af den konstaterede manko. Ser man på de undersøgte påstande, drejer det sig nemlig om politiske beslutninger med et protektionistisk sigte (for de flestes vedkommende endda truffet ti år tidligere) eller nyere beslutninger truffet med henblik på at spare medarbejderne for forpligtelsen til at opnå produktivitetsgevinster eller til at forsøge at sikre et bedre klima på arbejdspladsen.
v) Fastlæggelse af eventuel hæftelse for supplerende fratrædelsesgodtgørelser i tilfælde af SNCM's likvidation
(292)
Ud over personlig hæftelse for insolvensen ville en fransk ret ifølge de franske myndigheder med henvisning til gældende retspraksis (148) helt sikkert have dømt staten til at dække de supplerende fratrædelsesgodtgørelser (dvs. mellem [200-210] (60) og [250-260] (60) mio. EUR). Ifølge de franske myndigheder andrager de samlede faktiske omkostninger, som staten som hovedaktionær ville skulle dække, mellem 212,1 mio. EUR og 361 mio. EUR.
(293)
De franske myndigheder præciserer, at de franske domstole i afgørelser for nylig har dømt den retlige eller faktiske leder af en virksomhed til ud over underskuddet i virksomheden at dække supplerende fratrædelsesgodtgørelser beregnet på grundlag af en socialplan udarbejdet af virksomheden, inden den trådte i likvidation.
(294)
De franske myndigheder henviser især til Aspocomp-sagen, hvor det franske selskab Aspocomp SAS, der er et 99 % ejet datterselskab af det finske Aspocomp Group Oyj, havde indgået en firmaaftale den 18. januar 2002 indeholdende vilkårene for godtgørelser i henhold til en socialplan for 210 af i alt 550 ansatte. I aftalen var bl.a. fastsat beløbet for godtgørelser og supplerende godtgørelser samt støtte ved frivillig fratræden. Efter en ændring af koncernens strategi besluttede moderselskabet Aspocomp Group Oyj imidlertid den 21. februar 2002 at ophøre med at finansiere datterselskabet Aspocomp SAS og fremtvang dermed datterselskabets konkurs. Den pågældende beslutning forhindrede reelt datterselskabet i at opfylde sine forpligtelser i henhold til firmaaftalen og tvang det til at afskedige samtlige ansatte.
(295)
I denne sag stadfæstede Appelretten i Rouen kendelsen fra Arbejdsretten i Evreux og dømte således selskabet Aspocomp Group Oyj, der kontrollerede 99 % af datterselskabet, til at betale: i) samtlige godtgørelser og supplerende godtgørelser i henhold til firmaaftalen plus erstatning for uberettiget afskedigelse til de lønmodtagere, der var omfattet af aftalen, og ii) tilsvarende godtgørelser til de medarbejdere, der blev afskediget i forbindelse med Aspocomps konkurs, med henvisning til at moderselskabet ved ikke at opfylde de indgåede forpligtelser havde handlet illoyalt og hensynsløst.
(296)
Skønt Frankrig ligeledes påberåbte sig en dom af 19. april 2005 fra Kassationsrettens handelsretsafdeling (149) til støtte for deres teori, kan Kommissionen ikke se noget afgørende element i dommen i forhold til denne kontrovers. Kassationsretten nøjes med at bemærke, at Appelretten ikke har ført retsgyldigt bevis for formuesammenblanding mellem moder- og datterselskabet. Under alle omstændigheder konstaterede Kommissionen, at forholdene vedrørende Aspocomp-sagen ikke er de samme som i den foreliggende sag. I den foreliggende sag undlod CGMF således ikke at opfylde sine forpligtelser til at udbetale supplerende fratrædelsesgodtgørelser.
(297)
Det skal bemærkes, at både SNCM og de franske myndigheder ser ud til at være enige om betydningen af, at en socialplan […] (60). Det er særdeles tvivlsomt, om […] (60) kan betragtes som en ledelsesmæssig fejl, der kan gøre staten ansvarlig over for medarbejderne […] (60). Under forudsætning af, at staten mod forventning […] (60) kunne ifalde ansvar over for medarbejderne og give dem ret til en statsbetalt godtgørelse (150), ville indrømmelsen af en sådan ret i sig selv udgøre en fordel til virksomheden SNCM og dermed statsstøtte af de samme årsager som anført ovenfor i forbindelse med de individuelle støtteforanstaltninger på 38,5 mio. EUR. Denne foranstaltning ville nemlig kunne mildne det sociale klima i virksomheden en smule.
vi) Konklusion vedrørende behandlingen af en sag om personlig hæftelse
(298)
Der er ikke ført tilstrækkeligt retsgyldigt bevis for, at de franske myndigheder med en tilstrækkelig grad af sandsynlighed ville blive dømt ved en national ret til at betale erstatning i forbindelse med personlig hæftelse og endnu mindre for, at erstatningen ville overstige den negative pris, hvortil SNCM blev »solgt«.
(299)
Der skal ligeledes tages hensyn til, at statens tiltag, under forudsætning af at staten i den foreliggende sag har handlet uforsvarligt, havde til formål at beskytte nationale industri- og servicevirksomheder, bl.a. SNCM og dennes medarbejdere, ved bl.a. at undgå at pålægge dem en udvikling, der socialt set ville være blevet ilde modtaget. Selv om offentligretlige personer, herunder staten, under visse omstændigheder kan betragtes som faktiske ledere af en virksomhed, tyder intet i realiteten på, at en sag om personlig hæftelse kan benyttes mod statens politiske valg, især under sådanne omstændigheder. Vi er her langt fra omstændighederne i Aspocomp-sagen, som på ingen måde vedrørte en sådan problematik.
(300)
Kommissionen finder under alle omstændigheder ikke, at de franske myndigheder i dag kan påberåbe sig fortidens politiske valg for at begrunde offentlige indgreb med det formål at afhjælpe virkningerne af tidligere foranstaltninger. Tværtimod skal disse to foranstaltninger, dvs. fortidens indgreb og de nye offentlige foranstaltninger, analyseres som to kumulerede konkurrencefordrejninger. For hvis man accepterer statens ansvar for at dække underskuddet, giver man staten mulighed for at erkende at have begået fejl i ledelsen af virksomheden som begrundelse for, at en kapitaltilførsel ikke var statsstøtte, hvilket ville medføre en ny konkurrencefordrejning. Staten ville i så fald påberåbe sig sine egne ledelsesfejl for at begrunde en supplerende kapitaltilførsel i modstrid med det generelle princip om, at man ikke kan basere sin argumentation på egne fejl (151).
(301)
Det ville desuden være helt kunstigt at adskille statens adfærd som »uforsvarlig leder« (forudsat at dette fastslås) fra statens adfærd som den, der redder den virksomhed, den har ledet uforsvarligt. Ledelsesfejl indgår ikke i den normale adfærd for en opmærksom privat investor i et samfund med markedsøkonomi. Redningsordningen, som ikke kan adskilles fra denne fejl, skyldes derfor heller ikke sidstnævnte adfærd.
(302)
Konsekvensen af en accept af den teori, de franske myndigheder og SNCM har fremført, ville desuden gøre det muligt for staten at give en garanti til en virksomhed, der bevidst begår en »ledelsesfejl«, hvilket næppe er acceptabelt i henhold til statsstøttereglerne.
(303)
I den foreliggende sag, hvor staten med den adfærd ville pådrage sig ansvar ifølge SNCM og de franske myndigheders teori, ville staten i realiteten handle som offentlig myndighed og ikke som aktionær. Eftersom en fornuftig privat aktionær ikke ville have truffet beslutninger baseret på politiske og offentlige overvejelser, kan risikoen for personlig hæftelse som følge af sådanne beslutninger ikke tages i betragtning ved en test om en fornuftig privat investor i et samfund med markedsøkonomi (152).
(304)
De franske myndigheder erindrer om, at Kommissionen i sin ABX-beslutning af 7. december 2005 har tænkt sig at tage hensyn til, at »lovgivningen i visse medlemsstater undtagelsesvis gør det muligt for tredjeparter at søge sig fyldestgjort hos aktionærerne i et selskab, der er gået konkurs, navnlig hvis disse aktionærer betragtes som [fjernet i teksten] og/eller har udvist mangelfuld ledelse.« (153)
(305)
Kommissionen minder dog om, at begrebet støtte skal vurderes objektivt og bemærker, at det i beslutningen i den samme sag blev præciseret, at »det endelig under den lidet sandsynlige forudsætning, at alle disse betingelser for at ifalde ansvar i henhold til national ret […] skulle være opfyldt, ikke ville udelukke, at disse foranstaltninger til fordel for datterselskabet havde karakter af statsstøtte.« (154)
(306)
I den foreliggende sag føler Kommissionen sig derfor ikke tilstrækkeligt overbevist af de franske myndigheders argumentation til at konkludere, at SNCM's hovedaktionær med overvejende sandsynlighed risikerede at blive holdt ansvarlig.
(307)
Kommissionen afviser på disse betingelser at tage hensyn til de supplerende fratrædelsesgodtgørelser (jf. betragtning 225 ff.) og konkluderer, at omkostningerne til likvidation af SNCM ville have været ugyldige for staten. Kommissionen finder nemlig, at staten som aktionær ikke kan pålægges likvidationsomkostningerne, da en aktionærs risiko hænger sammen med værdien af hans andel af virksomhedens egenkapital.
6.1.2.2. Konklusion
(308)
Kommissionen mener således, at en privat investor ville være gået ind for den billigste løsning, dvs. en likvidation af SNCM. Kommissionen konkluderer som følge heraf, at den negative pris på 158 mio. EUR udgør statsstøtte.
6.1.3. Kapitaltilførslen fra CGMF på 8,75 mio. EUR
(309)
I deres bemærkninger til åbningsbeslutningen anførte de franske myndigheder, at statens rekapitalisering på 8,75 mio. EUR skete samtidig med de private investorers tilførsel. De forklarede, at sammenfaldet styrkedes af statens mindretalsaktiepost, mens hovedparten af midlerne blev tilført af markedet. Desuden mente myndighederne, at forrentningen af statens kapitalindskud, dvs. […] (60) % om året, ville give et afkast på lang sigt, der er rimeligt for kapital investeret af en privat investor. Endelig anførte de også i et notat af 16. maj 2013, at risikoen ved ophævelsesklausulen blev opvejet af de private aktionærers call-option.
(310)
Statens indskud skal nu sammenlignes med indskuddet fra private købere, dvs. 26,25 mio. EUR. Men som det blev påvist i afsnit 6.1.2, beløber statens indskud sig til 158 mio. EUR, hvortil skal lægges de 38,5 mio. i støtte til enkeltpersoner og de 15,81 mio., der blev udbetalt i henhold til planen fra 2002, som det vil blive påvist i afsnit 6.1.4 og 6.1.5.
(311)
Faktisk er alle foranstaltninger fra 2006 indeholdt i aftaleprotokollen. Parterne i denne protokol, CGMF, BCP og VT, aftalte i samme dokument at foretage tilførslen på 158 mio. EUR, kontokurantlånet på 38,5 mio. EUR og kapitalforhøjelsen på 8,75 mio. EUR. I den foreliggende sag udgør disse tre foranstaltninger en og samme transaktion, som har til formål at privatisere SNCM. Som Retten fastslår i præmis 125 i sin dom af 11. september 2012, [er] »Dette kapitalindskud [på 8,75 mio. EUR] således et led i en global salgsprotokol som følge af en og samme forhandling, hvor overtagernes indskud er modydelser for tunge forpligtelser for den franske stat i forskellig form.« Det er således de tre førnævnte foranstaltninger, der til sammen skal betragtes som statens kapitalindskud til SNCM og sammenlignes med de private investorers indskud med henblik på at vurdere, om deres foranstaltning er af væsentlig karakter eller ej.
(312)
På baggrund af ovenstående konkluderer Kommissionen, at de private aktionærers indskud, dvs. 10,6 % af det samlede indskud ikke kan betragtes som væsentligt.
(313)
Som det allerede blev konstateret i betragtning 311, udgør de tre foranstaltninger i denne sag én privatiseringstransaktion. Kommissionen finder, at tilførslerne af offentlig og privat kapital dermed kan antages at være helt samtidige.
(314)
Vedrørende kriteriet om tilførsler foretaget under sammenlignelige omstændigheder bemærker Kommissionen først og fremmest, at de interesserede parter, CCF og STIM, har rejst tvivl om den private foranstaltnings væsentlige karakter, og især om der er tale om sammenlignelige omstændigheder mellem den offentlige investering og de private investorer på grund af tilstedeværelsen af ophævelsesklausulen.
(315)
Kommissionen finder, at alene omstændighederne omkring denne kapitalforhøjelse viser, at de risici, de private og offentlige investorer løber, ikke er identiske. Alene tilstedeværelsen af og betingelserne i klausulen om ophævelse af overtagelsen viser, at risikosituationen for henholdsvis private investorer og den offentlige investor ikke er den samme, hvis betingelserne i klausulen opfyldes. Ifølge aftaleprotokollen har de private investorer mulighed for at trække sig og få deres indskud tilbage, hvis Kommissionen, Retten eller Domstolen træffer en negativ afgørelse, eller hvis public service-kontrakten ikke fornys. Sidstnævnte del af ophævelsesklausulen er endnu mere negativ for staten, fordi den vedrører SNCM's kerneaktivitet. SNCM har nemlig traditionelt været den operatør, der sikrede trafikforbindelsen mellem Korsika og det franske fastland. Rent skematisk ligger to tredjedele af selskabets aktivitet på trafikken mellem Marseille og Korsika i forbindelse med varetagelsen af public service-forpligtelsen. Ophævelsesklausulen beskytter således de private investorer mod den kommercielle risiko for størstedelen af SNCM's aktiviteter. Den risiko er det nemlig kun staten, der løber.
(316)
Anvendelsen af ovennævnte ophævelsesklausul medfører således dels en forpligtelse for SNCM til at tilbagebetale alle overtagernes indskud til fordel for disse private investorer. Dels ville CGMF igen være ejer af 100 % af kapitalen i SNCM, mens risikoen for likvidation og dermed tab af en væsentlig del af de offentlige investeringer, vil være øget betydeligt.
(317)
For så vidt angår private aktionærers købstilsagn, kan det ikke aktiveres af CGMF i tilfælde af SNCM's betalingsstandsning eller likvidation. Det bekræfter, at denne mulighed ikke kan benyttes i tilfælde af vanskeligheder, og risiciene hviler i al væsentlighed på CGMF, dvs. staten. Kommissionen mener derfor ikke, at dette købstilsagn kan analyseres som modydelse for ophævelsesklausulen.
(318)
Endvidere kan Kommissionen ikke godtage de franske myndigheders argument om, at aftaleprotokollen indeholdt en række garantier med henblik på at beskytte statens investering. Faktisk udgør de forpligtelser, overtagerne får pålagt, ikke risici eller supplerende begrænsninger for overtagerne, som kunne sætte dem i en situation, der kan sammenlignes med CGMF's. De skal udelukkende sikre, at de private overtagere - i den periode, hvor de kan anvende ophævelsesklausulen - ikke foretager en juridisk ændring af SNCM og kun foretager handlinger, der er nødvendige for gennemførelse af forretningsplanen og socialpagten.
(319)
Som Retten understregede i sin dom af 11. september 2012, er en analyse af den forventede rentabilitet alene ikke tilstrækkelig til at konkludere, at staten har foretaget investeringen på markedsvilkår, i den udstrækning risiciene ikke er delt ligeligt mellem offentlige og private aktionærer.
(320)
Selv om investeringsbetingelsen om ligestilling ikke er opfyldt, kan foranstaltningen stadig være i overensstemmelse med princippet om den private investor under markedsøkonomiske vilkår. Det skal derfor bevises, at statens adfærd har svaret til den, en fornuftig privat investor ville have udvist i en lignende situation, f.eks. gennem forudgående analyser af forrentningen af investeringen. Imidlertid fremlagde de franske myndigheder intet bevis for en sådan forudgående analyse. De franske myndigheder anførte blot efterfølgende i deres bemærkninger, at den faste forrentning på […] (60) % ville være passende for en privat investor ved sammenligning med forrentningen af en fransk statsobligation med et afkast på det pågældende tidspunkt på mellem 3,72 og 3,95 %. Men de fremlagde ingen analyse, der viste, at satsen på 10 % ville have været acceptabel for en privat investor i betragtning af statens risici, f.eks. ved ophævelsesklausulen og i forbindelse med virksomhedens situation.
(321)
Især gælder satsen på […] (60) % kun ved en kapitaltilførsel i størrelsesordenen 8,75 mio. EUR, men i en sådan analyse skulle hele statens tilførsel, som er accepteret i protokollen, have været medregnet. Eftersom der ikke er noget afkast af den negative pris på 158 mio. EUR eller kontokurantlånet på 38,5 mio. EUR, ville forrentningen af statens samlede investering i SNCM på privatiseringstidspunktet i 2006 have ligget klart under rentesatsen for en fransk statsobligation. På grund af de tilknyttede risici ville en fornuftig privat investor under markedsøkonomiske vilkår ikke have accepteret en sådan rentesats.
(322)
På baggrund af ovenstående mener Kommissionen ikke, at de ved retspraksis fastsatte kriterier for på forhånd at udelukke, at den omhandlede foranstaltning har karakter af statsstøtte, er opfyldt. Kommissionen er derfor af den opfattelse, at statens kapitaltilførsel på 8,75 mio. EUR gav SNCM en økonomisk fordel, eftersom den blev gennemført sideløbende med en tilførsel af privat kapital og på ikkesammenlignelige vilkår i den i EU-retspraksis fastsatte betydning. Den omtvistede foranstaltning udgør derfor statsstøtte efter EUF-traktatens artikel 107, stk. 1.
6.1.4. De individuelle støtteforanstaltninger (38,5 mio. EUR)
(323)
De franske myndigheder fandt, at denne finansiering udgør individuel støtte, som ikke gavnede virksomheden, og som derfor ikke er statsstøtte. De interesserede parter CCF og STIM anfægtede, at denne foranstaltning skulle udgøre individuel støtte, fordi de bl.a. mente, at foranstaltningen kunne skabe positive indirekte virkninger for SNCM.
(324)
Kommissionen mener, at det forhold, at de direkte modtagere af den individuelle støtte er medarbejdere, ikke er tilstrækkeligt til at påvise, at der ikke er tale om støtte til fordel for deres arbejdsgiver. Retten præciserede nemlig følgende: »[…] den omstændighed, at de direkte modtagere af støtten til enkeltpersoner er medarbejdere, [er] ikke tilstrækkelig til at påvise, at der ikke foreligger en støtte til fordel for deres arbejdsgiver.« (155)
(325)
Som Retten ligeledes anførte i præmis 138 i dommen af 11. september 2012: »[m]ed henblik på at undersøge, om denne støtte til enkeltpersoner udgør støtte som omhandlet i artikel 87, stk. 1, EF, må det […] afgøres, om SNCM opnår en indirekte økonomisk fordel, der har gjort det muligt for selskabet at undgå omkostninger, der normalt skulle have været afholdt af virksomhedens egen kapital, og derfor hindrer, at markedskræfterne virker på sædvanlig måde.«
(326)
Endvidere bemærker Kommissionen, at denne foranstaltning ifølge aftaleprotokollen er en statslig forpligtelse over for private partnere til at finansiere »den del af omkostningerne ved medarbejderes eventuelle frivillige fratræden eller afbrydelse af ansættelseskontrakter (uanset af hvilken art), den såkaldte »kulance«, der skal lægges oven i ethvert beløb, som arbejdsgiveren skal betale (…)«. Som Retten anfører i præmis 145 i dommen af 11. september 2012, synes det forhold, at denne støtte til enkeltpersoner indgår i protokollen om salg, at understrege, at den skaber en fordel. Parterne har benyttet sig af denne mulighed, fordi de kunne opnå en vis fordel heraf.
(327)
Støtten skaber derfor en økonomisk fordel for SNCM, idet den giver selskabet mulighed for ikke at bære alle omkostningerne ved visse medarbejderes eventuelle fremtidige fratræden. Hvis staten fritager en virksomhed for sådanne omkostninger, er det derfor en fordel for virksomheden. Kommissionen anfører, at disse supplerende sociale foranstaltninger sigter mod at lette gennemførelsen af fratrædelsesplaner, som er nødvendige for at nå virksomhedens mål, og ikke følger af en lovbestemt forpligtelse. I den foreliggende sag viser hyppigheden af social uro i SNCM, at gennemførelsen af denne virksomheds socialplan nærmest systematisk medfører strejker og andre faglige aktioner. Disse supplerende sociale foranstaltninger udgør uden tvivl en fordel for SNCM.
(328)
Kommissionen mener derfor, at foranstaltningen udgør statsstøtte efter EUF-traktatens artikel 107, stk. 1.
6.1.5. Restbeløbet på 15,81 mio. EUR, der blev udbetalt som omstruktureringsstøtte i 2002
(329)
Foranstaltningerne fra 2006 sikrede en betydelig forhøjelse af støttebeløbet til den omstrukturering, der undersøges, jf. planen fra 2002, til et beløb af 69,29 mio. EUR og skal analyseres som en ændring af omstruktureringsplanen og omkostningerne hertil. Da privatiseringen blev planlagt var omstruktureringsplanen nemlig allerede i gang. Men SNCM nåede ikke sit mål om at vende tilbage til en situation med rentabilitet. Retten præciserede, at [det] »[i] denne forbindelse skal […] bemærkes, at beslutningen fra 2006 udtrykkeligt anfører den omstændighed, at såfremt der foreligger elementer af omstruktureringsstøtte i planen fra 2006, skal disse vurderes samtidigt med omstruktureringsstøtten i planen fra 2002 (…)« (156). Retten understregede, at denne analyse blev foretaget »med rette«. Beløbet på 69,29 mio. EUR svarer til det beløb på 66 mio. EUR, der blev bevilget i 2002 gennem den første rate i omstruktureringsplanen, og de 3,29 mio. EUR i støtte, som blev bevilget i 2005 gennem anden rate.
(330)
Af dette støttebeløb, som blev bevilget i henhold til omstruktureringsplanen fra 2002, vedrører de 53,4 mio. EUR i virkeligheden public service-kontrakten. Lovligheden af denne støtte blev bekræftet ved Rettens dom af 11. september 2012, og Kommissionen skal derfor undersøge foreneligheden af den egentlige omstruktureringsstøtte, dvs. 15,81 mio. EUR, der blev bevilget under omstruktureringen i 2002, og foreneligheden af alle støtteforanstaltningerne i 2006 på baggrund af rammebestemmelserne fra 2004.
6.2. UNDERSØGELSE AF FORENELIGHEDEN AF OMSTRUKTURERINGSSTØTTEN, DER BLEV UDBETALT I 2002 OG 2006
6.2.1. Rammebestemmelser, der skal undersøges
(331)
Kommissionen konstaterer, at omstruktureringsplanen fra 2002 blev undersøgt i forbindelse med rammebestemmelserne fra 1999. Den bemærkede ligeledes, at de nye foranstaltninger fra 2006, der omfattede planen fra 2002, ligger efter ikrafttrædelsen af de nye rammebestemmelser fra 2004, og blev gennemført, før Kommissionen gav tilladelse hertil.
(332)
I overensstemmelse med overgangsreglerne i henhold til rammebestemmelserne fra 2004 (157) finder disse anvendelse, når der er tale om en ulovlig støtte, som delvis er bevilget efter deres ikrafttræden.
(333)
Hvis foranstaltningerne fra 2006 således udgør støtte, indgår de i de omstruktureringsforanstaltninger, der blev iværksat i 2002, og skal derfor analyseres sammen med disse. Alle disse støtteforanstaltningers forenelighed vil derfor blive analyseret under rammebestemmelserne fra 2004.
6.2.2. SNCM's karakter af kriseramt virksomhed
(334)
For at være berettiget til omstruktureringsstøtte skal virksomheden kunne betegnes som kriseramt i den i rammebestemmelserne fastsatte betydning.
(335)
I den foreliggende sag skal Kommissionen erindre om, at den både i sin beslutning af 17. juli 2002 om redningsstøtten til SNCM (158) og i sin beslutning af 19. august 2002 om indledning af den formelle undersøgelsesprocedure vedrørende rekapitaliseringsplanen, konstaterede, at dette kriterium var opfyldt med henvisning til SNCM's årsregnskab for 2001.
(336)
Med henblik på den foreliggende afgørelse har Kommissionen på grundlag af virksomhedens årsregnskab for 2002 efterprøvet, om SNCM opfyldte denne betingelse. Egenkapitalen ekskl. lovfæstede hensættelser (159) var fortsat negativ: - 26,5 mio. EUR i 2002 efter - 30,7 mio. EUR i 2001. En så stor manko er udtryk for, at over halvdelen af egenkapitalen er forsvundet, og heraf er mere end en fjerdedel gået tabt inden for de seneste 12 måneder efter anmeldelsen af støtten. Den i rammebestemmelsernes punkt 10, litra a), anførte betingelse er således opfyldt.
(337)
Ud over udviklingen i egenkapitalen konstaterer Kommissionen desuden følgende:
-
fra 2001 til 2002 forværredes årets resultat før skat fra - 5,1 mio. EUR i 2001 til - 5,8 mio. EUR i 2002, og nettounderskuddet i 2002 kunne kun begrænses yderligere ved salg af visse skibe
-
SNCM's cash flow, der var på 39,2 mio. EUR ved udgangen af 2001, var faldet til 35,7 mio. EUR ved udgangen af 2002
-
den finansielle nettogæld, ekskl. leasingaftaler voksede fra 135,8 mio. EUR til 144,8 mio. EUR mellem 2000 og 2002
-
finansieringsomkostningerne (renter og tilsvarende omkostninger) voksede fra 7,0 mio. EUR i 2000 til 9,503 mio. EUR i 2002.
(338)
De franske myndigheder har desuden over for Kommissionen bekræftet, at bankerne har afvist at yde SNCM yderligere lån med henvisning til virksomhedens gæld, på trods af at denne havde tilbudt at stille sine sidste ubehæftede skibe som sikkerhed.
(339)
Public service-kontrakten ændrede intet ved denne analyse. Kontrakten skulle ganske vist sammen med den gennemførte omstruktureringsplan gøre det muligt for SNCM på sigt at opnå positive driftsresultater, men virksomhedens akutte mangel på egenkapital, den voksende gæld og omkostningerne ved de driftsmæssige foranstaltninger i omstruktureringsplanen ville i løbet af kort tid bringe SNCM i betalingsstandsning.
(340)
Da omstruktureringsperioden strakte sig fra 2002 til 2006, er det nødvendigt at kontrollere, om SNCM opfyldte denne betingelse i den pågældende periode og bl.a. på det tidspunkt, hvor der blev truffet beslutning om nye tilførsler af offentlige midler.
(341)
I beslutningen fra 2003 blev det bemærket, at SNCM opfyldte dette kriterium vedrørende regnskabsårene 2001 og 2002 (160).
(342)
Det skal nu kontrolleres, om SNCM stadig opfyldte denne betingelse i regnskabsårene 2003-2005, dvs. det sidste fulde regnskabsår før gennemførelsen af de nye foranstaltninger i 2006 vedrørende privatiseringen af SNCM.
(343)
Som det allerede fremgår af betragtning 73 ff., blev SNCM's situation stærkt forværret i 2004 og 2005. SNCM's resultat blev således opgjort til - 32,6 mio. EUR i 2004 og - 25,8 mio. EUR i 2005. Nettoresultatet var - 29,7 mio. EUR i 2004 og - 28,8 mio. EUR i 2005. Der blev for egenkapitalen i 2005 (- 1,7 mio. EUR) konstateret et tab på 25,5 mio. i forhold til 2004. Dette fald svarer til, at over halvdelen af egenkapitalen er forsvundet, idet mere end en fjerdedel er gået tabt inden for de sidste 12 måneder. Betingelsen, jf. punkt 10, litra a), i rammebestemmelserne fra 2004, er således opfyldt.
(344)
På baggrund af ovenstående finder Kommissionen, at SNCM kan betegnes som kriseramt i den i rammebestemmelserne fra 2004 fastsatte betydning.
6.2.2.1. Egetbidrag
(345)
Det fastsættes i punkt 43 i rammebestemmelserne: »Støttens størrelse og intensitet skal være begrænset til det strengt nødvendige minimum, så omstruktureringen gennemføres som en funktion af virksomhedens, aktionærernes eller den pågældende koncerns finansielle muligheder. Ved vurderingen heraf tages der hensyn til eventuel redningsstøtte, som virksomheden har modtaget på et tidligere tidspunkt. Støttemodtagerne skal selv yde et betydeligt bidrag til omstruktureringsplanen af egne midler, herunder ved afhændelse af aktiver, som ikke er nødvendige for virksomhedens overleven, eller ved finansiering udefra på markedsvilkår. Et sådant bidrag er udtryk for, at markederne har tillid til, at virksomheden igen kan blive rentabel. Bidraget skal være et reelt bidrag, dvs. et faktisk bidrag, hvilket udelukker forventede fremtidige gevinster såsom cash flow, og det skal være så stort som muligt.«
(346)
Følgende præciseres i rammebestemmelsernes punkt 44: »Kommissionen vil normalt anse følgende bidrag til omstruktureringen for at være passende: mindst 25 %, når der er tale om små virksomheder, mindst 40 %, når der er tale om mellemstore virksomheder, og mindst 50 %, når der er tale om store virksomheder. Under ekstraordinære omstændigheder og i tilfælde af særligt store problemer, som medlemsstaten skal kunne påvise, kan Kommissionen acceptere et mindre bidrag fra virksomheden selv.«
(347)
Det præciseres ligeledes i punkt 7 i rammebestemmelserne, at det vil være »hensigtsmæssigt mere utvetydigt at fastslå det princip, at [støttemodtagerens væsentlige bidrag] skal være et reelt bidrag og ikke må indeholde støtte. Støttemodtagerens bidrag tjener to formål: På den ene side vil det kunne bidrage til at påvise, at markederne (ejere, kreditorer) har tillid til, at virksomheden kan blive levedygtig igen inden for et forholdsvis kort tidsrum. På den anden side vil det sikre, at omstruktureringsstøtten begrænses til det minimum, der er nødvendigt for at genskabe virksomhedens levedygtighed, samtidig med at fordrejningen af konkurrencen begrænses. […]«.
(348)
Retspraksis understreger ligeledes, at egetbidraget skal vise, at markedet har tillid til, at virksomheden igen kan blive rentabel (161). Kommissionen understreger, at dette krav er særdeles relevant, når der tale om SNCM på grund af virksomhedens situation siden 2002. Kommissionen minder om, at de oprindelige omstruktureringsforanstaltninger fra 2002 ikke gav de forventede resultater. Nogle af dem blev enten ikke respekteret eller blev ikke gennemført (se betragtning 351). Da SNCM i 2004 ikke var i stand til at gennemføre disse første omstruktureringsforanstaltninger fuldt ud, fortsatte virksomhedens økonomiske og finansielle situation med at forværres (betragtning 73-75).
(349)
Omstruktureringsomkostningerne beløb sig til 46 mio. EUR i 2002. Vedrørende foranstaltningerne fra 2006 mener Kommissionen, at omstruktureringsomkostningerne svarede til støttebeløbet (162), dvs. 202,55 mio. EUR, hvortil skal lægges de private parters kapitalforhøjelse, dvs. 26,25 mio. EUR, hvilket i alt giver 274,8 mio. EUR. Egetbidraget består af 42,385 mio. i nettoafhændelse af aktiver og 26,25 mio. i de private partneres kapitalforhøjelse, dvs. et samlet egetbidrag på 68,635 mio. EUR. Under hensyntagen til de nye foranstaltninger fra 2006 når egetbidraget derfor op på 25 %, mens et bidrag ifølge rammebestemmelserne skal være på mindst 50 %. Kommissionen præciserer, at de franske myndigheder ikke har påberåbt sig ekstraordinære omstændigheder og tilfælde af særligt store problemer for at få Kommissionen til at acceptere et mindre bidrag fra virksomheden selv. Under alle omstændigheder finder Kommissionen ikke, at der i den foreliggende sag er tale om ekstraordinære omstændigheder, som kan begrunde et lavere egetbidrag end det i rammebestemmelserne fra 2004 påkrævede.
(350)
Kommissionen mener derfor, at SNCM's egetbidrag til omstruktureringen er utilstrækkeligt efter rammebestemmelserne.
6.2.2.2. Genetablering af virksomhedens rentabilitet på lang sigt
(351)
I åbningsbeslutningen udtrykte Kommissionen tvivl om, hvorvidt SNCM's langsigtede rentabilitet kunne genetableres, bl.a. under henvisning til følgende forhold:
-
SNCM påtænkte ikke at nedlægge sine tabsgivende aktiviteter
-
omstruktureringsplanens succes hang tæt sammen med tildelingen af public service-kontrakten mellem Marseille og Korsika i perioden mellem den 1. januar 2007 og 31. december 2012
-
den planlagte nedskæring af skibsbesætningen i henhold til planen fra 2002 blev ikke overholdt, og produktivitetsstigningen på 10 % blev ikke nået
-
nedlæggelsen af 400 fuldtidsækvivalente stillinger og de i planen fra 2006 fastsatte produktivitetsforanstaltninger var utilstrækkelige på grund af afvigelserne fra planen fra 2002.
(352)
De franske myndigheder svarede, at ændringen i aktionærkredsen og iværksættelsen af privatiseringsplanens tre foranstaltninger ville gøre det muligt for SNCM at udvikle sin virksomhed på et sundt grundlag, og at den tabsgivende karakter af visse dele af virksomheden derfor ikke var uoprettelig.
(353)
Kommissionen konstaterer, at de i omstruktureringsplanen fra 2002 fastsatte foranstaltninger ikke kunne gennemføres, hvilket har medført en stærk forværring af selskabets resultater i 2004 og 2005. I 2006 kunne driftsresultatet ikke genoprettes gennem omsætningsstigningen på 20 mio. EUR og forhøjelsen af kompensationen for public service-forpligtelsen på 9 mio. EUR, da stigningen i brændstofpriser og driftsomkostninger var langt større end forudsat. Kommissionens ekspert konstaterede, at overtagernes gennemførelse af forretningsplanen blev stærkt forsinket af flere begivenheder (163), og konkluderede, at de kumulerede underskud risikerede at blive langt større end oprindelig forudset for 2007.
(354)
Som følge heraf mener Kommissionen ikke, at de franske myndigheders svar har fjernet al dens tvivl. Det forekom nemlig risikabelt at knytte en genetablering af rentabiliteten sammen med tildeling af public service-kontrakten for 2007-2013 og iværksættelsen af de tre foranstaltninger i privatiseringsplanen, for hvilke lovligheden og foreneligheden med det indre marked ikke var blevet bekræftet. Troværdigheden af en plan for genoprettelse af en virksomheds langsigtede rentabilitet forudsætter i det mindste, at de hypoteser, der lægges til grund, er realistiske. Men i den foreliggende sag er planens succes næsten udelukkende afhængig af realiseringen af to hypotetiske begivenheder, som SNCM ikke er herre over. Så på baggrund af SNCM's finansielle situation på det pågældende tidspunkt sætter Kommissionen spørgsmålstegn ved virksomhedens kapacitet til at finansiere den nødvendige fornyelse af visse af dens færger. Denne fornyelse præsenterer de franske myndigheder imidlertid som det, der gør det muligt at nå målene om genopretning af rentabiliteten.
(355)
Kommissionen mener derfor ikke, at betingelsen om genoprettelse af den langsigtede rentabilitet, som kræves i rammebestemmelserne, er opfyldt.
6.2.2.3. Forhindring af urimelige konkurrencefordrejninger (modydelser)
(356)
Den annullerede beslutning fra 2008 omfattede fire kompensationsforanstaltninger:
-
lukning af datterselskabet Corsica Marittima (82 000 passagerer i 2000), der sejlede mellem Italien og Korsika, og dermed SNCM-koncernens tilbagetrækning fra det pågældende marked
-
SNCM's tilbagetrækning i næsten fuldt omfang fra sejlads mellem Toulon og Korsika - et marked med ikke mindre end 460 000 passagerer i 2002
-
begrænsning af SNCM's samlede antal udbudte pladser og overfarter hvert år, især mellem Nice og Korsika, med virkning fra 2003
-
salg af fire skibe.
(357)
Kommissionen gør opmærksom på, at de franske myndigheder havde foreslået disse foranstaltninger i forhold til støttebeløbet på 15,81 mio., hvilket svarer til den omstruktureringsstøtte, der blev ydet i 2002.
(358)
Efter annulleringen af beslutningen fra 2008 ved dom af 11. september 2012 er det samlede støttebeløb på over 210 mio. EUR. Kommissionen finder ikke, at dens tvivl har kunnet fjernes af følgende årsager.
(359)
Vedrørende det planlagte salg af de fire skibe under omstruktureringen i 2002 bemærker Kommissionen, at disse afhændelser delvis blev opvejet af leveringen af Danielle Casanova i juni 2002, de kombinerede passager- og fragtskibe Paglia Orba og Pascal Paoli i 2003.
(360)
Vedrørende lukningen af Corsica Marittima præciseres det bl.a. i rammebestemmelsernes punkt 40, at »[a]fskrivninger og nedlæggelse af tabsgivende aktiviteter, der under alle omstændigheder ville være nødvendige for igen at gøre virksomheden levedygtig, vil ikke blive betragtet som en indskrænkning af virksomhedens kapacitet eller aktivitetsniveau med henblik på vurderingen af modydelserne«. Som følge heraf kan lukningen af Corsica Marittima, der havde været tabsgivende siden sin oprettelse i 1990, ikke betegnes som en kompensationsforanstaltning, men snarere som en foranstaltning, der bidrager til at gøre virksomheden rentabel på lang sigt.
(361)
Det samme ræsonnement gælder for overfarten mellem Nice og Korsika. Kommissionen bemærker, at SNCM har en mindre markedsandel, idet Corsica Ferries France sidder på 70 % af markedet (164). Ifølge Stephens-rapporten er der især i sommerperioden en stærk efterspørgsel efter afgangene fra Nice. Endvidere er der også uden for sommersæsonen efterspørgsel efter denne rute. Alligevel gav denne rute underskud mellem 2004 og 2007. Denne foranstaltning kan derfor ikke betegnes som en kompensationsforanstaltning, men snarere som en foranstaltning, der bidrager til at gøre virksomheden rentabel på lang sigt.
(362)
Kommissionen bemærker ligeledes, at passagertrafikken er vokset betydeligt mellem Korsika og Toulon havn fra under 200 000 passagerer om året i 1999 til næsten 1 mio. i 2007 (165). Følgelig kan SNCM's tilbagetrækning i næsten fuldt omfang fra denne rute betegnes som en kompensationsforanstaltning. Kommissionen bemærker dog, at ruten Toulon-Korsika er den mindst vigtige rute for SNCM målt i antal passagerer.
(363)
Selv om denne foranstaltning blev betegnet som kompensationsforanstaltning finder Kommissionen dog, at den vil være helt utilstrækkelig. Det hedder nemlig i rammebestemmelsernes punkt 40, at »[m]odydelserne skal stå i rimeligt forhold til støttens konkurrencefordrejende virkninger (…)«. Som anført i betragtning 341 og 342 konstaterer Kommissionen, at de franske myndigheder havde foreslået disse foranstaltninger i forhold til støttebeløbet på 15,81 mio. EUR, hvilket svarer til den omstruktureringsstøtte, der blev ydet i 2002. Det samlede støttebeløb er fremover på ca. 218 mio. EUR, og Kommissionen er derfor af den opfattelse, at de foreslåede foranstaltninger er utilstrækkelige i forhold til den konkurrencefordrejning, bevillingen af denne støtte skaber.
(364)
Kommissionen konstaterer følgelig, at tvivlen om, hvorvidt disse foranstaltninger skal betegnes som kompensationsforanstaltninger eller som foranstaltninger, der er nødvendige for at gøre virksomheden rentabel igen, ikke har kunnet fjernes. Under alle omstændigheder er de foreslåede foranstaltninger fortsat helt utilstrækkelige.
(365)
De franske myndigheder har fremhævet risikoen for, at CFF får monopol, hvis SNCM forsvandt. Kommissionen er af den opfattelse, at de franske myndigheder ikke i tilstrækkelig grad har påvist tilstedeværelsen og omfanget af denne risiko. Passager- og fragttransporten mellem det franske fastland og Korsika er et åbent og konkurrencebaseret marked for alle operatører i Middelhavet. Det er ligeledes karakteristisk for dette marked, at der ikke er hindringer for adgang til markedet. Uanset hvad, kan Corsica Ferries' position ikke begrunde, at konkurrencen fordrejes gennem de omtvistede foranstaltninger.
(366)
På baggrund af ovenstående konkluderer Kommissionen, at de foreslåede foranstaltninger ikke opfylder kriterierne i punkt 38-42 i rammebestemmelserne.
VII. KONKLUSION
7.1. UFORENELIGHED OG TILBAGESØGNING AF DEN AF DE FRANSKE MYNDIGHEDER I 2002 ANMELDTE KAPITALTILFØRSEL OG DE TRE NYE FORANSTALTNINGER, SOM DE FRANSKE MYNDIGHEDER IVÆRKSATTE I 2006
(367)
Kapitaltilførslen på 15,81 mio. EUR, som de franske myndigheder anmeldte i 2002, og de tre nye foranstaltninger, de franske myndigheder iværksatte i 2006, dvs. 100 % salg af SNCM til en negativ pris på 158 mio. EUR, den af CGMF tegnede kapitaludvidelse på 8,75 mio. EUR og kontokurantlånet på 38,5 mio. EUR til fordel for SNCM's medarbejdere, udgør statsstøtte efter artikel 107, stk. 1, i TEUF. Denne støtte er ikke forenelig med det indre marked.
(368)
Kommissionen gør opmærksom på, at enhver ulovlig og uforenelig støtte i henhold til artikel 14, stk. 1, i forordning (EF) nr. 659/1999 skal tilbagesøges hos modtageren.
(369)
Med henblik på denne tilbagesøgning skal de franske myndigheder desuden tillægge støttebeløbet renter fra den dato, den omtvistede støtte blev stillet til rådighed for virksomheden, og indtil den er tilbagebetalt (166) i overensstemmelse med kapitel V i Kommissionens forordning (EF) nr. 794/2004 (167).
7.2. UFORENELIGHED OG TILBAGESØGNING AF REDNINGSSTØTTEN
(370)
Fra det tidspunkt, hvor de anmeldte omstruktureringsforanstaltninger ikke opfylder forenelighedskriterierne i rammebestemmelserne, skal der normalt drages konsekvenser af denne uforenelighed med hensyn til den redningsstøtte til SNCM, de franske myndigheder har tilladt, og som er genstand for Kommissionens beslutning af 17. juli 2002, idet støtten skal kræves tilbagebetalt.
(371)
Den 19. november 2002 fremsendte de franske myndigheder en kopi til Kommissionen af låneaftalerne mellem SNCM og CGMF samt dokumentation for tilbagebetalingen af CGMF's kontantlån til SNCM i to rater henholdsvis den 13. maj og den 14. juni 2002 -
VEDTAGET DENNE AFGØRELSE:
Artikel 1
Kapitaltilførslen på 15,81 mio. EUR og de tre nye foranstaltninger, de franske myndigheder iværksatte i 2006, dvs. 75 % salg af SNCM til en negativ pris på 158 mio. EUR, den af CGMF tegnede kapitaludvidelse på 8,75 mio. EUR og kontokurantlånet på 38,5 mio. EUR til fordel for SNCM's medarbejdere, som Frankrig iværksatte til fordel for SNCM i modstrid med artikel 108, stk. 3, i TEUF, udgør ulovlig og uforenelig statsstøtte.
Artikel 2
1. Frankrig skal tilbagesøge den i artikel 1 omhandlede støtte fra støttemodtageren.
2. Den støtte, der skal tilbagebetales, pålægges renter fra det tidspunkt, hvor den blev udbetalt til støttemodtageren, og indtil den er tilbagebetalt.
3. Beløbet beregnes med renters rente i overensstemmelse med kapitel V i forordning (EF) nr. 794/2004 og Kommissionens forordning (EF) nr. 271/2008 (168) om ændring af forordning (EF) nr. 794/2004.
Artikel 3
1. Tilbagebetalingen af den i artikel 1 omhandlede støtte iværksættes omgående og effektivt.
2. Frankrig gennemfører denne afgørelse senest fire måneder efter meddelelsen heraf.
Artikel 4
1. Frankrig underretter senest to måneder efter meddelelsen af denne afgørelse Kommissionen om følgende:
a)
det samlede beløb (hovedstol og renter), som støttemodtageren skal tilbagebetale
b)
en detaljeret beskrivelse af, hvilke foranstaltninger der allerede er truffet eller er planlagt for at efterkomme afgørelsen
c)
dokumentation for, at støttemodtageren har fået påbud om at tilbagebetale støtten.
2. Frankrig holder løbende Kommissionen orienteret om de nationale foranstaltninger, der træffes for at efterkomme denne afgørelse, indtil den i artikel 1 omhandlede støtte er fuldt tilbagebetalt. På Kommissionens anmodning giver Frankrig omgående oplysninger om de planlagte eller allerede gennemførte foranstaltninger med henblik på at efterkomme denne afgørelse. Frankrig fremsender også udførlige oplysninger om de støttebeløb med renter, der allerede er tilbagebetalt af støttemodtageren.
Artikel 5
Denne afgørelse er rettet til Den Franske Republik.
Udfærdiget i Bruxelles, den 20. november 2013.
ODLUKA KOMISIJE
od 20. studenoga 2013.
o državnim potporama SA.16237 (C58/02) (prije N118/02) koje je provela Francuska za SNCM
(priopćeno pod brojem dokumenta C(2013) 7066)
(Vjerodostojan je samo tekst na francuskom jeziku)
(Tekst značajan za EGP)
(2014/882/EU)
EUROPSKA KOMISIJA,
uzimajući u obzir Ugovor o funkcioniranju Europske unije, a posebno njegov članak 108. (1) stavak 2. prvi podstavak,
uzimajući u obzir Sporazum o Europskom gospodarskom prostoru, a posebno njegov članak 62. stavak 1. točku (a),
nakon poziva zainteresiranim stranama da dostave primjedbe, u skladu s navedenim člancima (2) i uvida u te primjedbe,
budući da:
I. POSTUPAK
(1)
Francuska je 18. veljače 2002. obavijestila Komisiju o planu potpore za restrukturiranje društva Société Nationale Maritime Corse-Méditerranée (dalje u tekstu „SNCM”), koji je dovršen 3. srpnja 2002. (3). Taj je plan restrukturiranja uslijedio nakon obavijesti francuskih tijela od 20. prosinca 2001. o predujmu u novcu koji je društvo Compagnie Générale Maritime et Financière (dalje u tekstu „CGMF”) (4) odobrilo SNCM-u u okviru potpore za sanaciju u iznosu od 22,5 milijuna EUR. Komisija je Odlukom od 17. srpnja 2002. (5) (dalje u tekstu „Odluka iz 2002.”) odobrila potporu za sanaciju SNCM-a u okviru postupka preliminarnog ispitivanja potpora predviđenog člankom 88. stavkom 3. Ugovora o EZ-u. Prijavljena potpora za restrukturiranje odnosila se na dokapitalizaciju SNCM-a putem CGMF-a iznosom od 76 milijuna EUR.
(2)
Komisija je dopisom od 19. kolovoza 2002. obavijestila francuska tijela o odluci o pokretanju službenog postupka ispitivanja (6) u skladu s člankom 88. stavkom 2. Ugovora o EZ-u i člankom 6. Uredbe Vijeća (EZ) br. 659/1999 (7).
(3)
Francuska su tijela 8. listopada 2002. (8) Komisiji dostavila primjedbe na Odluku od 19. kolovoza 2002. (9).
(4)
Na zahtjev francuskih tijela organizirani su radni sastanci sa službama Komisije 24. listopada 2002., 3. prosinca 2002. i 25. veljače 2003.
(5)
U okviru pokretanja postupka Komisija je zaprimila primjedbe dvaju poduzeća, odnosno Corsica Ferries France (dalje u tekstu „CFF”) 8. siječnja 2003. (10) i grupe STIM d’Orgibny Stef-TFE (dalje u tekstu „STIM”) 7. siječnja 2003., te raznih francuskih lokalnih tijela 18. prosinca 2002. odnosno 9. i 10. siječnja 2003. Te je primjedbe proslijedila Francuskoj na očitovanje dopisima od 13. i 16 January. siječnja te 5. i 21. veljače 2003.
(6)
Francuska su tijela 13. veljače (11) i 27. svibnja 2003. (12) Komisiji dostavila očitovanja na primjedbe CFF-a i STIM-a.
(7)
Službe Komisije su 16. siječnja 2003. poslale zahtjev za dodatne informacije, na koji su francuska tijela odgovorila 21. veljače 2003.
(8)
Dopisom od 10. veljače 2003. (13) francuska su tijela iznijela argumente čiji je cilj dokazati da je planirana potpora u potpunosti usklađena sa smjernicama Zajednice o državnim potporama za sanaciju i restrukturiranje poduzeća u teškoćama (14) (dalje u tekstu „smjernice iz 1999.”).
(9)
Francuska su tijela 25. veljače 2003. (15) na zahtjev Komisije proslijedila primjerak sporazuma dioničara između SNCM-a i STIM-a.
(10)
Odlukom 2004/166/EZ (16) (dalje u tekstu „Odluka iz 2003.”) Komisija je odobrila, pod određenim uvjetima, dodjelu potpore za restrukturiranje SNCM-u, plative u dvije rate od kojih prva iznosi 66 milijuna EUR, a druga 10 milijuna EUR, što ovisi o neto primitcima od prodaje imovine ostvarenima nakon donošenja Odluke iz 2003. Plaćanje prve rate odobreno je Odlukom iz 2003.
(11)
CFF je 13. listopada 2003. pokrenuo postupak za poništenje Odluke iz 2003. pred Prvostupanjskim sudom EZ-a (dalje u tekstu „Opći sud”) (predmet T-349/03).
(12)
Odlukom 2005/36/EZ (17) (dalje u tekstu „Odluka iz 2004.”) Komisija je odlučila da izmjene koje je Francuska zatražila 23. lipnja 2004., odnosno zamjena broda Aliso brodom Asco na popisu brodova kojima je SNCM nakon Odluke iz 2003. bio ovlašten koristiti se, te prodaja broda Aliso umjesto broda Asco, nisu bile takve da bi dovodile u pitanje spojivost potpore za restrukturiranje odobrene Odlukom iz 2003. sa zajedničkim tržištem.
(13)
Odlukom od 16. ožujka 2005. (dalje u tekstu „Odluka iz 2005.”) (18) Komisija je odobrila plaćanje druge rate potpore za restrukturiranje u iznosu od 3,3 milijuna EUR, čime je ukupna odobrena potpora za restrukturiranje iznosila 69,3 milijuna EUR.
(14)
Opći sud je 15. lipnja 2005. u predmetu T-349/03 (19) poništio Odluku iz 2003. zbog pogrešnog ocjenjivanja ograničenosti potpore na najmanji iznos.
(15)
Francuska su tijela 25. listopada 2005. (20) Komisiji proslijedila informacije o financijskom stanju društva nakon obavijesti o planu potpore za restrukturiranje od 18. veljače 2002.
(16)
Francuska su tijela 17. studenoga 2005. (21) dostavila elemente koji se odnose na ažuriranje plana restrukturiranja iz 2002. i na obnovu vlastitog kapitala SNCM-a (22).
(17)
Francuska su tijela 15. ožujka 2006. Komisiji proslijedila informativnu obavijest o tržištu, poslovni plan (dio koji se odnosi na prihode) i izvještaj o predviđenim prihodima (23). Drugi su dokumenti službama Komisije dostavljeni 28. ožujka 2006. i 7. travnja 2006. (24). U potonjem su dopisu francuska tijela između ostalog pozvala Komisiju da razmotri da se dio potpore za restrukturiranje iz 2002., posebno iznos od 53,48 milijuna EUR zbog njegova navodnog karaktera „naknade za javne usluge”, ne ocijeni kao mjera poduzeta u okviru plana restrukturiranja, već kao ne-potpora u skladu sa sudskom praksom u predmetu Altmark (25) ili kao autonomna mjera neovisna o planu restrukturiranja u skladu s člankom 86. stavkom 2. Ugovora o EZ-u.
(18)
Planirana koncentracija kojom su poduzeća Veolia Transport (dalje u tekstu „VT”) (26) i Butler Capital Partners (dalje u tekstu „BCP”) 21. travnja 2006. stekla zajedničku kontrolu nad SNCM-om (27) priopćena je Komisiji u skladu s člankom 4. Uredbe Vijeća (EZ) br. 139/2004 (28). Komisija je odlučila da se neće protiviti prijavljenoj transakciji te ju je Odlukom od 29. svibnja 2006. (29) proglasila spojivom sa zajedničkim tržištem.
(19)
Francuska su tijela 21. lipnja 2006. (30) Komisiji proslijedila Odluku Ministarstva gospodarstva, financija i industrije od 26. svibnja 2006. o odobrenju financijskih transakcija koje je dalo društvo Société nationale des chemins de fer français (dalje u tekstu „SNCF”) i Odluku br. 2006-606 od 26. svibnja 2006. o prijenosu SNCM-a u privatni sektor.
(20)
Informacije koje se odnose na prijenos ovlasti za obavljanje javnih usluga i potpore socijalnog karaktera povezane s prijevoznim uslugama prema Korzici proslijeđene su Komisiji 7. lipnja 2006. (31).
(21)
Dopisom od 13. rujna 2006. Komisija je obavijestila francuska tijela o odluci o pokretanju službenog postupka ispitivanja iz članka 88. stavka 2. Ugovora o EZ-u i članka 6. Uredbe (EZ) br. 659/1999 o novim mjerama provedenima u korist SNCM-a i planu restrukturiranja prijavljenom 2002. (32) (dalje u tekstu „Odluka iz 2006.”).
(22)
Francuska je 16. studenoga 2006. Komisiji dostavila svoje primjedbe nakon Odluke iz 2006. (33).
(23)
Zainteresirane strane Komisiji su podnijele zahtjev za produženje roka za dostavu primjedaba (34), što je Komisija odobrila svim zainteresiranim stranama (35).
(24)
Komisija je od CFF-a (36) i STIM-a (37) dobila primjedbe koje su francuskim tijelima proslijeđene dopisom od 20. veljače 2007. Jedna zainteresirana treća osoba dostavila svoje primjedbe, proslijeđene francuskim tijelima, koje je povukla 28. svibnja 2008.
(25)
Francuska su tijela 30. travnja 2007. dostavila primjedbe na očitovanja zainteresiranih trećih osoba (38).
(26)
CFF je 20. prosinca 2007. Komisiji podnio žalbu protiv SNCM-a kojom su dopunjene informacije poslane 15. lipnja 2007. i 30. studenoga 2007. Ta se žalba odnosi na članak 3. novog ugovora o prijenosu ovlasti za obavljanje javnih usluga koji su u lipnju 2007. potpisali Collectivité territoriale de Corse i grupa Compagnie Méridionale de Navigation-SNCM za razdoblje od 2007. do 2013. Prema mišljenju CFF-a, provedbom te klauzule u 2007. oslobodila bi se nova financijska sredstva za SNCM u iznosu od oko 10 milijuna EUR. Povrh toga, naknada plaćena SNCM-u za javne usluge državna bila bi potpora i to nezakonita jer nije prijavljena Komisiji.
(27)
Komisija je zainteresirane strane obavijestila o svojoj odluci da trećim osobama produži rok za dostavu primjedaba do 14. ožujka 2008.
(28)
Komisija je 26. ožujka 2008. proslijedila primjedbe zainteresiranih trećih osoba Francuskoj koja se o njima očitovala 28. ožujka 2008., 10. travnja 2008. i 28. travnja 2008.
(29)
Odlukom od 8. srpnja 2008. Komisija je utvrdila da nove mjere iz 2006. nisu državne potpore u smislu članka 87. stavka 1. Ugovora o EZ-u te da su potpore prijavljene 2002. spojive sa zajedničkim tržištem.
(30)
Opći sud je 11. rujna 2012. djelomično poništio tu Odluku (39). Opći sud je ocijenio da zaključci Komisije o mjerama provedenima 2006. sadržavaju očite pogreške u ocjenjivanju. U pogledu mjera za restrukturiranje iz 2002., smatrao je da je potrebno revidirati njihovu analizu jer se poništena Odluka zasnivala na činjenici da su mjere iz 2006. bile izuzete od potpora.
(31)
Jedino nije poništena izjava o spojivosti potpore od 53,4 milijuna EUR kapitalnog uloga u okviru naknada za obveze javnih usluga SNCM-a za razdoblje od 1991. do 2001. Stoga ta točka nije obuhvaćena ovom Odlukom.
(32)
Komisija stoga mora donijeti novu konačnu odluku. Nije potrebno istraživati elemente nakon datuma donošenja poništene odluke. Naime, Komisija je nakon poništenja Odluke s jedne strane pozvana ocijeniti odgovaraju li određene predmetne mjere ponašanju privatnog ulagača u tržišnom gospodarstvu, a s druge strane, ako ispitane mjere jesu državne potpore, jesu li ispunjeni uvjeti spojivosti utvrđeni relevantnim smjernicama. Za svako od ta dva ispitivanja, u skladu sa sudskom praksom Općeg suda (40) Komisija u obzir može uzeti samo informacije kojima je raspolagala na datum donošenja poništene odluke, odnosno 8. srpnja 2008. (41).
(33)
Sastanak je održan 13. studenoga 2012. u prisutnosti Komisije, francuskih tijela i predstavnika SNCM-a.
(34)
Dopisima od 6. prosinca 2012. i 5. veljače 2013. francuska su tijela u dva navrata zatražila donošenje odluke o ponovnom pokretanju postupka iz sljedećih razloga: navodeći kriterije testa razumnoga ulagača u tržišnom gospodarstvu, Opći sud je donio odluku kojom je inovirao sudsku praksu i kojom se stvorila potreba za ponovnim pokretanjem postupka u prisustvu obiju strana. Dopisima od 15. siječnja i 13. veljače 2013. Komisija je odbacila te zahtjeve, naglašavajući da je postupak mogao biti ponovno pokrenut upravo u vrijeme u kojem je nastupila nezakonitost i podsjetio da, što se nje tiče, Odluka iz 2006. o pokretanju postupka nije bila nezakonita. Međutim, obavijestila je i francuska tijela da im je dopušteno da joj dostave sve dodatne analitičke informacije ili sve dokumente koji im se čine primjerenima.
(35)
Francuska su tijela 16. svibnja 2013. Komisiji poslala obavijest.
(36)
SNCM je dopisom od 19. lipnja 2013. zatražio i odluku o ponovnom pokretanju službenog ispitivanja zbog razloga sličnih onima francuskih tijela. Komisija je taj zahtjev odbila dopisom od 10. srpnja 2013. Međutim, obavijestila je i SNCM da mu je dopušteno da joj dostavi sve dodatne analitičke informacije ili sve dokumente koji mu se čine primjerenima.
(37)
SNCM je 27. kolovoza 2013. poslao obavijest i novo izvješće o prodaji SNCM-a.
II. OPIS
2.1 KORISNIK MJERA OBUHVAĆENIH OVOM ODLUKOM
(38)
Korisnik mjera obuhvaćenih ovom Odlukom je SNCM koji se sastoji od više društava kćeri u pomorskom sektoru i koji obavlja pomorski prijevoz putnika, automobila i teretnih vozila na rutama između kontinentalne Francuske i Korzike, Italije (Sardinije) i Magreba (Alžira i Tunisa).
(39)
SNCM je dioničko društvo osnovano 1969. spajanjem društava Compagnie générale transatlantique i Compagnie de navigation mixte, koja su oba osnovana 1850. Prvotno je nazvano Compagnie générale transméditerranéenne, da bi 1976., nakon što je društvo Société nationale des chemins de fer (SNCF) steklo udio u njegovu kapitalu, bilo preimenovano u Société nationale maritime Corse-Méditerranée. Francuska je vlada odabrala to društvo kako bi provela načelo teritorijalnog kontinuiteta s Korzikom, odnosno uskladila cijene za pomorski prijevoz s cijenama SNCF-a za željeznički prijevoz, na osnovi ugovora sklopljenog 31. ožujka 1976. na razdoblje od dvadeset i pet godina. Francuska je vlada društvo Compagnie générale transatlantique već bila zadužila za prijevozne usluge prema Korzici prethodnim ugovorom sklopljenim 23. prosinca 1948.
(40)
U trenutku obavijesti o dokapitalizaciji iz 2002. SNCM je bio u 20-postotnom vlasništvu SNCF-a i 80-postotnom vlasništvu CGMF-a. Nakon otvaranja kapitalu SNCM-a 30. svibnja 2006. (vidjeti točku 18. ove Odluke), BCP i VT posjeduju 38 %, odnosno 28 % kapitala SNCM-a, a CGMF ostaje prisutan u kapitalu s 25 % (9 % kapitala rezervirano je za zaposlenike).
(41)
Godine 2008. glavna društva kćeri SNCM-a jesu Compagnie Méridionale de Navigation (dalje u tekstu „CMN”) (42), Compagnie Générale de Tourisme et d’Hôtellerie (CGTH) (43), Aliso Voyage (44), Sud-Cargos (45), Société Aubagnaise de Restauration et d’Approvisionnement (SARA) (46), Ferrytour (47) i Les Comptoirs du Sud (48).
(42)
Nakon prodaje brzih brodova Aliso u rujnu 2004. i Asco (49) u svibnju 2005., flota SNCM-a sastoji se od deset brodova (pet trajekata (50), četiri mješovita broda (teret i putnici) (51) i jednog brzog broda koji se uglavnom rabi za polazak iz Nice (52), od kojih je sedam u vlasništvu SNCM-a (53).
(43)
Kako bi informacije bile potpune, valja podsjetiti da su redovne usluge pomorskog prijevoza između luka kontinentalne Francuske i Korzike osigurane od 1948. u okviru javnih usluga čiji su SNCM i CMN bili koncesionari od 1976. do 2001. na temelju okvirnog ugovora prvotno sklopljenog na dvadeset i pet godina. U skladu s važećim pravilima Zajednice (54) i nakon europskog javnog natječaja (55) koji su organizirala lokalna tijela na Korzici (56), SNCM i CMN zajednički su dobili prijenos ovlasti za obavljanje javnih usluga koji se odnosi na pružanje usluga od Marseillea do Korzike u zamjenu za financijske naknade tijekom razdoblja od 2002. do 2006.
(44)
Budući da je prijenos ovlasti za obavljanje javnih usluga istekao krajem 2006., prethodno navedene javne pomorske usluge, koje su bile predmetom novog javnog natječaja na europskoj razini (57), dodijeljene za razdoblje od 1. svibnja 2007. do 31. prosinca 2003. grupi SNCM - CMN za subvenciju od oko 100 milijuna EUR na godinu.
(45)
Istodobno, obveze koje su povezane s učestalošću usluga nametnute su svim prijevoznicima na rutama za otok s polaskom iz Toulona i Nice. Na tim su se linijama rezidenti Korzike i druge kategorije putnika od 2002. do 2013. koristili socijalnim potporama uspostavljenima na temelju Odluka Komisije od 2. srpnja 2002. (58) i 24. travnja 2007. (59).
2.2 KONKURENTNO OKRUŽENJE
(46)
SNCM posluje uglavnom u dva različita područja: za prijevoz putnika i za prijevoz robe. S jedne je strane zadužen za rute prema Korzici i Magrebu iz Francuske, a s druge, u manjoj mjeri, za rute prema Italiji i Španjolskoj.
2.2.1 Rute prema Korzici
2.2.1.1 Prijevoz putnika
(47)
Tržište usluga putničkog prijevoza prema Korzici izrazito je sezonskog karaktera. Za to su tržište karakteristični vrhunci sezone u kojima broj putnika može biti deset puta veći od onog u mjesecu s najmanjim brojem putnika, što od prijevoznikâ iziskuje flotu koja može prevesti taj broj putnika. Polovica prihoda ostvari se u srpnju i kolovozu. Postoji i neravnoteža u pogledu smjera putovanja, pa čak i na vrhuncu sezone: primjerice u srpnju su polasci na otok puni dok su odlasci s otoka gotovo prazni. U skladu s tim, prosječna godišnja stopa popunjenosti na brodovima relativno je niska.
(48)
SNCM prvi je prijevoznik koji je povezao Korziku s francuskim kopnom. Općenito govoreći, dvije trećine njegova prometa odvija se između Marseillea i Korzike u okviru prijenosa ovlasti za obavljanje javnih usluga, a preostalu trećinu njegovih aktivnosti čine rute s drugim polazištima ili odredištima (Nica - Korzika, Toulon - Korzika, međunarodne rute prema Sardiniji ili Magrebu).
(49)
SNCM svoju je glavnu djelatnost dugo obavljao kao monopolist. Međutim 1996. suočen je s konkurencijom koja se vrlo brzo razvila. Tako je društvo CFF danas dominantni sudionik u pomorskom prometu između kopna i Korzike, s neprestano rastućim udjelom na tržištu. Iako je CFF na tržištu tek od 1996., njegov je putnički promet u razdoblju od 2000. do 2005. rastao za 44 % na godinu, a taj se rast nastavlja. Tako je 2008. gotovo […] (60) % putnika koji su putovali morem od kopna do Korzike putovalo brodovima CFF-a, dok je samo […] (60) % putovalo brodovima SNCM-a, a ostatak putnika, odnosno […] (60) %, prevozio je CMN.
(50)
Položaj koji je na CEF osigurao na predmetnom tržištu od 2000. vidjeti se i prema broju putnika po sezoni između Korzike i kontinentalne Francuske. Iz grafikona u nastavku vidljivo je da se tržišni udio CFF-a povećao s 45 % u 2000. na 70 % u 2007., a tržišni udio SNCM-a u istom razdoblju smanjio s 53 % na 26 %, s razlikom od više od milijun prevezenih putnika.
Grafikon
Broj prevezenih putnika po sezoni (svibanj - rujan) između kontinentalne Francuske i Korzike, u sezonama od 2000. do 2007.
Izvor:
Observatoire régional des transports de la Corse.
(51)
Drugi manji konkurenti SNCM-a na području prijevoznih usluga prema Korzici su Compagnie Méridionale de Navigation (CMN), Moby Lines, Happy Lines i TRIS.
(52)
Kapaciteti SNCM-a i njegovi tržišni udjeli za rute s Korzikom smanjeni su 2006., s padom od 8 % u broju raspoloživih mjesta (- 20 % za usluge iz Nice i - 3 % za usluge iz Marseillea).
(53)
Ipak, daljnji pad tržišnih udjela pokazuje da povratak povjerenja dijela putnika, koje je uvelike narušeno štrajkovima i pomutnjama uzrokovanima sukobima unutar društva 2004. i 2005., posebno u vrijeme privatizacije poduzeća, teče vrlo sporo.
(54)
Tržište pomorskog prijevoza putnika između kopna i Korzike raslo je u prosjeku 4 % od 1993.; taj bi se rast trebao nastaviti, s povećanjem od […] (60) % predviđenim za 2008. (relevantnim za ispitivanje činjenica u to doba) te s umjerenim rastom u narednim godinama. Ne čini se, međutim, da novi sudionici nastoje ući na to tržište. Nakon što je Office des Transports de Corse objavio javni natječaj za prijenos ovlasti za obavljanje javnih usluga za određene korzičke luke za razdoblje od 2007. do 2013., kao kandidati javili su se samo CFF i SNCM-CMN, iako su bile moguće i djelomične ponude za pojedinačne linije.
(55)
CFF, glavni konkurent SNCM-a, znatno je od 1999. do 2007. povećao svoj kapacitet raspoloživih mjesta s 500 000 na 4,5 milijuna (od čega 30 % u razdoblju između 2006. i 2007.), što mu je omogućilo da poveća svoj promet (s 1,3 milijuna u 2005. na 1,6 milijuna u 2007.) i svoj tržišni udio. Zbog strukturnih razloga rezultat te politike jest niža stopa popunjenosti za CFF nego za SNMCM, s razlikom od oko 10 postotnih poena 2007. Za SNCM, prosječna stopa popunjenosti 2007. iznosila je 48 %, što je normalno uzimajući u obzir izraziti sezonski karakter tog tržišta (vidjeti prethodni tekst).
2.2.1.2 Prijevoz tereta
(56)
Kada je riječ o teretnom prometu s Korzikom, SNCM je u 2005. držao oko 45 % tržišta Marseille - Toulon prema Korzici.
(57)
U segmentu prijevoza opće robe (bez pratnje), SNCM i CMN držali su de factokvazimonopol. U okviru ugovora o prijenosu ovlasti za obavljanje javnih usluga, dva društva osiguravaju česte prijevozne usluge iz Marseillea prema svim korzičkim lukama.
(58)
Za priključna vozila s pratnjom, ukrcana na trajekte, koja ukupno čine 24 % prometa općom robom izmjerenog u dužinskim metrima, postoji konkurencija među svim prijevoznicima u putničkom prijevozu. SNCM i CMN drže i većinu tržišta u prometu tereta s pratnjom. Drugi prijevoznici, a posebno CFF, drže 10 % tržišta u prometu tereta s pratnjom, odnosno 2 % ukupnog tržišta.
(59)
SNCM i CMN drže i većinu tržišta motornih vozila s pratnjom (61) ukrcanih na trajekte (oko 24 % prometa općom robom 2003.). Međutim, CFF je 2002. razvio svoju ponudu i drži oko 15 % tržišta.
2.2.2 Rute prema Magrebu
(60)
Tunis i Alžir važno su tržište, od oko pet milijuna putnika, na kojem prevladava zračni prijevoz. Pomorski prijevoz čini oko 15 % prometa. Dok Alžir predstavlja važno pomorsko tržište s oko 560 000 putnika, Tunis je manje tržište s oko 250 000 putnika.
(61)
Tržište pomorskog prijevoza od Francuske prema Magrebu ostvarivalo je između 2001. i 2005. stalni rast od oko 13 %. Uzevši u obzir izglede za rast turizma u toj regiji, predviđen je godišnja stopa rasta pomorskog prijevoza (relevantna za ispitivanje činjenica u to doba) od oko 4 % do 2010.
(62)
U Alžiru je SNCM pozicioniran kao drugi sudionik na tržištu nakon alžirskog javnog poduzeća Entreprise Nationale de Transport Maritime de Voyageurs (ENTMV). Tržišni udio SNCM-a porastao je s 24 % u 2001. na 35 % u 2005.
(63)
SNCM je drugi prijevoznik na tržištu usluga prijevoza prema Tunisu, odmah nakon Compagnie tunisienne de navigation (CTN). Iako je od 2001. do 2005. tržišni udio SNCM-a opao u korist CTN-a, s 44 % na 39 %, SNCM je 2005. ipak ostvario porast (40 %).
2.3 OPIS MJERA OBUHVAĆENIH OVOM ODLUKOM
2.3.1 Dokapitalizacija SNCM-a iz 2002.
(64)
Nakon Odluke Komisije od 17. srpnja 2002. o odobrenju potpore za sanaciju SNCM-a (62) francuska su tijela 18. veljače 2002. obavijestila Komisiju o planiranoj potpori za restrukturiranje SNCM-a. Ta je mjera uključivala dokapitalizaciju SNCM-a putem matičnog društva CGMF za iznos od 76 milijuna EUR, od čega 46 milijuna EUR za troškove restrukturiranja (63). Cilj tog povećanja kapitala bio je povećati vlastiti kapital SNCM-a s 30 milijuna EUR na 106 milijuna EUR.
(65)
Francuska su tijela u skladu sa smjernicama iz 1999. Komisiji dostavila plan restrukturiranja (64) SNCM-a kojim je obuhvaćeno pet točaka:
i.
smanjenje broja prijelaza i reorganiziranje brodova među različitim linijama (smanjenje prijevoznih usluga prema Korzici i jačanje prijevoznih usluga prema Magrebu). Planom restrukturiranja predviđen je pad broja prijelaza s 4 138 (3 835 za SNCM i 303 za njegovo društvo kćer Corsica Marittima) na 3 410 u 2003. sa sljedećim promjenama usluga:
-
promjena usluga prijevoza između Marseillea i Korzike u skladu sa specifikacijom iz ugovora o javnim uslugama za razdoblje od 2001. do 2006.,
-
gotovo potpuno ukidanje ruta između Toulona i Korzike,
-
smanjenje prijevoznih usluga između Nice i Korzike,
-
zatvaranje linije Livorno - Bastia s namjenskom opremom, stvarno zatvorene 2003.,
-
jačanje usluga prijevoza prema Alžiru i Tunisu brodovima „Méditerranée”, „Ile de Beauté” i „Corse” te ukidanje rute Genova - Tunis;
ii.
ukidanje četiri broda iz flote što bi trebalo donijeti 21 milijun EUR likvidne imovine;
iii.
prodaja određenih nekretnina;
iv.
smanjenje broja zaposlenih (65) za oko 12 % što bi, zajedno s razumnom politikom plaća, omogućilo prosječno smanjenje troškova posade sa 61,8 milijuna EUR u 2001. na 54,8 milijuna EUR u razdoblju od 2003. do 2006. i smanjenje troškova zemaljskog osoblja s 50,3 milijuna EUR u 2001. na 45,8 milijuna EUR u istom razdoblju;
v.
ukidanje dvaju društava kćeri, Compagnie Maritime Toulonnaise i Corsica Marittima, čije bi preostale aktivnosti preuzeo SNCM.
(66)
Nakon primjedaba Komisije iz njezine Odluke od 19. kolovoza 2002. francuska su tijela u dopisu od 31. siječnja 2003. opisala poboljšanja plana restrukturiranja u pogledu sljedećih točaka:
-
obveze i detalji o politici plaća,
-
plan smanjenja troškova intermedijarne kupnje,
-
obveza da SNCM neće poticati rat cijena s konkurentskim prijevoznicima na rutama za Korziku.
(67)
U pogledu te posljednje točke, francuska tijela navode da „SNCM preuzima tu obvezu bez ograda jer smatra da rat cijena ne bi bio u skladu s njegovim strateškim položajem niti bi bio u njegovu interesu jer bi doveo do pada njegovih prihoda te da ne bi bio niti u skladu s njegovom uobičajenom praksom i znanjem i iskustvom”.
(68)
U svojem su planu restrukturiranja francuska tijela Komisiji predstavila podroban financijski model za razdoblje od 2002. do 2007. na osnovi srednjih pretpostavki koje se odnose na seriju varijabli (66). Financijske prognoze pokazuju, među ostalim, ponovnu uspostavu pozitivnih rezultata od 2003.
Tablica 1.
Financijski model za razdoblje od 2002. do 2007.
u milijunima EUR
2000. Realizi-rano
2001. Realizi-rano
2002. Plan
2002. Realizi-rano
2003. Plan
2004. Plan
2005. Plan
2006. Plan
2007. Plan
Prihod
204,9
204,1
178
205,8
190,4
192,9
195,2
197,1
193,9
Subvencije za poslovanje
85,4
86,7
74,5
77,7
69,9
68,8
68,4
67
68,5
Rezultat poslovanja
-14,7
-5,1
1,2
-5,8
6,8
10,6
10,7
8,1
9
Neto rezultat
-6,2
-40,4
23
4,2
12
14
1
3
3
Kapital
67,5
29,7
119
33,8
124
134
145
160
169
Neto financijski dug (osim zakupa)
135,8
134,5
67,7
144,8
55,2
38,2
57,1
115,7
228,1
Financijski omjeri
Rezultat poslovanja/prihod + subvencije
-5 %
-2 %
0 %
-2 %
3 %
4 %
4 %
3 %
3 %
Kapital/dug po bilanci
50 %
22 %
176 %
23 %
225 %
351 %
254 %
138 %
74 %
Podatci za 2000., 2001. i 2002. su izvadci iz godišnjih izvješća SNCM-a za 2001. i 2002.
(69)
Prema francuskim tijelima, kapitalnim ulogom od 76 milijuna EUR te predviđenom ponovnom uspostavom profitabilnosti poslovanja počevši od 2003. trebalo se omogućiti povećanje vlastitog kapitala od oko 30 milijuna EUR krajem 2001. na 120 milijuna EUR kratkoročno (2003.), a zatim na 160 - 170 milijuna EUR nakon provođenja plana (2006. -2007.). Time se trebalo omogućiti smanjenje financijskog duga od 145 milijuna EUR u 2002. na razinu od 40 do 55 milijuna EUR od 2003. do 2005. Posljednjih godina provođenja plana društvo je predvidjelo porast duga zbog zamjene jednog ili dvaju broda (neograničeno vlasništvo).
(70)
Francuska su tijela dostavila i ispitivanje osjetljivosti očekivanih rezultata u odnosu na radne pretpostavke koje se odnose na promet na različitim linijama. Na toj su osnovi različite simulacije pokazale da bi SNCM u predviđenim situacijama morao ponovno postati profitabilan.
(71)
U prvo su vrijeme francuska tijela navela dvije alternativne metode koje su odbacila jer su bile preskupe.
i.
Prva metoda ocjenjivanja sastojala se od zbrajanja troškova svih mjera restrukturiranja. Tom je metodom bilo moguće utvrditi potrebu za financiranjem od 90,9 milijuna EUR na osnovi:
-
kumulativnih gubitaka od 1991. do 2001., odnosno 41,7 milijuna EUR (ili 29 milijuna EUR - brojka potvrđena Odlukom 2002/149/EZ od 30. listopada 2001. (SL L 50, 21.2.2002., str. 66.), 6,1 milijun EUR 2000. i 6,6 milijuna EUR prije troškova restrukturiranja 2001.),
-
smanjenja resursa koje se sastoji od ubrzanih amortizacija između tih istih datuma, odnosno 24 milijuna EUR (stavka se smanjuje s 86 na 62 milijuna EUR u bilanci tijekom razdoblja, što je odraz produženja razdoblja amortizacije s dvanaest na dvadeset godina, manje uporabe tog resursa i „leasinga” za zadnje isporučene jedinice),
-
kapitalnog dobitka od prodaje ostvarenog tijekom tog restrukturiranja, odnosno 21 milijun EUR, oduzetog od potreba za financiranjem,
-
kumulativnog učinka troškova restrukturiranja od 46,2 milijuna EUR (vidjeti bilješku 58.).
ii.
Druga metoda ocjenjivanja sastojala se od određivanja iznosa vlastitog kapitala koji bi potraživale bankarske institucije za cijelu flotu, znajući da potonje općenito traže financiranje kupnje broda kapitalom koji iznosi od 20 do 25 % vrijednosti broda. Izračun koji su napravila francuska tijela, na osnovi troškova povijesne akvizicije flote od 843 milijuna EUR, doveo je do potrebe za kapitalom od 157 do 196 milijuna EUR. Nakon odbitka postojećeg vlastitog kapitala na kraju 2001., taj je pristup doveo do potrebe za dokapitalizacijom od 101 do 140 milijuna EUR.
(72)
Metoda koju su francuska tijela na kraju usvojila kako bi odredila iznos dokapitalizacije sastoji se u izračunu potrebe za financiranjem na osnovi srednjeg omjera kapitala i financijskih zaduženja pet europskih brodarskih društava u 2000. Usprkos razlikama u bilancama tih poduzeća, prosjek koji su uzela francuska tijela iznosi 79 %. Francuska tijela smatraju da financijske prognoze za razdoblje od 2002. do 2007. daju prosječni omjer vlastitog kapitala i financijskih zaduženja od 77 %, pri čemu će vlastiti kapital 2007. doseći 169 milijuna EUR. Ta se razina kapitala trebala ostvariti dokapitalizacijom od 76 milijuna EUR te uspjehom mjera predviđenih planom restrukturiranja.
2.3.2 Mjere nakon dokapitalizacije iz 2002.
2.3.2.1 Preliminarna primjedba
(73)
Dokapitalizacija i plan restrukturiranja iz 2002. nisu donijeli predviđene rezultate te se ekonomsko i financijsko stanje SNCM-a 2004. znatno pogoršalo. Tom su pogoršanju pridonijeli i čimbenici unutar SNCM-a (sukobi unutar društva, nedostatno i zakašnjelo ostvarivanje ciljeva produktivnosti, gubitak tržišnih udjela) i izvan njega (manja privlačnost Korzike kao odredišta, povećanje tržišnih udjela CFF-a, pogreške države u upravljanju (67)) te porast troškova goriva.
(74)
U skladu s tim, rezultat poslovanja SNCM-a iznosi -32,6 milijuna EUR u 2004. i -25,8 milijuna EUR u 2005. Neto gubitak iznosio je -29,7 milijuna EUR u 2004. i -28,8 milijuna EUR u 2005.
(75)
Zbog pogoršanja ekonomskog i financijskog stanja SNCM-a francuska su tijela morala prodati imovinu i izvan one predviđene planom restrukturiranja iz 2002. i zatražene Odlukom iz 2003. te pokrenuti potragu za privatnim partnerima.
Tablica 2.
Popis imovine koju je SNCM prodao od 2002.
Neto prihod od prodaje
Datum
Prodaje predložene u obavijesti iz 2002. (u tisućama EUR)
25,165
Aliso
(zamjenjuje Asco, u skladu s Odlukom Komisije od 8.9.2004.)
(315)
30.9.2004.
Napoléon
6,396
6.5.2002.
Monte Rotondo
591
31.7.2002.
Liberté
10,088
27.1.2003.
Sve nekretnine Schuman
8,405
20.1.2003.
Dodatne prodaje nametnute Odlukom Komisije od 9.7.2003. (u tisućama EUR)
5,022
SCI Espace Schuman
765,7
24.6.2003.
Southern Trader
2,153
22.7.2003.
Someca
1 423,9
30.4.2004.
Amadeus
680
12.10.2004.
CCM
-
(68)
-
Dodatne prodaje nakon Odluke iz srpnja 2003. (u tisućama EUR)
12,600
Asco
7,100
24.5.2005.
Sud Cargos
4,300
15.9.2005.
Prodaja stanova koji su dio nekretnina SNCM-a
(u kojima su prije stanovali zaposlenici SNCM-a)
1,200
od rujna 2003. do 2006.
UKUPNO (u tisućama EUR)
42,385
2.3.2.2 Mjere nakon dokapitalizacije iz 2002.
(76)
Postupak odabira privatnih partnera trajao je od 26. siječnja 2005. do kraja rujna 2005.
(77)
Francuska je Vlada 26. siječnja i 17. veljače 2005. objavila da će pokrenuti postupak potrage za privatnim partnerom koji će ući u kapital SNCM-a kako bi osnažio njegovu financijsku strukturu i pružio mu podršku u promjenama potrebnima u njegovu razvoju.
(78)
Nakon što je imenovala nezavisnu osobu za nadzor postupka potrage, Agence des Participation de l’Etat („APE”) opunomoćila je banku savjetnika („HSBC”) za kontaktiranje potencijalnih kupaca.
(79)
U tom su procesu ostvareni kontakti sa sedamdeset i dva industrijska i financijska ulagača u svrhu utvrđivanja financijskih uvjeta ponude, u nastojanju da se osnaži industrijski projekt društva, sačuvaju radna mjesta i osigura učinkovita provedba javnih usluga. Od njih su dvadeset i tri izrazila svoj interes, potpisano je petnaest ugovora o povjerljivosti i poslano petnaest informativnih dopisa. Šest je poduzeća dostavilo svoje ponude u prvom krugu, 5. travnja 2005., a u drugom krugu, 17. lipnja 2005., zaprimljene su tri ponude (Connex koji je kasnije postao Veolia Transdev (VT), Caravelle i BCP) te iskaz interesa za manjinski udio (Comanav). Tri su ponude zaprimljene u trećem krugu, 28. srpnja 2005.
(80)
Sva su poduzeća 14. rujna 2005. pozvana da do 15. rujna 2005. dostave svoje fiksne i konačne ponude. Budući da je tog dana društvo Connex odustalo od svoje ponude, državne službe zaprimile su dvije fiksne ponude, od grupa BCP i Caravelle, za kapitalni ulog i preuzimanje cjelokupnog kapitala.
(81)
Francuska je u objavi za tisak od 27. rujna 2005. iznijela da je, na osnovi dubinskog pregleda dviju ponuda, prihvaćena ponuda grupe BCP jer je ne samo najprihvatljivija s financijskog stajališta, već i najviše odgovara interesima društva, javnih usluga i radnih mjesta. U početnoj ponudi BCP-a predložena je negativna cijena od 113 milijuna EUR i ta je ponuda bila najniža procjena negativne cijene.
(82)
U toj je početnoj ponudi potencijalnih kupaca bila izričito predviđena mogućnost podešavanja početne ponude nakon provedbe revizija. Francuska su tijela navela da je početna negativna cijena povećana nakon revizija provedenih 16. prosinca 2005. zbog objektivnih elemenata koji su utjecali na regulatorni i ekonomski kontekst u kojem posluje SNCM te koji su nastupili nakon dostave ponude 15. rujna 2005. Negativna je cijena stoga povećana na 200 milijuna EUR.
(83)
Pregovori između francuskih tijela i budućih kupaca, odnosno BCP-a udruženog s grupom Connex koja je kasnije postala Veolia Transdev (društvo kći Veolije), omogućili su snižavanje te cijene na 142,5 milijuna EUR, uvećane za plaćanje dijela troškova koji se odnose na mirovinske fondove SNCM-a (odnosno 15,5 milijuna EUR).
(84)
Nakon otvorenog, transparentnog i nediskirminirajućeg postupka odabira sporazum između države, BCP-a i VT-a konačno je postignut 13. listopada 2005., u vrlo teškoj društvenoj i financijskoj situaciji. VT je tako postao industrijski prijevoznik SNCM-a (s udjelom od 28 %), a BCP glavni dioničar s udjelom od 38 % Država se obvezala, posebno s obzirom na zaposlenike, ostati dioničar i zadržati udio od 25 % (69). BCP i VT sastavili su poslovni plan SNCM-a koji je 7. travnja 2006. dostavljen Europskoj komisiji.
(a) Sadržaj Memoranduma o razumijevanju
(85)
Memorandum o razumijevanju, na temelju kojeg je 75 % kapitala SNCM-a prodano privatnim kupcima, potpisan je 16. svibnja 2006. između stranaka (BCP, VT i CGMF).
(86)
U odjeljku II. Memoranduma o razumijevanju predviđeno je da se CGMF obvezuje odobriti, upisati i u cijelosti isplatiti povećanje kapitala SNCM-a za ukupni iznos od 142,5 milijuna EUR.
(87)
Osim povećanja kapitala, CGMF se obvezuje SNCM-u na raspolaganje staviti i iznos od 38,5 milijuna EUR u obliku predujma po tekućem računu. Taj predujam po tekućem računu, koji je SNCM dužan platiti povjereniku (banka CIC), namijenjen je za financiranje dijela takozvanog troška dobrovoljnih mjera države koji bi bio pridodan iznosima plativima u skladu sa zakonskim i ugovornim odredbama u slučaju planiranog smanjenja broja zaposlenih koje provode kupci. Naknade koje su veće od odšteta plaćenih u skladu sa zakonskim i ugovornim odredbama isplaćuju se na pojedinačnoj osnovi i ovisno o slučaju onim zaposlenicima koji su napustili poduzeće i čiji je ugovor o radu raskinut.
(88)
Taj je mehanizam predviđen člankom II.2. ugovora o prodaji od 16. svibnja 2006. kojim je utvrđeno da je taj račun namijenjen za „financiranje dijela troška mogućih dobrovoljnih odlazaka iz poduzeća ili raskida ugovora o radu […], dodatno na iznose svih vrsta koje poslodavac mora platiti u skladu sa zakonskim ili ugovornim odredbama”. Zadatak povjerenika jest „isplatiti sredstva čim predmetni zaposlenici, koji nisu dalje preraspoređeni unutar grupe SNCM, stvarno napuste društvo te isplatiti ostatak založenog iznosa na kraju svoje dužnosti povjerenika”. Funkcioniranje tog računa predmet je ugovora o zalogu priloženog Memorandumu o razumijevanju. Kako bi omogućio aktivaciju založnog računa, SNCM mora predsjedniku CGMF-a dostaviti popis s imenima osoba čiji je ugovor o radu raskinut i za koje je zatraženo aktiviranje založnog računa te mjesečno stanje neto troškova koje je iscrpan popis svih odšteta i troškova plaćenih predmetnim zaposlenicima. Istodobno, SNCM obavješćuje povjerenika o „stvarnim dodatnim mjesečnim troškovima” opisanima za svakog zaposlenika, što odgovara dodatku većem od iznosa svih vrsta koje poslodavac mora platiti u skladu sa zakonskim i ugovornim odredbama. Ukupni iznos dodatnih dobrovoljnih mjera države ne može ni u kojem slučaju premašiti 38,5 milijuna EUR i pod pretpostavkom da se dodatnim socijalnim mjerama ne dosegne taj prag u roku od tri godine od prodaje, višak se vraća državi.
(89)
Nakon tih transakcija, odjeljkom III. Memoranduma o razumijevanju predviđeno je da CGMF privatnim kupcima proda svoje dionice koje čine 75 % vlasničkog kapitala poduzeća i založni račun namijenjen za financiranje dijela socijalnog plana koji nadmašuje ugovorne i zakonske obveze.
(90)
Odjeljkom III. Memoranduma o razumijevanju predviđeno je i da će BCP/VT dodatno povećati kapital za 8,75 milijuna EUR, iznos koji je SNCM-u stavljen na raspolaganje ovisno o njegovim potrebama za novcem. Stavkom III.2.7. Memoranduma o razumijevanju predviđeno je da je vrijednost dionica CGMF-a u svakom trenutku jednaka njihovoj početnoj nominalnoj vrijednosti uvećanoj za […] (60) % njihove plaćene nominalne vrijednosti, pomnoženo s D/365, pri čemu je D broj dana od datuma realizacije, podložno odbitku svih plaćenih iznosa (primjerice dividendi). Ti se uvjeti ne primjenjuju u slučaju stečaja ili prisilne likvidacije društva.
(91)
Memorandum o razumijevanju (odjeljak III.5.) sadržava klauzulu o raskidu prodaje SNCM-a koju kupci mogu istodobno iskoristiti u slučaju jednog od sljedećih događaja u mjeri u kojoj bi te pretpostavke dovodile u pitanje vjerodostojnost njihova poslovnog plana i ponovnu uspostavu održivosti društva:
-
nedodjeljivanje ugovora o prijenosu ovlasti za obavljanje javnih usluga za usluge pomorskog prijevoza za Korziku za razdoblje od 1. siječnja 2007. ili njegovo dodjeljivanje u znatno pogoršanim uvjetima,
-
svaka negativna odluka Europske komisije ili presuda Općeg suda ili Suda Europske unije, kao što su odbijanje transakcije ili nametanje uvjeta koji znatno utječu na vrijednost društva, i to u roku od šest godina od dana na koji su partneri stekli prava na društvo.
(92)
Odjeljkom VII. Memoranduma o razumijevanju predviđeno je da CGMF preuzme plaćanje dijela socijalnih obveza SNCM-a u smislu troškova mirovinskih fondova za svoje umirovljene zaposlenike u iznosu procijenjenom na 15,5 milijuna EUR, od dana prijenosa vlasništva nad poduzećem.
(93)
Pravila upravljanja poduzećem podrobno su navedena u odjeljku IV. Memoranduma o razumijevanju. Predviđene su promjene u načinu upravljanja SNCM-om koji će biti izmijenjen u dioničko društvo s upravnim i nadzornim odborom. Nadzorni odbor sastoji se od 10, a zatim od 14 članova. Njime privremeno predsjedava predstavnik države. Ako se prijenos ovlasti za obavljanje javnih usluga dodjeli SNCM-u, predsjednika nadzornog odbora zamjenjuje predstavnik BCP-a. Zadaća upravnog odbora jest osigurati operativno upravljanje SNCM-om.
(94)
Francuska je vlada 26. svibnja 2006. potvrdila prodaju SNCM-a i prethodno navedene mjere.
(b) Mjere
(95)
U svjetlu prethodno iznesenog, Memorandum o razumijevanju sadržava tri vrste državnih mjera kojima se opravdava ispitivanje s obzirom na pravila Unije u području državnih potpora:
-
prodaja 75 % SNCM-a po negativnoj cijeni od 158 milijuna EUR (kapitalni ulog od 142,5 milijuna EUR i preuzimanje troškova mirovinskih fondova u iznosu od 15,5 milijuna EUR),
-
predujam po tekućem računu, koji je uplatio CGMF, za iznos od 38,5 milijuna EUR u korist otpuštenih zaposlenika SNCM-a,
-
povećanje kapitala od 8,75 milijuna EUR koje je upisao CGMF zajedno i istodobno s kapitalnim ulogom od 26,25 milijuna EUR koji su realizirali VT i BCP,
-
klauzula o raskidu prodaje (70).
2.4 PODRUČJE PRIMJENE OVE ODLUKE
(96)
Ova konačna Odluka odnosi se na mjere koje je 18. veljače 2002. provela Francuska u korist SNCM-a, odnosno:
-
ostatak kapitalnog uloga CGMF-a u SNCM za iznos od 76 milijuna EUR dodijeljenog 2002., odnosno 15,81 milijuna EUR,
-
negativna cijena od 158 milijuna EUR koju je CGMF dobio od prodaje SNCM-a,
-
predujam po tekućem računu od 38,5 milijuna EUR, koji je uplatio CGMF u korist otpuštenih zaposlenika SNCM-a,
-
povećanje kapitala od 8,75 milijuna EUR koje je upisao CGMF.
(97)
Ova se Odluka ne odnosi na plaćanje javnih usluga SNCM-a u razdoblju od 1991. do 2001. čija je spojivost potvrđena presudom Općeg suda od 11. rujna 2012. (71).
(98)
Ne odnosi se ni na ispitivanje financijskih naknada koje je platio ili koje će platiti SNCM u okviru obveza za obavljanje javnih usluga za razdoblje od 2007. do 2013., koje su predmet odvojenog postupka (72).
(99)
Nadalje, treba primijetiti i da je presuda od 11. studenoga 2012. predmet dviju žalbi koje su pred Sudom podnijeli SNCM i Francuska u spojenim predmetima C-533/12 P i C-536/12 P. Ova je Odluka donesena u skladu s osporavanom presudom, samo u onoj mjeri u kojoj je tom presudom poništena Odluka od 8. srpnja 2008. U tim okolnostima, ako nakon pregleda žalbi dođe do djelomičnog ili potpunog poništenja presude od 11. studenoga 2012. i ponovnog uspostavljanja određenih dijelova izreke Odluke od 8. srpnja 2008. koji su tom presudom poništeni, ova bi Odluka postala zastarjela u mjeri u kojoj se odnosi na ponovno uvedene mjere.
2.5 RAZLOZI KOJI SU DOVELI DO POKRETANJA SLUŽBENOG POSTUPKA ISPITIVANJA 2002. I NJEGOVA PRODUŽETKA 2006.
2.5.1 Pokretanje službenog postupka ispitivanja iz 2002.
(100)
U svojoj odluci o pokretanju postupka od 19. kolovoza 2002. Komisija je, iako je priznala da je SNCM poduzeće u teškoćama, izrazila sumnje u spojivost prijavljene mjere s kriterijima iz točke 3.2.2. smjernica iz 1999. koje su u to vrijeme bile na snazi.
(101)
Komisija je izrazila određene sumnje u plan restrukturiranja s obzirom na to da ne postoji analiza uzroka gubitaka poduzeća. Posebno, Komisija je postavila pitanja o vezama između gubitaka i obveza koje se odnose na obavljanje javnih usluga, utjecaju politike kupnje brodova SNCM-a na njegov račun dobiti i gubitka te mjerama predviđenima za povećanje produktivnosti poduzeća.
(102)
Komisija je između ostalog naglasila određene nedostatke u planu restrukturiranja, a posebno nedostatak konkretnih mjera za smanjenje iznosa intermedijarne potrošnje i nedostatak pokazatelja buduće cjenovne politike SNCM-a.
(103)
Komisija je postavila i pitanje o relevantnosti metode izračuna koju su francuska tijela primijenila radi utvrđivanja iznosa dokapitalizacije te o određenim pretpostavkama na kojima je potrebno zasnovati financijske simulacije.
2.5.2 Proširenje službenog postupka ispitivanja iz 2006.
(104)
Odlukom od 13. rujna 2006. Komisija je odlučila proširiti službeni postupak ispitivanja iz 2002. na mjere predviđene u okviru prodaje SNCM-a privatnom sektoru.
(105)
Ako se taj iznos ocjenjuje kao spojiva državna potpora u skladu s člankom 86. stavkom 2. UEZ-a, Komisija je procijenila da je trebao biti ocijenjen s obzirom na smjernice Zajednice o državnim potporama za sanaciju i restrukturiranje poduzeća u teškoćama (dalje u tekstu „smjernice iz 2004.”) (73). U mjeri u kojoj je iznos potpore za restrukturiranje znatno niži od onog prijavljenog 2002. i odobrenog 2003., Komisija je izrazila sumnje u prikladnost zadržavanja svih kompenzacijskih mjera nametnutih SNCM-u Odlukom iz 2003.
(106)
Komisija je izrazila sumnje i u poštovanje uvjeta nametnutih Odlukom iz 2003., odnosno načela price leadership i učestalosti usluga prijevoza za Korziku.
(107)
Kada je riječ o negativnoj prodajnoj cijeni SNCM-a, Komisija je izrazila sumnje u to je li država u dokapitalizaciji prije prodaje SNCM-a poštovala načelo privatnog ulagača u tržišnom gospodarstvu. Posebno, Komisija je izrazila sumnje u valjanost izračuna troškova likvidacije koje bi država kao dioničar bila obvezna platiti u slučaju likvidacije SNCM-a.
(108)
Komisija je posumnjala i u činjenicu da se financijske mjere mogu opravdati u okviru smjernica iz 2004.
(109)
Izrazila je sumnje i u drugu dokapitalizaciju od 8,75 milijuna EUR u dijelu koji se odnosi na poštovanje načela istodobnosti privatnih i javnih ulaganja te sličnosti uvjeta upisa u smislu sudske prakse.
(110)
Komisija je naposljetku izrazila sumnje u činjenicu da dodatne socijalne mjere od 38,5 milijuna EUR potpore pojedincima mogu biti neizravna pogodnost za poduzeće. Naglasila je i rizik od proturječnosti uzevši u obzir dodatne naknade za otpremninu kao dio rizika koje snosi razuman ulagač.
III. PRIMJEDBE FRANCUSKIH TIJELA NA ODLUKU O POKRETANJU POSTUPKA
3.1 DOKAPITALIZACIJA IZ 2002.
(111)
Plan restrukturiranja prijavljen 2002. sastojao se od kapitalnog uloga od 76 milijuna EUR, od čega se 53,48 milijuna odnosilo na naknadu za javnih usluga. Ako se uzme u obzir imovina koju je prodao SNCM (74), iznos isplaćene potpore sada doseže 69 292 400 EUR. Francuska tijela smatraju da ako je iznos od 53,48 milijuna EUR spojiva potpora, iznos potpore koji se treba smatrati potporom za restrukturiranje u skladu s obavijesti iz 2002. bio bi na kraju 15,81 milijuna.
3.2 MJERE NAKON DOKAPITALIZACIJE IZ 2002.
(112)
Francuska prvo podsjeća da su ozbiljnost društvenih događanja iz 2004./2005. te pogoršanje gospodarskog i financijskog stanja SNCM-a doveli državu kao dioničara do toga da u siječnju 2005. pokrene postupak odabira privatnih ulagača i provede hitne mjere (odnosno prodaju poduzeća Asco i udjela u poduzeću Sud Cargos (75)).
3.2.1 O negativnoj prodajnoj cijeni SNCM-a
(113)
Primjenom sudske prakse Zajednice, koja je u to vrijeme bila na snazi, na ovaj predmet, francuska tijela pozivaju Komisiju da razmotri da negativna prodajna cijena SNCM-a od 158 milijuna EUR ne sadržava niti jednu mjeru koja bi se mogle smatrati potporom u smislu članka 87. stavka 1. UEZ-a, utoliko što se francuska država ponašala kao privatni ulagač u tržišnom gospodarstvu.
(114)
Najprije, Francuska primjećuje da je konačna cijena od 158 milijuna EUR, koja je niža od negativne cijene koju su početno tražili kupci nakon što su proveli reviziju SNCM-a, rezultat pregovora o prodaji kontrolnog paketa vođenih u okviru otvorenog, transparentnog i nediskriminirajućeg konkurentnog natječaja te da je, u skladu s tim, u stvari tržišna cijena.
(115)
Francuska smatra da, u mjeri u kojoj je ta potraga za privatnim partnerom SNCM-a provedena u okviru otvorenog, transparentnog i nediskriminirajućeg konkurentnog natječaja, nakon kojeg je odabrana najbolja ponuda, prodajna cijena jest tržišna cijena.
(116)
Prema mišljenju francuskih tijela, prodaja po negativnoj cijeni od 158 milijuna EUR provedena je u najpovoljnijim uvjetima za državu u skladu sa sudskom praksom Zajednice na snazi u to vrijeme i praksom donošenja odluka u Komisiji te stoga nije sadržavala nijedan element potpore. Naime, Francuska procjenjuje da je negativna cijena niža od troška likvidacije koji bi država morala snositi u slučaju likvidacije poduzeća.
(117)
Taj bi se zaključak nametnuo i primjenom pristupa proizašlog iz sudske prakse Suda Europske unije (dalje u tekstu sudska praksa u predmetu Gröditzer (76)) i primjenom pristupa koji se zasniva na analizi stvarnih troškova likvidacije SNCM-a (odluka ABX (77)).
(118)
Kada je riječ o prvoj metodi koja se zasniva na sudskoj praksi u predmetu Gröditzer, Francuska navodi da je ta presuda potvrđena ocjenjivanjem Komisije u njezinoj Odluci od 8. srpnja 1999. prema kojoj „samo vrijednost likvidacije […] imovine, […], mora biti uzeta u obzir kao trošak likvidacije” (78).
(119)
U tom pogledu, izvješća CGMF (79) i Oddo-Hastings (80) procjenjuju 30. rujna 2005. (81) vrijednost likvidacije imovine na najmanje 190,3 milijuna EUR.
(120)
Shodno tome, u mjeri u kojoj je država kao vlasnik dioničar nekog društva odgovorna samo za njegova zaduženja u iznosu vrijednost likvidacije njegove imovine (sudska praksa u predmetu Hytasa (82)), Francuska potvrđuje da je vrijednost likvidacije imovine društva procijenjena na najmanje 190,3 milijuna EUR jasno viša od negativne prodajne cijene od 158 milijuna EUR.
(121)
U pogledu druge metode, Francuska napominje da ona proizlazi iz Odluke Komisije o državnoj potpori koju je provela Belgija za ABX Logistics, a u kojoj je Komisija ispitala negativnu prodajnu cijenu koja je, kao i u predmetnom slučaju, imala svojstva tržišne cijene, uspoređujući je s troškovima koje je procijenila nezavisna treća osoba i koje bi država dioničar stvarno snosila u slučaju dobrovoljne ili prisilne likvidacije. Prema mišljenju Francuske, Komisija je posebno u toj Odluci potvrdila valjanost određenog broja troškova koji mogu biti rezultat nadoknade manjka imovine dijela vjerovnika ili likvidacije drugih grana grupe koja likvidira svoje društvo kći.
(122)
Na osnovi prethodno navedenih izvješća CGMF i Oddo-Hastings, francuska tijela procjenjuju da bi 30. rujna 2005. svi realni troškovi koje bi kao dioničar trebala snositi Francuska Republika iznosili između 312,1 i 361 milijuna EUR, i to kako slijedi:
-
[70 - 80] (60) milijuna EUR u okviru socijalnog plana obuhvaćenog ugovorom, kojim su objedinjeni svi troškovi povezani s raskidom ugovora o radu, koje uobičajeno snosi poduzeće;
-
[30 - 40] (60) milijuna EUR u okviru socijalnog plana koji nije obuhvaćen ugovorom, kojim su objedinjeni svi troškovi povezani s popratnim mjerama povezanima sa zakonskim i regulatornim obvezama SNCM-a koje se odnose na otkaze ugovora o radu i neizravne troškove povezane sa socijalnim planom obuhvaćenim ugovorom;
-
Od [200 - 210] (60) do [250 - 260] (60) milijuna EUR u okviru plaćanja dodatnih naknada za otpremninu kojima bi sud teretio državu, uz odštete isplaćene u okviru socijalnog plana obuhvaćenog ugovorom i onog koji nije obuhvaćen ugovorom, u skladu sa sudskom praksom u predmetu Aspocomp Group Oyj Prizivnog suda u Rouenu od 22. ožujka 2005.
(123)
Tom se metodom posebno uzima u obzir rizik da bi francuska država mogla biti pozvana radi nadoknade manjka imovine ako bi je neki sud smatrao de facto direktorom SNCM-a. Francuska tijela procjenjuju da se rizik od tužbe za nadoknadu manjka imovine ne može izbjeći, posebno s obzirom na presedan koji je presudio Kasacijski sud u Francuskoj (83). Tako su francuska tijela u više dopisa Komisiji tvrdila da je situacija u kojoj bi nacionalni sud naložio državi da pokrije obveze poduzeća kojim upravlja više nego moguća te da je to trebalo biti uzeto u obzir pri izračunu stvarnog troška moguće likvidacije SNCM-a.
(124)
Rezidualna vrijednost imovine SNCM-a (odnosno 190,3 milijuna EUR) iznosila bi 30. rujna 2005., nakon plaćanja prioritetnih zaduženja, 36,5 milijuna EUR. Drugi troškovni elementi uzeti u obzir u okviru tužbe za nadoknadu manjka imovine protiv države uključuju posebno troškove raskida glavnih ugovora o poslovanju, troškove povezane s poništenim uvjetima zakupa brodova i plaćanje neosiguranih dugova, što bi dovelo do manjka imovine u iznosu od 134,4 milijuna EUR. Francuska tijela smatraju da je državi trebalo biti naloženo da na svoj teret preuzme od 85 do 100 % tog iznosa.
(125)
Nadalje, francuska tijela smatraju da je, zbog njegove ovisnosti o SNCM-u i u skladu s jednim drugim predmetom iz francuske sudske prakse (84), likvidacija poduzeća mogla dovesti sud do toga da naredi plaćanje odštete i kamata zaposlenicima. Prema tom predmetu iz sudske praske, francuska tijela procjenjuju da bi sud više nego vjerojatno utvrdio iznos dodatnih naknada na osnovi odšteta koje bi bile isplaćene u okviru socijalnog plana dostavljenog prije likvidacije.
(126)
Prema tom pristupu, analiza stvarnih troškova koji bi bili stavljeni na teret državi dioničaru pokazuje da je za državu trošak prodaje SNCM-a po negativnoj cijeni od 158 milijuna EUR niži od stvarnog troška koji bi morala snositi u slučaju prisilne likvidacije poduzeća.
(127)
Zaključno, francuska tijela smatraju da se taj iznos ne može ocijeniti kao državna potpora.
3.2.2 Zajednički kapitalni ulog dioničara
(128)
Francuska smatra da se tim uzimanjem udjela ponijela kao razuman ulagač jer je, s jedne strane, intervenirala istodobno kao manjinski dioničar zajedno s BCP-om i VT-om, a s druge strane, taj udio ima fiksni povrat na kapital od […] (60) % na godinu, što državu oslobađa od rizika povezanoga s provedbom poslovnog plana. Naime, Francuska tvrdi da je stopa profitabilnosti vrlo zadovoljavajuća za jednog privatnog ulagača (85). Navodi, međutim, da nikakav povrat ne bi dospio u slučaju prisilne ili dobrovoljne likvidacije SNCM-a ili ako kupci primjene klauzulu o raskidu prodaje.
3.2.3 Dodatne socijalne mjere (potpora pojedincima)
(129)
Francuska smatra, pozivajući se na praksu donošenja odluka Komisije, posebno u predmetu SFP - Société française de production (86), da to financiranje čini potporu pojedincima koja nije u korist poduzeću. Stoga, zahvaljujući javnim sredstvima, provedba dodatnih socijalnih mjera u korist otpuštenih osoba a da se tim mjerama ne oslobađa poslodavca njegovih uobičajenih troškova, spadala bi u socijalnu politiku država članica i ne bi bila državna potpora.
3.2.4 Ukidanje ograničenja nametnutih poništenom Odlukom iz 2003.
(130)
Francuska tijela podsjećaju da su, s jedne strane, svi uvjeti nametnuti Odlukom iz 2003. provedeni i poštovani u razdoblju od 2003. do 2006. S druge strane, francuska tijela smatraju da te mjere više nisu potrebne za sprečavanje narušavanja tržišnog natjecanja te da bi se njihovo zadržavanje protivilo načelu proporcionalnosti uzevši u obzir ograničenje iznosa potpora za restrukturiranje, koji je sada smanjen na 15,81 milijuna EUR. Posebno, francuska tijela smatraju da je potrebno ukinuti uvjete koji bi se još mogli primjenjivati, primjerice one koji se odnose na zabranu modernizacije flote SNCM-a, na poštovanje načela price leadership u području cijena i na zadržavanje određene učestalosti.
3.3 ZAKLJUČAK
(131)
Ako bi Komisija ipak trebala kategorizirati sve ili dio novih mjera kao državnu potporu, Francuska Komisiji skreće pažnju na činjenicu da bi se novim mjerama, uz osiguranje ponovne uspostave održivosti SNCM-a, omogućilo zadržavanje konkurentnosti na predmetnim tržištima, posebno na tržištu prijevoznih usluga prema Korzici. Taj element, prema mišljenju Francuske, jedno je od načela iz smjernica za sanaciju poduzeća u teškoćama, kako u ovom predmetu, podsjećaju Komisija (uvodna izjava 283. njezine poništene Odluke) i Opći sud u svojoj presudi od 15. lipnja 2005. (uvodna izjava 117.). Posebno, potonji je podsjetio da je Komisija mogla u okviru svojih širokih diskrecijskih prava ocijeniti da je prisutnost poduzeća bila potrebna kako bi se spriječilo jačanje oligopolističke strukture na predmetnim tržištima.
(132)
Kada je riječ o utvrđivanju mogućih kompenzacijskih mjera koje bi bilo potrebno nametnuti SNCM-u, Francuska predlaže da Komisija uzme u obzir strukturu tržišta. Dakle, smanjenjem kapaciteta SNCM-a trenutno bi se ojačao dominantan položaj CFF-a na tržištu usluga prema Korzici (87).
(133)
Prema mišljenju francuskih tijela, ažurirani plan restrukturiranja bio bi u skladu s kriterijima spojivosti iz smjernica Komisije iz 1999. i 2004. Sve mjere izložene u kontekstu privatizacije SNCM-a morale bi, prema mišljenju tih tijela, omogućiti i ponovnu uspostavu dugoročne održivosti SNCM-a od kraja 2009. i biti ograničene na minimum potreban za ponovnu uspostavu održivosti.
IV. PRIMJEDBE ZAINTERESIRANIH STRANA
4.1 ODLUKA O POKRETANJU SLUŽBENOG POSTUPKA ISPITIVANJA IZ 2002.
4.1.1 Primjedbe poduzeća Corsica Ferries (CFF)
(134)
Osporavajući prvo da je SNCM poduzeće u teškoćama u smislu smjernica (88), CFF se pita može li SNCM postići profitabilnost na nesubvencioniranim linijama. Nadalje, CFF tvrdi da se, suprotno onome što je najavljeno u planu restrukturiranja (89), još uvijek pružaju usluge za Livorno.
(135)
U pogledu smanjenja troškova, CFF žali što nema pristup određenim elementima plana restrukturiranja u pogledu kojih su njegovi predstavnici iznijeli kritike (90).
(136)
CFF smatra da je izračun francuskih tijela koji je doveo do iznosa od 76 milijuna EUR samo fiktivan (91), a omjer vlastitog kapitala i financijskih zaduženja od 79 % koji su utvrdila francuska tijela činio mu se pretjeranim (92). U pogledu udjela SNCM-a, CFF napominje da određena društva kćeri nisu korisna za djelatnosti brodarskog društva (93).
(137)
Zaključak CFF-a je da je cilj planirane potpore zaobići uredbu o kabotaži, a javni natječaj za pružanje usluga od Marseillea do Korzike učiniti besmislenim. CFF naglašava da planirana potpora ne bi trebala omogućiti agresivniju komercijalnu ponudu SNCM-a. Prema njegovu prijedlogu, potporu za restrukturiranje trebalo bi dodijeliti tek 2007. i to samo u slučaju da SNCM 2006. izgubi na sljedećem javnom natječaju što bi, prema CFF-u, bio jedini scenarij u kojem bi se javno brodarsko društvo uistinu našlo u teškoćama.
4.1.2 Primjedbe STIM-a
(138)
STIM, glavni dioničar CMN-a, tvrdi da se udjeli SNCM-a u CMN-u moraju analizirati kao čisto financijska imovina. Prema mišljenju STIM-a, CMN i SNCM neovisna su poduzeća koja se tržišno natječu na linijama koje nemaju polazak iz Marseillea, čak i ako su oba poduzeća supružatelji usluga u okviru ugovora o prijenosu ovlasti za obavljanje javnih usluga.
(139)
U dopisu je navedeno da bi se STIM obvezao „otkupiti, u potpunosti ili djelomično, a poželjno sve udjele SNCM-a u CMN-u”, čiju vrijednost procjenjuje na između 15 i 17 milijuna EUR, kada bi Komisija zauzela stajalište, u uvjetima koje bi mogla nametnuti u svojoj konačnoj odluci, da je „takva prodaja potrebna za dobru uravnoteženost plana restrukturiranja”
4.1.3 Primjedbe lokalnih tijela
(140)
Gradonačelnik grada Marseillea, predsjednik glavnog vijeća Bouches-du-Rhône i predsjednik regionalnog vijeća Provence-Alpes-Côte d’Azur naglašavaju gospodarski značaj SNCM-a za regionalno gospodarstvo.
(141)
Predsjednik regionalnog vijeća Provence-Alpes-Côte d’Azur dodaje kako mu se čini da su ispunjeni uvjeti da se planom restrukturiranja SNCM-a zajamči održivost poduzeća.
(142)
Predsjednik izvršnog vijeća Skupštine Korzike proslijedio je odluku te Skupštine od 18. prosinca 2002. tijekom koje je donijela „povoljno mišljenje” o planiranoj dokapitalizaciji SNCM-a.
4.1.4 Primjedbe Office des Transports de Corse (OTC)
(143)
OTC navodi da bi nestanak SNCM-a, kao danas jedinog poduzeća koje može ispuniti zahtjeve ugovora u pogledu prijevoza putnika, „trenutno doveo do znatnog smanjenja prometa”. Podsjeća na značaj SNCM-a u gospodarstvu Korzike.
4.2 ODLUKA O PRODUŽENJU POSTUPKA IZ 2006.
4.2.1 Primjedbe Corsica Ferries France (CFF)
(144)
CFF naglašava značaj predmetnih financijskih iznosa, njihovu neproporcionalnost u odnosu na prihod SNCM-a i činjenicu da su isplaćeni SNCM-u prije nego što je Komisija donijela svoje stajalište o kategorizaciji u skladu s člankom 87. stavkom 1. UEZ-a.
(145)
CFF Komisiji skreće pažnju na činjenicu da je podrška francuske države SNCM-u strateški korak u razvoju CFF-a. Te bi nedozvoljene mjere SNCM-u omogućile vrlo agresivnu cjenovnu politiku na linijama na kojima je CFF prisutan deset godina i na kojima bi, prvi puta od svojeg osnivanja, izgubio tržišni udio.
(146)
Kada je riječ o postupku konkurentnog natječaja za prodaju društva, CFF smatra da nije bio potpuno transparentan jer odabrano poduzeće, odnosno BCP, više ne kontrolira poslovanje SNCM-a prepustivši svoje mjesto grupi VT. Nadalje, s obzirom na to da su se financijski uvjeti promijenili i za kupce postali daleko povoljniji, CFF postavlja pitanje o načelu jednakosti tretmana ulagača koje je trebalo prevladavati tijekom cijele transakcije.
(147)
U pogledu negativne prodajne cijene od 158 milijuna EUR, CFF nije siguran primjenjuje li se kriterij razumnog ulagača u tržišnom gospodarstvu i na ovaj slučaj. S jedne strane, CFF se pita može li se smatrati da je država predmetnu transakciju vodila paralelno sa znatnom i istodobnom intervencijom privatnih prijevoznika u sličnim uvjetima iako je država dokapitalizirala društvo prije zajedničke dokapitalizacije dioničara i novog plana restrukturiranja. S druge strane, CFF smatra da bi razuman ulagač, suočen s teškim financijskim stanjem SNCM-a, intervenirao ranije kako ne bi dopustio deprecijaciju svojeg ulaganja (94).
(148)
CFF smatra da pozivanje na predmet ABX Logistics nije relevantno. Osim činjenice da se okolnosti tog predmeta ne mogu prenijeti na ovaj slučaj, CFF naglašava značajan doprinos korisnika potpora u tom predmetu, što očito ne bi bio slučaj sa SNCM-om. Nadalje, prema CFF-u, Odlukom Komisije iz 2006. nisu uzeti u obzir troškovi povezani s rizikom od sudskih postupaka u okviru likvidacije predmetnog poduzeća. U tom pogledu, CFF smatra da se nacionalna sudska praksa na koju se Francuska poziva kako bi opravdala troškove povezane s likvidacijom SNCM-a ne može primijeniti na ovaj slučaj. Naime, prema mišljenju CFF-a, Kasacijski sud se u predmetu Mines et produits chimiques de Salsignes uopće ne poziva na izravnu odgovornost države dioničara u slučaju likvidacije poduzeća u kojem je bila dioničar, već prije na mogućnost vođenja postupka za plaćanje dugova za socijalno osiguranje protiv javne ustanove industrijskog i komercijalnog karaktera i na nemogućnost njegovih direktora da izbjegnu svoje obveze oslanjajući se na intervenciju javnih tijela.
(149)
Kada je riječ o primjenjivosti sudske prakse Prizivnog suda u Rouenu u predmetu Aspocomp na ovaj slučaj, CFF tvrdi da se predmet te sudske prakse, koji se odnosi na kaznu da matično društvo zaposlenicima jednog društva kćeri isplati socijalne naknade zbog „nepoštovanja ugovora” koji je ratificiralo matično društvo, znatno razlikuje od okolnosti predmeta SNCM-a. Stoga sigurno ne postoji rizik da bi CGMF ili država morali platiti naknadu za otpremninu u slučaju prisilne likvidacije. Međutim, CFF sumnja u procijenjeni iznos drugih socijalnih troškova zato što se razlikuju ovisno o tome koji je stručnjak pozvan da ih utvrdi.
(150)
CFF smatra da primjena sudske prakse Zajednice u predmetu Gröditzer i Hytasa na ovaj slučaj može samo dovesti do zaključka da se država ne bi ponašala kao privatni ulagač u mjeri u kojoj je, u skladu s navedenom sudskom praksom, kapitalni ulog države bio povezan s prodajom 75 % njezina udjela u SNCM-u, čime su zauzvrat smanjeni i izgledi za ostvarivanje dobiti.
(151)
Naposljetku, CFF smatra da bi u usporedbi troškova likvidacije i troškova dokapitalizacije trebalo uzeti u obzir vrijednost imovine koja je, u oba slučaja, prenesena na kupca. Prema procjeni CFF-a, vrijednost imovine prodane kupcima kretala bi se u rasponu između 640 i 755 milijuna EUR (95), u usporedbi s tržišnom vrijednošću flote kojom se koristio SNCM i koju CFF procjenjuje na između 644 i 664 milijuna EUR u kolovozu 2006.
(152)
Kada je riječ o ocjenjivanju mjera nakon dokapitalizacije iz 2002. kao potpora za restrukturiranje, CFF smatra da, iako SNCM ispunjuje uvjete za poduzeće u teškoćama iz smjernica iz 2004. u razdoblju koje prethodi prvoj dokapitalizaciji od 142,5 milijuna EUR, ta klasifikacija postaje vrlo upitna za razdoblje koje prethodi drugoj povećanje kapitala od 8,75 milijuna EUR u mjeri u kojoj je kapital poduzeća obnovljen.
(153)
Kada se radi o održivosti poduzeća, CFF naglašava da je prodaja SNCM-a samo djelomična i da nije neopoziva s obzirom na klauzule o raskidu dogovorene s kupcima. Ti elementi govore o znatnoj nesigurnosti u pogledu volje i sposobnosti kupaca da „preokrenu” poslovanje SNCM-a i time osiguraju izglede za trajnu održivost poduzeća. Nadalje, CFF navodi da, suprotno onome što iziskuju smjernice iz 2004., francuska tijela nisu predvidjela napuštanje djelatnosti koje bi ostale strukturno deficitarne čak i nakon restrukturiranja (96). CFF izražava i svoju skeptičnost u pogledu plana smanjenja troškova, iako bi flota SNCM-a bila povećana (97), te u pogledu plana smanjenja broja zaposlenih, posebno u svjetlu neuspjeha socijalnog plana iz 2002.
(154)
CFF izražava sumnje u to jesu li nove potpore ograničene na minimum zato što, s jedne strane, nije jasno što je obuhvaćeno socijalnim troškovima, a s druge strane, zato što sadržava zapisnik sa skupštine SNCM-a od 28. travnja 2006. iz kojeg proizlazi da bi jedan dio tih potpora služio za pokrivanje operativnih gubitaka društva iz 2006. i 2007. CFF smatra i da kupci SNCM-a ne doprinose znatno restrukturiranju poduzeća.
(155)
Kako bi spriječio neopravdano narušavanje tržišnog natjecanja, CFF smatra da je potrebno obnoviti i precizirati kompenzacijske mjere nametnute 2003. SNCM-u, te im dodati nove mjere koje se odnose na smanjenje prisutnosti SNCM-a na tržištu (98). CFF smatra i da jedan dio mjera nametnutih SNCM-u Odlukom iz 2003. nije poštovan. SNCM je kupio dva nova broda kršeći članak 2. Odluke Komisije iz 2003. Nadalje, SNCM nije prodao svoj udio u CCM-u kršeći članak 3. Odluke Komisije. Naposljetku, SNCM je od 2003. vodio agresivnu cjenovnu politiku s cijenama koje su bile niže od onih CFF-a, time kršeći članak 4. spomenute Odluke (karte do 30 % jeftinije za iste ili slične usluge).
(156)
Kada je riječ o drugoj dokapitalizaciji od 8,75 milijuna EUR, CFF smatra da, osim istodobnosti javnih i privatnih ulaganja, privatna intervencija mora biti znatna i ostvarena u sličnim uvjetima kako bi intervencija države bila odobrena. U ovom slučaju, ta dva uvjeta ne bi bila ispunjena. S jedne strane, udio kupaca, usko povezan s prvim povećanjem kapitala od 142,5 milijuna EUR, ne bi bio znatan. S druge strane, intervencija kupaca nije provedena u uvjetima sličnima onima državne intervencije, posebno s obzirom na klauzule o raskidu i očekivanu profitabilnost manjinskog udjela CGMF-a.
(157)
U pogledu socijalnih mjera u iznosu od 38,5 milijuna EUR, CFF osporava klasifikaciju tog iznosa kao potpore pojedincima. Iako je istina da taj iznos predstavlja izravnu korist za zaposlenike SNCM-a, CFF naglašava da bi ta mjera mogla dovesti do neizravnih pozitivnih učinaka za SNCM, posebno u smislu smirivanja društvene klime.
4.2.2 Primjedbe STIM-a
4.2.2.1 Mjere nakon dokapitalizacije iz 2002.
(158)
Kada je riječ o negativnoj prodajnoj cijeni od 158 milijuna EUR, STIM smatra da ta cijena nije tržišna cijena koja je rezultat otvorenog i nediskriminirajućeg konkurentnog natječaja jer je dokapitalizacija provedena u uvjetima koji su se razlikovali od onih koji bi morali voditi privatnog ulagača. STIM smatra da bi ponovno procijenjena neto knjigovodstvena vrijednost imovine, u najgorem slučaju, omogućila likvidaciju bez troškova za državu, ili čak i ostvarivanje dobiti od likvidacije, da je prodajna cijena zanemariva u odnosu na vrijednost poduzeća (koju STIM procjenjuje na 350 milijuna EUR) i da potpora nije proporcionalna potrebama poduzeća.
(159)
STIM Komisiji skreće pažnju i na pretjerani karakter klauzule o raskidu prijenosa u privatni sektor.
(160)
STIM naposljetku osporava opravdanost prodaje po negativnoj cijeni koja se zasniva na pretpostavci da se likvidacija odvijala u socijalno teškim okolnostima, što i nije pretjerano realistično.
(161)
Kada je riječ o drugoj dokapitalizaciji od 8,75 milijuna EUR, STIM smatra da taj kapitalni ulog nije u skladu s načelom privatnog ulagača u tržišnom gospodarstvu s obzirom na nedostatnost jamstava za povrat od ulaganja. STIM osporava argument o istodobnosti privatnih i javnih ulaganja kako bi tom kapitalnom ulogu osporio svojstva državne potpore. Ta istodobnost, iako je utvrđena, predstavlja tek pokazatelj i ne može sama po sebi biti kriterij za klasifikaciju kapitalnog uloga (99). STIM potvrđuje da je taj kapitalni ulog jamstvo francuske vlade kupcima da su SNCM-u uistinu prenesene ovlasti za obavljanje javnih usluga prema Korzici.
(162)
Kada je riječ o 38,5 milijuna EUR potpora pojedincima, STIM smatra da je taj iznos u stvari namijenjen kako bi se SNCM-u osigurala sredstva da poštuje određene bitne aspekte plana oporavka dostavljenog Komisiji koji nisu provedeni, posebno smanjenje broja zaposlenih.
4.2.2.2 Spojivost sa smjernicama iz 2004.
(163)
STIM smatra da potpore koje je primio SNCM nisu svedene na minimum. Doprinos SNCM-a i kupaca planu restrukturiranja bio bi nedostatan s obzirom na uvjete nametnute smjernicama iz 2004. i ne bi bilo dokazano da je položaj SNCM-a bio izuzetan do te mjere da bi opravdao manji vlastiti doprinos. Osim toga, STIM naglašava neproporcionalnost potpora dodijeljenih u 2006. u mjeri u kojoj su one SNCM-u omogućile da osigura pričuve za pokriće budućih gubitaka. Naposljetku, činjenica da SNCM nije predvidio prodaju imovine koja nije neophodna za opstanak poduzeća bila bi suprotna zahtjevima utvrđenima smjernicama iz 2004.
(164)
STIM smatra da je plaćenim iznosima prekršeno načelo jedinstvenosti utvrđeno smjernicama iz 2004. Pogoršanje financijskog stanja poduzeća te sukobi unutar društva ne mogu se analizirati kao iznimne i nepredvidive okolnosti za koje poduzeće korisnik potpore nije odgovorno.
(165)
U skladu s tim, STIM traži dodatne naknade u visini polovice dodijeljenih potpora, odnosno 98,25 milijuna EUR, prodajom dodatnog broda, te svoje izravne i neizravne udjele SNCM-a u CMN-u. U tom pogledu, STIM potvrđuje da njegovi udjeli nisu strateški u smislu smjernica iz 2004. o potporama za restrukturiranje jer nisu „neophodni za opstanak poduzeća” niti su neotuđiva imovina.
(166)
STIM tvrdi i da navodne sinergije između SNCM-a i CMN-a ne postoje tako dugo dok SNCM nema nikakvu učinkovitu ulogu u upravljanju CMN-om i njegovu razvoju. STIM naglašava na kraju da sporazum dioničara koji povezuje dva poduzeća ne postoji od 15. ožujka 2006. kada je CMN objavio da više nije obvezan tim ugovorom, kao što je to utvrdio Prizivni sud u Parizu.
4.2.3 Primjedbe SNCM-a
(167)
SNCM je Komisiji poslao dokument u kojem je sažeto prikazan njegov gospodarski i konkurentski položaj, zajedno s pravnim savjetom kojim se procjenjuje rizik da bi, u pogledu postupka likvidacije, sudovi državnu intervenciju okarakterizirali kao de facto upravljanje društvom u razdoblju koje je prethodilo privatizaciji.
(168)
Nakon konzultacija sa SNCM-om, odvjetničko društvo Baker & McKenzie došlo je do zaključka da, na osnovi socijalnih dokumenata društva dopunjenih korespondencijom, govorima i zapisnicima nadzornih tijela, država ima […] (60) odluke (100) […] (60) tijela (101), […] (60) društvena tijela (102). Izvješćem se među ostalim naglašava da […] (60) SNCM (103). Naposljetku, isto se izvješće poziva na […] (60) SNCM.
(169)
Na toj osnovi, stručnjak SNCM-a zaključuje da je vrlo vjerojatno da bi Trgovački sud u Marseilleu državu okarakterizirao kao de facto upravitelja.
(170)
Osim toga, na osnovi činjenica, posebno onih utvrđenih izvješćima Revizorskog suda, proizlazi da su pogreške u upravljanju koje se mogu pripisati francuskoj državi, de facto direktoru SNCM-a, pridonijele utvrđenom manjku imovine SNCM-a. Među ostalim, u izvješću su naglašene sljedeće pogreške u upravljanju: odabir […] (60) komercijalni. Šteta koja je posljedica pogrešaka u upravljanju države iznosila bi […] (60).
(171)
U tom kontekstu, prema mišljenju stručnjaka SNCM-a, državi bi bez sumnje bila izrečena kazna da snosi cjelokupni ili dio manjka imovine u okviru tužbe za nadoknadu manjka imovine, s obzirom na vrlo snažnu uključenost države u upravljanje SNCM-om, na njezine očigledne pogreške u upravljanju i na opseg njezinih financijskih sredstava.
(172)
Na temelju relevantne sudske prakse, stručnjak SNCM-a zaključuje da bi državi, da je SNCM bio likvidiran, sigurno bila izrečena kazna da na snosi sve dugove SNCM-a za socijalno osiguranje. To bi dovelo i do toga da bi država kao dioničar bila odgovorna za procijenjeni dio između 85 % i 100 % utvrđenog manjka imovine (odnosno između 316,6 i 385,7 milijuna EUR). Slijedom navedenog, odlukom da privatizira SNCM i unaprijed ojača njegov kapital za iznos od 158 milijuna EUR, država se ponašala kao razuman ulagač.
V. OPASKE FRANCUSKIH TIJELA NA PRIMJEDBE ZAINTERESIRANIH STRANA
5.1 OPASKE FRANCUSKIH TIJELA NA PRIMJEDBE ZAINTERESIRANIH STRANA KOJE SE ODNOSE NA ODLUKU O POKRETANJU SLUŽBENOG POSTUPKA ISPITIVANJA IZ 2002.
5.1.1 Primjedbe CFF-a
(173)
Francuska su tijela navela da određeni podatci koje je dostavio CFF i koji se odnose na ponudu SNCM-a nisu točni.
(174)
Država smatra, suprotno onome što smatra CFF, da je plan restrukturiranja osmišljen tako da omogući obnovu SNCM-a u najkraćem mogućem roku i stvori uvjete za njegovu srednjoročnu i dugoročnu održivost. Francuska tijela navode da je jedan važan dio programa smanjivanja troškova već proveden. Smanjena su nautička sredstva, a program prodaje imovine odvija se u skladu s industrijskim projektom. Usluge su preraspoređene, a plan smanjenja intermedijarne potrošnje daje prve rezultate. Na kraju, postupno se provodi aspekt zapošljavanja industrijskog projekta. Nadalje, SNCM je 2001. namijenio 21,3 milijuna EUR za financiranje mjera restrukturiranja, a posebno plana za spašavanje radnih mjesta.
(175)
Uzevši u obzir određivanje iznosa potpore, francuska tijela potvrđuju da je omjer vlastitog kapitala i zaduženja od 0,79 vrlo tipičan za bilance većine pomorskih društava, osim u posebnim situacijama. Što se tiče omjera od 0,497 koji je CFF objavio 2001. za CMN, on je prema francuskim tijelima netočan jer ne uzima u obzir likvidnu imovinu u bilanci. Ispravljen za taj propust, omjer CMN-a je 0,557. Prema francuskim tijelima, ta razina ostaje u svakom slučaju nedostatna za CMN, a problemi s novčanim tokom, s kojima se 2002. CMN susreo, to i pokazuju. Naime, CMN je morao posuditi do 8 milijuna EUR od STIM-a za financiranje manjka novca koji nisu pokrile njegove banke.
5.1.2 Primjedbe STIM-a
(176)
Francuska tijela smatraju da se udio SNCM-a u kapitalu CMN-a ne može analizirati samo kao financijska imovina, kako tvrdi STIM. Francuska brani stav da su udjeli SNCM-a u CMN-u izuzetno strateškog karaktera. Prema mišljenju Francuske, njihova prodaja ne samo da nema smisla s industrijskog stajališta, već je i velika strateška pogreška.
5.1.3 Primjedbe predstavnika lokalnih tijela
(177)
Iako Francuska odobrava cjelokupan sadržaj dopisa predsjednika regije Provence-Alpes-Côte d’Azur, ipak smatra potrebnim napomenuti da, suprotno onome iz točke 2. navedenog dopisa (104), ponuda usluga između kontinentalne Francuske i Korzike nije „pretjerana s obzirom na potražnju” i da je cjenovna politika SNCM-a u skladu s obvezama koje je preuzeo da neće započeti rat cijena i da neće biti price leader.
5.2 PRIMJEDBE ZAINTERESIRANIH STRANA KOJE SE ODNOSE NA ODLUKU IZ 2006.
(178)
Općenito, Francuska napominje da su brojne primjedbe STIM-a i CFF-a identične opaskama koje su ta društva već dostavila Komisiji 2003. Posebno, naglašavaju da su opaske CFF-a dostavljene Prvostupanjskom sudu u okviru postupka za poništenje Odluke Komisije od 9. srpnja 2003. te da su ih, uglavnom, odbili i Komisija i Sud.
5.2.1 Rano provođenje mjera predviđenih prvim planom restrukturiranja i njegove izmjene
(179)
Na općenitu opasku o ranoj provedbi mjera koje se mogu klasificirati kao potpora Francuske, francuska tijela odgovaraju da je predmetna provedba opravdana posebnim obilježjima postupka, odnosno poništenjem, 2005., Odluke Komisije o odobrenju od 9. srpnja 2003., a ne voljom francuskih tijela da zanemare svoje obveze iz Ugovora o EZ-u. Nadalje, Francuska navodi da je Komisiju uvijek obavješćivala o događajima povezanima s predmetom i o različitim mjerama donesenima od siječnja 2005., u skladu s načelom lojalne suradnje između država članica i Komisije.
(180)
Što se tiče posljednjih mjera, francuska tijela smatraju da se, s obzirom na to da nijedna od njih nije potpora, na njih in fine primjenjuje članak 88. stavak 3. UEZ-a te stoga ne postoji obveza obustave njihove primjene.
5.2.2 Mjere nakon dokapitalizacije iz 2002.
(181)
Kada je riječ o postupku prodaje, Francuska navodi da je od njegova početka predvidjela klasične kriterije odabira koji se uglavnom zasnivaju na cijeni predloženoj za povećanje vrijednosti dionica SNCM-a i na drugim parametrima (industrijski projekt, društveni projekt itd.), uključujući iznos koji su kandidati bili spremni uložiti u društvo u okviru dokapitalizacije. Francuska čvrsto osporava argument trećih osoba prema kojem postupak stavljanja u prodaju nije bio transparentan te podsjeća da je država, u ovom slučaju, čak i nadmašila svoje zakonske i regulatorne obveze, koje su same po sebi stroge i obvezujuće te koje su predviđene u slučaju prodaje javnih udjela. Francuska podsjeća da su se događaji nakon ponude BCP-a za ponovno preuzimanje 100 % dionica SNCM-a odvijali u vrlo teškoj financijskoj i društvenoj situaciji te da pridruživanje VT-a ponudi BCP-a nije promijenilo komercijalne i financijske uvjete transakcije (osim vlasništva nad kapitalom).
(182)
Kada je riječ o negativnoj cijeni od 158 milijuna EUR, francuska tijela podsjećaju da je, s obzirom na financijsko stanje SNCM-a 30. rujna 2005., poduzeće prodano po tržišnoj cijeni i da je prodaja bila ekonomski povoljnija od likvidacije poduzeća. U tom pogledu, francuska tijela navode da se primjena kriterija privatnog ulagača na slučaj prodaje poduzeća sličnog likvidaciji ne smije smatrati potragom za „profitabilnošću javne intervencije”, već sprečavanjem znatnih gubitaka koje bi dioničar snosio kroz skuplju likvidaciju.
(183)
Kada je riječ o plaćenoj cijeni, Francuska osporava argument prema kojem je prodaja SNCM-a provedena po cijeni koja nije odgovarala njegovoj stvarnoj vrijednosti. Posebno, Francuska odbacuje procjenu vrijednosti poduzeća na gotovo 350 milijuna EUR koju je proveo STIM, a kojom se uzimaju u obzir samo elementi bilance koji povećavaju vrijednost na temelju računovodstvenog kapitala (ubrzana amortizacija, preostali dobici od brodova itd.), a ne i elementi obveza koji bi je smanjili. Ta metoda izračuna čisto računovodstvene prirode ne odražava ekonomsku stvarnost brodarskog društva kakvo je SNCM, koje u svojoj bilanci ima vrijednu imovinu, ali i ograničenu profitabilnost te znatne izvanbilančne obveze.
(184)
Francuska tijela odbacuju i argument CFF-a da su podcijenila tržišnu vrijednost flote SNCM-a, koju je CFF procijenio na između 406,5 i 426,5 milijuna EUR. Francuska tijela kažu da brodovi uzeti u obzir pri izračunu CFF-a ne odgovaraju onima koji su u potpunom vlasništvu SNCM-a 30. rujna 2005. Nedostatkom popusta primijenjenih na tržišnu vrijednost brodova ne bi se uzeo u obzir kontekst u kojem bi se odvijala moguća prisilna likvidacija imovine a datum izabran za izračun te tržišne vrijednosti, odnosno kolovoz 2006., nije datum potencijalne likvidacije SNCM-a na koji je potrebno uputiti jer je taj datum 30. rujna 2005. Međutim, Francuska napominje da, ako bi izračun koji je predložio CFF morao biti prihvaćen, negativna cijena bila bi, u skladu sa sudskom praksom u predmetu Gröditzer, triput manja od likvidacijske vrijednosti imovine, što bi stoga bilo povoljnije od slučajeva koje su francuska tijela dostavila Komisiji.
(185)
U odgovoru na argument CFF-a kojim se u pitanje dovodi primjena stalne sudske prakse u predmetu Gröditzer upućivanjem na činjenicu da je kapitalni ulog države u SNCM-u bio povezan s prodajom 75 % njezina udjela, čime su zauzvrat smanjeni izgledi za ostvarivanje dobiti, francuska tijela podsjećaju da negativna prodajna cijena od 158 milijuna EUR odgovara prodaji ukupnog kapitala SNCM-a, nakon čega je uslijedilo novo ulaganje države u visini od 25 % s povratom od […] (60) % na godinu. Stoga Francuska smatra da povrat od ulaganja ostaje zajamčen na temelju njezina udjela od 25 % u mjeri u kojoj taj udio ima jamstvo vrlo visokog povrata.
(186)
Francuska osporava i argument CFF-a o neprimjenjivosti pristupa ABX na ovaj slučaj oslanjajući se na analizu stvarnih troškova likvidacije SNCM-a i rizik da bi se država mogla smatrati odgovornom za obveze poduzeća u okviru tužbe za nadoknadu manjka imovine predviđenog francuskim postupcima za insolventnost i potvrđenog nacionalnom sudskom praksom (presuda Prizivnog suda u Rouenu od 22. ožujka 2005.). Iako francuska tijela smatraju da se njihovo postupanje kao upravitelja SNCM-a ne može ocijeniti kao „nezakonito” u smislu tog postupka, naglašavaju da postoji povišen rizik da bi nacionalni sud mogao državi izreći kaznu zbog manjka imovine SNCM-a, primjenjujući fleksibilne kriterije za kategorizaciju pogrešaka u upravljanju u smislu članka L. 651-2 Trgovačkog zakonik i na temelju prethodno navedene sudske prakse koja bi se mogla prenijeti na ovaj slučaj.
(187)
Kada je riječ o dokapitalizaciji od 8,75 milijuna EUR, Francuska podsjeća da, suprotno tvrdnjama CFF-a i STIM-a, taj kapitalni ulog nije državna potpora zbog istodobnosti tog ulaganja, sličnosti uvjeta upisa i više nego prosječne naknade koju je država ostvarila putem CGMF-a.
(188)
Posebno, francuska tijela tvrde da postojanje klauzula o raskidu ne bi dovelo u pitanje načelo jednakosti ulagača dok god su te klauzule predviđene u okviru prodaje 100 % SNCM-a, a ne u okviru dokapitalizacije od 35 milijuna EUR koja je uslijedila.
(189)
Osim toga, Francuska podsjeća da je njezino ulaganje dosta niže od onog kupaca jer se samo iznos od 8,75 milijuna EUR mora usporediti s ulaganjem kupaca (26,25 milijuna EUR). Naime, prva dokapitalizacija od 142,5 milijuna EUR trebala bi biti ispitana samo u okviru usporedbe s cijenom likvidacije.
(190)
Naposljetku, Francuska osporava argument STIM-a o činjenici da je taj kapitalni ulog jamstvo dano privatnim kupcima da je SNCM uistinu dobio ugovor o prijenosu ovlasti za obavljanje javnih usluga prema Korzici. Francuska tijela tvrde da je to povećanje kapitala promišljeno i neovisno o poslovanju poduzeća i da prijenos ovlasti SNCM-u za obavljanje javnih usluga ne bi omogućio poboljšanje očekivanog povrata od tog ulaganja.
(191)
Kada je riječ o 38,5 milijuna socijalnih mjera, Francuska ponavlja argument prema kojem su te mjere potpore pojedincima te da se činjenica da ih je na svoj teret preuzela država ne može smatrati osiguravanjem neizravne pogodnosti za poduzeće dok god one predstavljaju dopunu zakonskim i ugovornim obvezama SNCM-a. Osim toga, Francuska podsjeća da te mjere ne bi omogućile odlazak zaposlenika koji bi, u njihovu odsustvu, ostali odgovornost SNCM-a.
(192)
Suprotno argumentu CFF-a, francuska tijela navode da iznos od 38,5 milijuna EUR ne odgovara provedbi smanjenja broja zaposlenih predviđenog u okviru socijalnog plana iz 2003. jer su ta smanjenja, usprkos kašnjenju, već provedena. Novi socijalni plan stoga je dodatak prvim socijalnim mjerama iz 2003.
5.2.3 Spojivost sa smjernicama
(193)
U svjetlu prethodno iznesenog, Francuska smatra da je potrebno analizirati iznos potpore od 15,81 milijuna EUR.
(194)
Suprotno tvrdnjama CFF-a, francuska tijela, s obzirom na točku 11. smjernica iz 2004., smatraju da SNCM, iako je prvom dokapitalizacijom obnovio svoj kapital, ipak nije izgubio status poduzeća u teškoćama u mjeri u kojoj je cilj dokapitalizacije bio osigurati daljnje poslovanje društva.
(195)
Francuska odbacuje tvrdnje CFF-a prema kojima nije morala osigurati nove financijske injekcije za poduzeće jer je SNCM mogao uzeti bankovni kredit. U tom pogledu, francuska tijela navode da su banke 24. kolovoza 2005. odbile dodijeliti nove kreditne linije SNCM-u i da su stoga jedine moguće alternative bile privatizacija ili likvidacija poduzeća.
(196)
Francuska osporava argumente CFF-a i STIM-a o neuspjehu plana restrukturiranja iz 2002. koji je, usprkos kašnjenju, proveden i koji je omogućio postizanje ciljeva u 2005. Pogoršanje ekonomskog i financijskog stanja SNCM-a uzrokovano vanjskim čimbenicima iziskivalo je i produživanje plana prijavljenog 2002. i uvođenje novih mjera.
(197)
Francuska procjenjuje da SNCM ima dobre izglede za oporavak i da će se mjerama koje su predvidjeli novi dioničari, posebno provedbom socijalnog plana, oporavkom usluga i obnovom određenih brodova, omogućiti ponovna uspostava održivosti poduzeća. U tom pogledu, Francuska primjećuje da zbog prihoda ostvarenih prijenosom ovlasti za obavljanje javnih usluga (oko [50 - 70] (60) % prometa SNCM-a) i uzevši u obzir znatne fiksne troškove i poteškoće u preraspoređivanju šest brodova korištenih na ruti Marseille - Korzika, prijenos ovlasti za obavljanje javnih usluga predstavlja bitan element strategije poduzeća i njegove održivosti.
(198)
Kada je riječ o ograničavanju potpore na najmanju razinu, Francuska procjenjuje da je troškove restrukturiranja potrebne za njegovu provedbu strogo ograničila na najmanju razinu. U tu svrhu, francuska tijela podsjećaju da je, kao što je Komisija potvrdila u svojoj Odluci iz 2003., i samo poduzeće dovoljno doprinijelo planu restrukturiranja svojim vlastitim sredstvima, odnosno prodajom imovine u iznosu od 30,2 milijuna EUR. Usto, uzevši u obzir druge prodaje koje je SNCM ostvario u iznosu od 12,2 milijuna EUR, ukupni vlastiti doprinosi poduzeća iznose 42,38 milijuna EUR. Francuska procjenjuje da je taj iznos znatno viši od iznosa vlastitih kapitalnih uloga potrebnih za odobrenje potpora za restrukturiranje, koje konačno iznose 15,81 milijuna EUR, tako dugo dok druge mjere ne bi bile državna potpora.
5.2.4 Uvjeti propisani Odlukom Komisije iz 2003. i moguće nove kompenzacijske mjere
(199)
Suprotno tvrdnjama STIM-a i CFF-a, francuska tijela tvrde da su poštovala sve uvjete propisane Odlukom iz 2003., kojima su bila obvezana do kraja 2006., posebno održavanje flote od 11 brodova i uvođenje cijena nižih od konkurentskih.
(200)
Nadalje, Francuska smatra da bi se, na temelju nove konačne odluke, razina kompenzacijskih mjera koje je potrebno nametnuti SNCM-u morala prilagoditi ako bi iznos potpora za restrukturiranje od sada bio 15,81 milijuna EUR umjesto 69,3 milijuna EUR.
(201)
U tom pogledu, Francuska osporava primjedbe STIM-a o mogućnosti da Komisija SNCM-u naloži prodaju njegova udjela u CNM-u kao kompenzacijsku mjeru. Francuska osporava argument STIM-a prema kojem bi definicija strateške imovine bila dovedena u pitanja u smjernicama iz 2004. u odnosu na one iz 1999.
(202)
Kada je riječ o mjerama na koje se poziva CFF, a čiji je cilj smanjiti prisutnost SNCM-a na tržištu, francuska tijela navode da, kao što je Komisija, uostalom, naglasila u svojoj Odluci iz 2003. (točka 87.), ne postoji višak kapaciteta na predmetnim tržištima (Francuska - Korzika i Magreb) te da bi rekonfiguracija linija za Korziku unutar i izvan prijenosa ovlasti za obavljanje javnih usluga ugrozila održivost poduzeća.
(203)
U pogledu argumenta CFF-a, prema kojem bi provođenje prethodno opisanih mjera u korist SNCM-a dovelo do ozbiljnog rizika od nestajanja njegova glavnog konkurenta, CFF-a, s tržišta kontinentalna Francuska - Korzika, francuska tijela tvrde da, s obzirom na trenutačnu konfiguraciju tržišta na kojem je CFF sada većinski sudionik, održavanje konkurentne strukture ovisi o odobrenju plana restrukturiranja SNCM-a i prisutnosti potonjeg na predmetnom tržištu.
VI. OCJENJIVANJE MJERA
6.1 POSTOJANJE DRŽAVNE POTPORE U SMISLU ČLANKA 107. STAVKA 1. UFEU-A
(204)
Prema članku 107. stavku 1. UFEU-a „osim ako je Ugovorima drukčije predviđeno, svaka potpora koju dodijeli država članica ili koja se dodjeljuje državnim sredstvima u bilo kojem obliku kojim se narušava ili prijeti da će narušiti tržišno natjecanje stavljanjem određenih poduzetnika ili proizvodnje određene robe u povoljniji položaj, nespojiva je s unutarnjim tržištem u mjeri u kojoj utječe na trgovinu među državama članicama”.
(205)
Ocjenom nacionalne mjere kao državne potpore u smislu članka 107. stavka 1. UFEU-a pretpostavlja se da su ispunjeni sljedeći kumulativni uvjeti, odnosno: 1. predmetnom se klauzulom osigurava selektivna gospodarska pogodnost; 2. ta se pogodnost financira državnim sredstvima; 3. tom se pogodnošću narušava tržišno natjecanje ili prijeti da će narušiti tržišno natjecanje i na kraju; 4. ta pogodnost utječe na trgovinu između država članica (105).
(206)
Komisija tvrdi da je SNCM dobio državna sredstva u ukupnom iznosu od 274,54 milijuna EUR (106) putem CGMF-a koji je u potpunom državnom vlasništvu.
(207)
Budući da SNCM posluje u pomorskom prijevoznom sektoru, otvorenom konkurenciji unutar Europe, potencijalna ekonomska prednost koju je primio mogla bi narušiti tržišno natjecanje i utjecati na trgovinu među državama članicama.
(208)
Činjenica da je tržište kabotaže s mediteranskim otocima do 1. siječnja 1999. bilo privremeno izuzeto od primjene Uredbe (EEZ) br. 3577/92 ne dopušta da se a priori isključi mogućnost da su subvencije plaćene za kabotažu na rutama s mediteranskim otocima u okviru prijenosa ovlasti za obavljanje javnih usluga mogle utjecati na trgovinu među državama članicama i narušiti tržišno natjecanje.
(209)
U svakom slučaju, čak i da subvencije dodijeljene za linije kabotaže nisu mogle utjecati na trgovinu i dovesti do narušavanja tržišnog natjecanja prije 1. siječnja 1999., situacija se nakon tog datuma promijenila jer su, u skladu s Uredbom br. 3577/92, djelatnosti kabotaže otada otvorene svim prijevoznicima Europske unije. Usto, valja naglasiti da se SNCM ne bavi isključivo kabotažnim prijevozom, već posluje i na međunarodnom tržištu pomorskog prijevoza, koje je liberalizirano Uredbom Vijeća (EEZ) br. 4055/86 (107).
(210)
Stoga Komisija u ovom slučaju smatra da su ispunjena tri posljednja kriterija iz članka 107. stavka 1. UFEU-a navedena u točki 205. ove Odluke. Stoga mora sukcesivno ispitati za svaku mjeru postoji li selektivna ekonomska prednost u skladu s presudom Općeg suda od 11. rujna 2012.
6.1.1 Vremenski okvir analize
(211)
U skladu sa sudskom praksom Općeg suda (108), Komisija nakon poništenja jedne od svojih odluka mora svoju novu analizu temeljiti isključivo na informacijama kojima je raspolagala u vrijeme donošenja poništene odluke, u ovom slučaju 8. srpnja 2008.
(212)
Događaji koji su mogli nastupiti nakon 8. srpnja 2008. ne smiju se stoga uzeti u obzir. Promjene tržišta ili njegov razvoj ili promjene i razvoj položaja korisnika potpore moraju biti isključeni iz analize. Usto, Komisija ne uzima u obzir razdoblje provedbe plana restrukturiranja nakon srpnja 2008. (109).
(213)
Isto tako, Komisija nije obvezna ponovo provesti ispitivanje predmeta niti ga dopuniti novim tehničkim vještačenjima (110). Poništenje akta kojim se završava upravni postupak sastavljen od različitih faza ne dovodi nužno do poništenja cijelog postupka. Budući da se, kao i u ovom slučaju, usprkos ispitnim radnjama kojima se omogućuje iscrpna analiza spojivosti potpore, analiza koju je provela Komisija pokazala nepotpunom zbog čega dolazi do nezakonitosti odluke, postupak čiji je cilj zamijeniti tu odluku može biti ponovo pokrenut na temelju već provedenih ispitnih radnji (111).
(214)
Uostalom, budući da Komisija svoju novu analizu mora temeljiti isključivo na informacijama kojima je raspolagala u srpnju 2008. o kojima su francuska tijela i SNCM već zauzeli stav, nije ih potrebno ponovo konzultirati (112). Na kraju, pravo zainteresiranih trećih osoba da potvrde svoje primjedbe osigurano je objavom odluke o pokretanju postupka u Službenom listu (113) i nijednom odredbom Uredbe br. 659/1999 nije nametnuto da im se ponovo ponudi ta mogućnost jer je početni plan restrukturiranja izmijenjen tijekom ispitivanja (114).
(215)
Ova se Odluka stoga prvenstveno zasniva isključivo na elementima raspoloživima 8. srpnja 2008. Ipak, Komisija je dužna pokazati da eventualno uzimanje u obzir bilješke francuskih tijela od 16. svibnja 2013. za činjenice navedene prije 8. srpnja 2008. te informacija koje je SNCM dostavio 27. kolovoza 2013. ne bi izmijenilo njezine zaključke.
6.1.2 Prodaja SNCM-a po negativnoj prodajnoj cijeni od 158 milijuna EUR
(216)
Komisija u ovom slučaju mora ispitati sadržava li kapitalni ulog države od 158 milijuna EUR prije prodaje SNCM-a privatnim kupcima, odnosno in fine„negativna prodajna cijena” poduzeća za isti iznos, elemente državne potpore.
(217)
Otvoren, transparentan i nediskriminirajući javni postupak odabira, na kraju kojeg država prodaje poduzeće nakon prethodne dokapitalizacije (za iznos viši od prodajne cijene), ne isključuje nužno prisutnost potpore, koja može biti na korist i privatiziranom poduzeću i njegovu kupcu (115).
(218)
Kako bi provjerila je li neko poduzeće ostvarilo ekonomsku prednost potaknutu kapitalnim ulogom države, Komisija uobičajeno primjenjuje kriterij „privatnog ulagača u tržišnom gospodarstvu” (dalje u tekstu „kriterij privatnog ulagača”) pod uvjetom da korisnik nije prisiljen izvršiti povrat drugih državnih potpora i da taj kapitalni ulog podliježe analizi s obzirom na taj kriterij. Kriterij privatnog ulagača zasniva se na načelu jednakosti tretmana između javnog i privatnog sektora koje proizlazi iz članka 345. UFEU-a. U skladu s tim načelom, kapital koji država izravno ili neizravno stavi na raspolaganje poduzeću u okolnostima koje odgovaraju uobičajenim tržišnim uvjetima, ne može se klasificirati kao državna potpora (116).
(219)
Tako Komisija može ocijeniti je li se dobavljač sredstava ponašao kao privatni ulagač koji slijedi strukturnu, globalnu ili sektorsku politiku i koji je vođen izgledima o dugoročnoj profitabilnosti uloženog kapitala. Valjanost tog pristupa potvrdio je sudac Europske unije u nekoliko predmeta (117).
(220)
Prema sudskoj praksi, kapitalni ulog koji realizira javni ulagač u nedostatku svih izgleda za ostvarivanje dobiti, čak i dugoročne, državna je potpora (118).
(221)
Sudac Europske unije utvrdio je i da si privatni ulagač koji slijedi strukturnu, globalnu ili sektorsku politiku vođenu izgledima o dugoročnoj profitabilnosti ne bi smio objektivno dopustiti da nakon niza godina neprestanih gubitaka pristupi kapitalnom ulogu koji se, u ekonomskom pogledu, pokaže ne samo skupljim od likvidacije imovine, već je štoviše povezan s prodajom poduzeća, što ga lišava svih izgleda za ostvarivanje dobiti, čak i dugoročne (119).
(222)
Točnije, Sud je u svojoj presudi Gröditzer, kako bi utvrdio sadržava li privatizacija poduzeća po negativnoj prodajnoj cijeni elemente državne potpore, presudio sljedeće: „treba ocijeniti bi li privatni ulagač, u sličnim okolnostima, veličine nalik onoj tijela koja upravljaju javnim sektorom, pristupiti kapitalnom ulogu tog značaja u okviru prodaje navedenog poduzeća ili bi se odlučio za likvidaciju tog poduzeća” (120).
(223)
U svjetlu prethodno navedenog, a radi utvrđivanja karaktera potpore predmetne mjere, Komisija mora „ocijeniti je li rješenje, koje je odabrala država, potpuno i u odnosu na bilo koje drugo rješenje, uključujući i ne-intervenciju, najpovoljnije, što bi dovelo, ako je to slučaj, do zaključka da je država postupila kao privatni ulagač” (121).
(224)
Drugim riječima, Komisija mora provjeriti je li odluka da se pristupi kapitalnom ulogu tog značaja stvarno jeftinija od likvidacije.
6.1.2.1 Ocjena troškova likvidacije
(a) Uzimanje u obzir plaćanja dodatnih naknada za otpremninu
(225)
Kako bi procijenila troškove likvidacije za dioničara, francuska tijela smatraju da velike skupine poduzeća sada ne mogu, prilikom zatvaranja pogona ili likvidacije društava kćeri, zanemariti socijalne posljedice tog zatvaranja ili likvidacije. Tako često provode socijalne planove koji mogu uključivati mjere za raspoređivanje zaposlenika, pomoć pri traženju novog posla, naknade za otpremninu, pa čak i mjere na lokalnoj gospodarskoj razini koje nadmašuju one nametnute zakonom i kolektivnim ugovorima.
(226)
U tom su kontekstu francuska tijela zadržala, na temelju socijalnog plana iz 2005., koji se zasniva na socijalnom planu iz 2002., raspon od [90 000 - 100 000] (60) do [120 000 - 130 000] (60) EUR po zaposleniku, odnosno ukupni iznos između [200 - 210] (60) milijuna EUR i [250 - 260] (60) milijuna EUR. Francuska tijela navode da donja granica prethodno navedenoga raspona podrazumijeva činjenicu da je trošak referentnog socijalnog plana povećan zbog vrlo važnog udjela zaposlenika koji se bliže dobi za odlazak u mirovinu koji se odvija u posebno pogodnim uvjetima. Nadalje, u obzir je uzeta i činjenica da se kontekst likvidacije društva i otpuštanja svih zaposlenika ne može usporediti s prilagodbom broja zaposlenika kojom se omogućuje nastavak poslovanja, kao što je to slučaj s referentnim socijalnim planom.
(227)
Na kraju, francuska tijela smatraju da, čak i na osnovi primjene analitičke matrice koju je Opći sud definirao u svojoj presudi od 15. rujna 2012., prijenos kontrole nad SNCM-om za negativnu prodajnu cijenu od 158 milijuna EUR nije sadržavao elemente državne potpore. U stvari, smatraju da Komisija raspolaže svim potrebnim elementima da odgovori na kritike Općeg suda.
(228)
Komisija u ovom slučaju ne dijeli to mišljenje.
(229)
U skladu s presudom Općeg suda (122), plaćanje dodatnih naknada za otpremninu načelo je koje ovisno o okolnostima slučaja može biti opravdana i primjerena praksa čiji je cilj promicati pomirljiv socijalni dijalog i zadržati ugled društva ili skupine društava. Uzevši u obzir načelo jednakosti tretmana privatnog i javnog sektora, mogućnost isplate dodatnih naknada za otpremninu stoga je jednako otvorena državama članicama u slučaju likvidacije javnog poduzeća, čak i ako njihove obveze ne mogu u načelu premašiti minimum strogo utvrđen zakonskim i ugovornim odredbama. Međutim, Opći sud navodi da „[…] preuzimanje tih dodatnih troškova, zbog opravdane zabrinutosti, ne može slijediti isključivo socijalni, pa ni politički cilj, jer bi inače izašlo iz okvira testa privatnog ulagača […]. U nedostatku ekonomske opravdanosti, čak i dugoročne, preuzimanje troškova koji su viši od strogih zakonskih i ugovornih obveza mora se zato smatrati državnom potporom u smislu članka 87. stavka 1. UEZ-a.” (123)
(230)
Kada je riječ o argumentu povezanom s ugledom države, na koji se pozivaju francuska tijela, Opći sud smatra da „[…] zaštita ugleda države članice kao globalnog ulagača u tržišnom gospodarstvu ne može, bez posebnih okolnosti i posebno uvjerljivog razloga, biti dostatno opravdanje da bi se dokazala dugoročna ekonomska opravdanost dodatnih troškova, primjerice dodatnih naknada za otpremninu” (124).U ovom slučaju takve posebne okolnosti ne postoje.
(231)
Komisija tvrdi da francuska tijela nakon pokretanja postupka nisu uspjela utvrditi gospodarske aktivnosti francuske države, posebno na zemljopisnoj i sektorskoj razini, u pogledu koji treba ocijeniti dugoročnu ekonomsku opravdanost predmetnih mjera, čak i ako su na kraju u svojem dopisu od 16. svibnja 2013. navela da se ponašanje države mora usporediti s onim diversificiranog holdinga koji nastoji maksimizirati svoju dobit i zaštititi svoj ugled, posebno na razini upravljanja svojim zaposlenicima.
(232)
U pogledu ugleda CGMF-a, Komisija napominje da CGMF u sektoru pomorskog prijevoza nije imao nikakve druge imovine osim SNCM-a. U skladu s tim, taj argument Komisiji nije važan.
(233)
Što se tiče ugleda države dioničara, francuska su tijela utvrdila da postoji povišen rizik od sukoba u poduzećima koje kontrolira država, ne samo u zemljopisnoj blizini djelatnosti SNCM-a, nego i neovisno o sektoru, a posebno u sektoru prijevoza. Komisija, s jedne strane, napominje da francuska tijela nisu dokazala da bi taj rizik stvarno mogao zahvatiti sva javna poduzeća, a, s druge strane, smatra da nisu ni dokazala da bi plaćanje dodatnih naknada spriječilo pojavu novih štrajkova. Naposljetku, mišljenje je Komisije da isključivo društveno opravdanje za preuzimanje državne odgovornosti za te dodatne naknade nije dostatno da isključi prisutnost državne potpore.
(234)
Nadalje, Komisija smatra da francuska tijela nisu iznijela dovoljno objektivne i provjerljive elemente kako bi mogla dokazati da bi plaćanje dodatnih naknada za otpremninu, u sličnim okolnostima, predstavljalo uobičajenu praksu među privatnim poduzetnicima iz istoga sektora. Komisija zapravo tvrdi da se samim upućivanjem na ograničeni broj socijalnih planova ne može dokazati postojanje dovoljno utemeljene prakse u slučajevima koji su slični ovome, da se socijalni planovi koje su navela francuska tijela odnose na planove za restrukturiranje, a ne likvidaciju, te da se velik broj njih odnosi na sektore koji na prvi pogled nemaju ništa zajedničko sa sektorom prijevoza, primjerice kozmetički (Yves Saint-Laurent Haute Couture), poljoprivredno-prehrambeni (Danone) ili elektronički (Hewlett Packard). Osim toga, u tablici koju su dostavila francuska tijela u bilješci od 16. svibnja 2013., u kojoj je naveden popis socijalnih planova, navedeno je šest planova nakon privatizacije SNCM-a koji stoga ne mogu biti uzeti u obzir kako bi se opravdalo uzimanje u obzir dodatnih naknada za otpremninu.
(235)
SNCM je dostavio novi popis od pet socijalnih planova u bilješci od 27. kolovoza 2013. Komisija smatra da se na temelju tog popisa ne može utvrditi da bi plaćanje dodatnih naknada za otpremninu, u sličnim okolnostima, predstavljalo uobičajenu praksu među privatnim poduzetnicima iz istoga sektora. Naime, Komisija prvo primjećuje da se od pet navedenih planova, dva odnose na SNCM, uključujući i onaj koji je predmet ove Oduke. Ta dva plana stoga ne mogu predstavljati objektivne elemente za usporedbu iz dva razloga: s jedne strane, SNCM se ne može osloniti na vlastite prijašnje prakse u tom području kako bi u dostatnoj mjeri opravdao utemeljenost te prakse, a s druge strane, socijalni plan iz 2002. odgovara razdoblju u kojem je SNCM još uvijek bio javno poduzeće dok je Opći sud kao kriterij za usporedbu odredio privatna poduzeća iz istoga sektora. Stoga Komisija napominje da socijalni plan luke Marseille ne može biti prihvaćen jer je luka 2004. bila javna ustanova, a ne privatno poduzeće. Naposljetku, kada je riječ o dva posljednja navedena plana, onaj Air Liba i onaj Eurostara, Komisija primjećuje da se radi o planovima za restrukturiranje, a ne za likvidaciju. Štoviše, Komisija primjećuje da je prosječna dodatna naknada tih dvaju plana niža za više od polovine prosječnih dodatnih naknada u SNCM-u.
(236)
Nadalje, Komisija napominje da francuska tijela nisu utvrdila da je ponašanje francuske države bilo potaknutom razumnom vjerojatnošću da će iz njega pribaviti neizravnu materijalnu prednost, pa čak ni dugoročnu, time što će izbjeći dodatno pogoršanje društvene klime u poduzeću jer bi se upravo u slučaju likvidacije poduzeće trebalo ugasiti. Što se tiče pretpostavke o većoj koristi koju su ostvarili zaposlenici drugih javnih poduzeća, ona nije dostatno potkrijepljena. To je tim više slučaj što, u okviru teorije o globalnom ulagaču, primjerice one francuskih tijela, dodjela vrlo visokih naknada za odlazak zaposlenicima može zakomplicirati moguće restrukturiranje drugih društava koja pripadaju istom ulagaču. Osim toga, francuska tijela nisu kvantificirala značajan karakter mogućih društvenih troškova na koja se pozivaju kako bi opravdali isplatu dodatnih naknada za otpremninu.
(237)
Francuska su tijela utvrdila i da bi postupak likvidacije bio duži te potencijalno riskantniji za državu kao dioničara u odnosu na prodaju SNCM-a po negativnoj cijeni. Komisija napominje da francuska tijela nisu navela nijedan dokaz o tom riziku kao ni objasnila zašto bi privatni dioničar uzeo u obzir trajanje postupka likvidacije. Predmet Frucona Kosice (125) koji spominju francuska tijela nije relevantan u ovom slučaju jer se odnosi na test privatnog kreditora. Trajanje postupka likvidacije relevantno je za analizu, ako je država, u poziciji kreditora Frucona Kosice, maksimizirala povrat svojih potraživanja prihvaćajući djelomični, ali trenutni povrat, ili ako bi morala čekati rezultat likvidacije poduzeća. Situacija je u ovom slučaju drukčija jer je država u poziciji dioničara SNCM-a, a ne u onoj privatnog vjerovnika. Budući da bi u slučaju likvidacije SNCM-a imovina bila očigledno nedostatna za pokrivanje obveza, država ne bi mogla povratiti svoj kapitalni ulog. Zato pozivanje na trajanje postupka likvidacije nije relevantno u ovom slučaju.
(238)
Francuska tijela nisu dokazala da je preuzimanje troška tih dodatnih naknada od strane države, kao privatnog ulagača u scenariju likvidacije, bilo opravdano.
(239)
U toj fazi analize Komisija mora utvrditi vrijednost likvidacije SNCM-a, bez dodatnih naknada za otpremninu.
(b) Vrijednost likvidacije SNCM-a
(240)
Metodom ponovno procijenjene neto imovine utvrđena je nedostatna imovina jer ekonomska vrijednost realne imovine (općenito veća od računovodstvene neto vrijednosti) ne pokriva ekonomsku vrijednost realnih dugova.
(241)
Kako bi utvrdila nedostatak imovine u ovom slučaju Komisija je, s pomoću svojeg stručnjaka (126), provjerila, kako je objašnjeno dalje u tekstu, je li 30. rujna 2005. vrijednost imovine SNCM-a bila nedostatna da se isplate povlašteni i nepovlašteni vjerovnici.
(242)
Komisija procjenjuje da je revalorizacija neto imovine metoda koja se trenutačno rabi za valorizaciju društava u sektoru pomorskog prijevoza. Smatra i da je ta metoda posebno primjerena slučaju SNCM-a, ako likvidacija njegovu glavnom dioničaru predstavlja jedinu alternativu prodaji.
(243)
U pogledu drugih metoda revalorizacije, posebno metode ažuriranih slobodnih operativnih novčanih tokova, Komisija procjenjuje da, uzevši u obzir činjenicu da se tom metodom pretpostavlja daljnje poslovanje društva, što ne bi bio slučaj pod predviđenom pretpostavkom likvidacije SNCM-a, nije relevantna za ovaj slučaj.
(244)
Komisija je odabrala 30. rujna 2005. kao referentni datum za ocjenu SNCM-a jer se radi o datumu na koji je izvršen odabir između prihvaćanja ponude za preuzimanje ili likvidaciju društva, dok je odluka o odabiru BCP-a donesena 27. rujna 2005.
i. Vrijednost imovine SNCM-a
(245)
Komisija posebno primjećuje da je dioničar SNCM-a, u suradnji s poduzećem Ernst & Young, 30. rujna 2005. kvantificirao troškove likvidacije poduzeća (prethodno navedeno izvješće CGMF), a Oddo Corporate Finance i odvjetničko društvo Paul Hastings tome su dodali svoja dodatna stručna izvješća. Komisija podsjeća da je u prethodno navedenom izvješću Oddo-Hastings imovina SNCM-a procijenjena na 190,3 milijuna EUR.
(246)
Kada je riječ o revalorizaciji flote u njegovu vlasništvu (127), specijalizirani broker BRS procijenio je 30. rujna 2005. tržišnu vrijednost brodova SNCM-a na 224 milijuna EUR, a u izvješću Oddo vrijednost flote SNCM-a je nakon rabata (128), brokerske provizije (129) i pravne nesigurnosti (130) procijenjena je na 150,7 milijuna EUR.
Tablica 3.
Scenariji revalorizacije imovine SNCM-a 30. rujna 2005.
Vrijednost imovine
izvješće Oddo
u milijunima EUR
Vrijednost imovine
stručnjak Komisije
u milijunima EUR
Nematerijalna imovina
-
-
Materijalna imovina
Flota u vlasništvu društva
150,7
151,7
Zgrade
(131)
11,2
11,2
Ulaganja
(132)
32,7
38,3
Nepokretna imovina
194,6
201,2
Zalihe
-
-
Predujmovi
-
-
Potraživanja od kupaca
0,8
0,8
Ostala potraživanja
(133)
9,4
9,4
Neto novac
-14,5
-
Prilagodbe obveza
-
-
Ostala imovina
-4,3
10,20
Ukupna imovina
190,3
211,4
Izvori:
Izvješće Oddo-Hastings, izvješće stručnjaka Komisije.
(247)
Na temelju prethodno navedene tablice Komisija utvrđuje da je flota brodova glavni element revalorizacije imovine poduzeća. U tom pogledu, stručnjak iz Komisije procijenio je, nakon što je, kada je to bilo moguće, proveo komparativnu analizu, da su popust primijenjen na bruto tržišnu vrijednost brodova i pravna nesigurnost dosljedni. Na temelju toga zaključio je da nema argumenata za odbacivanje procjene vrijednosti flote, koju je izradila država.
(248)
U pogledu popusta, Komisija smatra da je njegova razina dosljedna s popustima uzetima u obzir pri prodaji brodova u slučaju prisilne likvidacije. Prema mišljenju stručnjaka Komisije, Régie des Transports Maritimes, nacionalno belgijsko društvo koje posluje na liniji Ostende - Ramsgate, prodalo je primjerice 1997. dva trajekta uz procijenjeni popust od 35 %, odnosno 45 %. Nedavno je društvo Festival Cruises prodalo tri kruzera, uz prosječni popust od 20 %. Popusti uzeti u obzir u sličnim slučajevima stoga su u rasponu popusta koje su francuska tijela primijenila u ovom slučaju.
(249)
Što se tiče pravne nesigurnosti, s obzirom na to da nije bilo slične transakcije na tržištu, Komisija smatra da su argumenti koji opravdavaju primjenu pravne nesigurnosti dosljedni s ograničenom veličinom tržišta brodova određene vrste, osmišljenih za prilično specifičnu primjenu.
(250)
Komisija nadalje napominje da je njezin nezavisni stručnjak povećao revalorizaciju ulaganja, posebno onu udjela SNCM-a u CMN-u (od 21,8 milijuna EUR do 28 milijuna EUR). Uzevši u obzir ponudu grupe Stef-TFE za otkup tog udjela po cijeni od 35,2 milijuna EUR proslijeđenu Komisiji u okviru ovog ispitivanja, Komisija smatra da je revalorizacija udjela SNCM-a u CMN-u od 28 milijuna EUR objektivna s obzirom na likvidaciju društva.
(251)
Kada se radi o revalorizaciji drugih stavki imovine, stručnjak iz Komisije nije imao posebnih primjedaba. Nije, međutim, prihvatio stavku „neto novac” u imovini jer je ta stavka bila u deficitu. Komisija smatra da je tu stavku, u stvari, potrebno reklasificirati u obveze SNCM-a.
(252)
Uzevši u obzir provedene prilagodbe, Komisija procjenjuje da imovina SNCM-a 30. rujna 2005. iznosi 211,4 milijuna EUR.
ii. Procjena obveza SNCM-a
(253)
Komisija utvrđuje da, prema ocjeni francuskih tijela, povlašteni dug iznosi 153,8 milijuna EUR, a nepovlašteni dug 170,9 milijuna EUR (bez dodatnih naknada za otpremninu).
(254)
Posebno kada je riječ o obvezama za socijalno osiguranje, francuska tijela procjenjuju trošak uobičajenog socijalnog plana na [70 - 80] (60) milijuna EUR. Troškovi koji se odnose na socijalni plan obuhvaćen ugovorom utvrđeni su na pojedinačnoj osnovi uzimajući u obzir vrstu ugovora (ugovor na neodređeno vrijeme i ugovor na određeno vrijeme), primjenjive statute i kolektivne ugovore (osoblje na dugoj plovidbi, uredsko osoblje i kapetan), radni staž, rang i plaću svakog zaposlenika. Tim su iznosom pokrivene naknade za otkazni rok ([20 - 30] (60) milijuna EUR), naknade za neiskorišteni plaćeni godišnji odmor ([0 - 10]* milijuna EUR), naknade za otpremninu obuhvaćene kolektivnim ugovorom ([30 - 40] (60) milijuna EUR) i ulog Delalande ([0 - 10] milijuna EUR) (134).
(255)
Trošak socijalnog plana koji nije obuhvaćen ugovorom francuska su tijela procijenila na [30 - 40] (60) milijuna EUR. Tim socijalnim planom objedinjene su sve prateće mjere povezane sa zakonskim i regulatornim obvezama SNCM-a u području otpuštanja zaposlenika (135) te neizravni troškovi povezani sa socijalnim planom obuhvaćenim ugovorom (136).
(256)
Trošak raskida glavnih ugovora o poslovanju odnosi se, uglavnom, na aktiviranje bankovnog jamstva u iznosu od 7,4 milijuna EUR kojim se jamči dobra provedba javnih usluga SNCM-a, kojem bi bila dodana kazna utvrđena tim ugovorom od 2 % referentne financijske kompenzacije iznosa od 63 milijuna EUR za 2005., odnosno oko 1,2 milijuna EUR u slučaju pogreške delegatara.
(257)
Kada je riječ o neto obvezama povezanim s prodajom brodova u zakupu (137), francuska tijela naglašavaju da je, na temelju određenih pretpostavki (138), specijalizirani broker BRS neto primitke od prodaje 30. rujna 2005. procijenio na 144,8 milijuna EUR nakon popusta, brokerske provizije i financijskih troškova prijevoza. Budući da uštede na porez i bankovna zaduženja iznose 193,5 milijuna EUR, preostali iznos bankovnih zaduženja povezanih s brodovima u zakupu koji je potrebno vratiti iznosi 48,7 milijuna EUR.
Tablica 4.
Scenariji revalorizacije obveza SNCM-a 30. rujna 2005.
Vrijednost obveza
izvješće Oddo
u milijunima EUR
Vrijednost obveza
stručnjak Komisije
u milijunima EUR
Povlašteni dugovi od kojih:
Dugovi za socijalno osiguranje i porezni dugovi
[20 - 30]*
[20 - 30]*
Financijski dugovi zajamčeni imovinom
(139)
15,9
15,9
Trošak socijalnog plana obuhvaćenog kolektivnim ugovorom
[70 - 80]*
[70 - 80]*
Trošak mirovinskog osiguranja
(140)
10,2
10,2
Trošak postupka likvidacije
4,7
4,7
Interkalarni operativni gubitci
(141)
26,5
26,5
Isplata povlaštenih vjerovnika
153,8
153,8
Neosigurani dugovi
(142)
69,7
84,2
Trošak socijalnog plana koji nije obuhvaćen kolektivnim ugovorom
[30 - 40]*
[30 - 40]*
Trošak raskida glavnih ugovora o poslovanju
[10 - 20]*
[10 - 20]*
Dodatni trošak povezan s prodajom brodova u zakupu
48,7
48,7
Isplata nepovlaštenih vjerovnika
170,9
181,1
Izvori:
Izvješće Oddo-Hastings, izvješće stručnjaka Komisije.
(258)
Komisija napominje da su obveze za doprinose za socijalno osiguranje glavni element obveza SNCM-a. Kada je riječ o trošku socijalnog plana obuhvaćenog ugovorom, stručnjak Komisije provjerio je na osnovi ispitivanja formule za izračun svih sastavnica plana i nije pronašao nikakve anomalije ili pogreške. Uzevši u obzir tu provjeru, Komisija smatra objektivnim iznos od [70 - 80] (60) milijuna EUR koji su francuska tijela predložila u okviru socijalnog plana obuhvaćenog kolektivnim ugovorom
(259)
U pogledu interkalarnih operativnih gubitaka, Komisija smatra da je njihova procjena oprezna s obzirom na zakonodavstvo, posebno članak L.622-10 Trgovačkog zakonika i članak 19.-2 Odluke br. 85-1388 od 27. prosinca 1985. na temelju kojih bi nadležni trgovački sud obvezao SNCM da nastavi poslovati u razdoblju od dva mjeseca, koje se može obnoviti na zahtjev državnog odvjetništva zbog njegovih obveza obavljanja javnih usluga.
(260)
Što se tiče neosiguranih dugova, stručnjak Komisije nije imao posebnih primjedaba. Ipak, na osnovi ponovnog izračuna stavke imovine „neto gotovina”, ispravio je iznos od 14,5 milijuna EUR na 69,7 milijuna EUR. Komisija procjenjuje da je ponovni izračun u skladu s promjenama izvršenima u revalorizaciji imovine SNCM-a.
(261)
Što se tiče troška socijalnog plana koji nije obuhvaćen kolektivnim ugovorom (osim dodatnih naknada za otpremninu), stručnjak Komisije smatra da je procjenu troška sudskih postupaka potrebno smanjiti na [0 - 5] (60) milijuna EUR umjesto [0 - 10] (60) milijuna kako su predložila francuska tijela. U skladu s tim, iako Komisija smatra da će sindikalne organizacije sigurno zatražiti reklasifikaciju ugovora na određeno vrijeme u ugovore na neodređeno vrijeme (143), ipak vjeruje da se ta procjena smije odnositi samo na zaposlenike s ugovorima na određeno vrijeme za koje je taj rizik gotovo siguran (odnosno 150 zaposlenika s ugovorima na određeno vrijeme). S obzirom na mjesečnu bruto plaću od [2 000 - 2 500] (60) EUR s naknadom za devet mjesečnih plaća za [100 - 120] (60) prvih ugovora na određeno vrijeme i šest mjesečnih plaća za [50 - 70] (60) sljedećih ugovora, taj je iznos [0 - 10] (60) milijuna EUR.
(262)
Što se tiče neto obveza povezanih s prodajom brodova u zakupu, Komisija smatra da su osnovne pretpostavke izračuna opravdane, posebno zato što GIE poštuje ugovorne formalnosti, čime se ograničava svaka zamjena SNCM-a trećim osobama i zbog čega porezne olakšice podliježu uporabi brodova pod francuskom zastavom. Opravdano je i ne primjenjivati pravnu nesigurnost na brodove pod ugovorima o zakupu jer su te brodove prodale GIE-ove banke. U tom kontekstu, Komisija procjenjuje da je opravdano uzeti u obzir financijski trošak prijevoza od 30. rujna 2005. do datuma stvarne prodaje broda.
(263)
S obzirom na prethodno navedeno, Komisija procjenjuje da je 30. rujna 2005. vrijednost povlaštenih obveza SNCM-a iznosila 153,8 milijuna EUR, a vrijednost nepovlaštenih obveza 181,1 milijuna EUR.
iii. Utvrđivanje manjka imovine
(264)
U svjetlu prethodno navedenog, Komisija procjenjuje da 30. rujna 2005. vrijednost imovine SNCM-a (211,4 milijuna EUR) nije bila dostatna za isplatu povlaštenih (153,8 milijuna EUR) i nepovlaštenih vjerovnika (181,1 milijuna EUR), odnosno ukupnog iznosa od 334,9 milijuna EUR. Zbog toga je manjak imovine iznosio oko 123,5 milijuna EUR.
(c) Uzimanje u obzir tužbe za nadoknadu manjka imovine
(265)
Komisija je ispitala i argument francuskih tijela i SNCM-a prema kojemu bi država, kao većinski dioničar, mogla biti pozvana da nadoknadi manjak imovine u slučaju likvidacije poduzeća. Jedna od zainteresiranih strana, CFF, osporila je primjenu navedene nacionalne sudske prakse od strane francuskih tijela u ovom slučaju. Naime, CFF smatra da je, što se tiče sudske prakse Prizivnog suda u Rouenu u predmetu Aspocom Group Oyj, sud matičnom finskom društvu izrekao kaznu plaćanja odšteta zaposlenicima francuskog društva kćeri za koje je pokrenut postupak likvidacije jer su te odštete bile predviđene socijalnim planom na osnovi ugovora na razini poduzeća koji je odobrilo matično društvo, a na kraju nisu bile isplaćene.
(266)
Francuska tijela procjenjuju da bi ukupni realni troškovi, koje bi država kao dioničar trebala snositi putem CGMF-a, 30. rujna 2005. iznosili između 312,1 i 361 milijun. Prema njihovu mišljenju, tom se procjenom posebno uzima u obzir rizik da bi država bila pozvana nadoknaditi manjak imovine kada bi je neki sud smatrao de facto direktorom SNCM-a, te rizik da državi bude izrečena kazna da otpuštenim zaposlenicima plati dodatne naknade za otpremninu. Francuska tijela smatraju da ti rizici moraju biti uzeti u obzir u izračunu stvarnih troškova moguće likvidacije SNCM-a.
(267)
Stoga se postavlja pitanje o procjeni ukupnih realnih troškova koje bi Francuska kao dioničar vjerojatno trebala snositi u slučaju prisilne likvidacije SNCM-a kako bi se odredilo ne bi li, s obzirom na rizik da joj bude izrečena kazna da snosi te troškove i s obzirom na njihovu veličinu, razuman privatni dioničar radije odmah prodao svoje društvo kćer po negativnoj cijeni od 158 milijuna EUR nego snosio taj rizik.
(268)
U francuskom pravu, ovlašteni likvidator društva u postupku prisilne likvidacije ovlašten je, u slučaju otkaza plana za sanaciju te stečajne uprave i u slučaju prisilne likvidacije (144), pokrenuti tužbu za odštetu od bivših direktora društva, poznatu kao „action en comblement de passif” (tužba za nadoknadu manjka imovine).
(269)
Razlog za pokretanje tužbe za nadoknadu manjka imovine protiv bivših direktora insolventnog društva potreba je za obnovom imovine društva, što je jedan od zadataka povjerenih ovlaštenom likvidatoru.
(270)
U više dopisa Komisiji francuska su tijela tvrdila da bi situacija u kojoj bi nacionalni sud državi izrekao kaznu da nadoknadi obveze poduzeća kojim upravlja bio više nego prihvatljiv scenarij i da se ta pretpostavka mora uzeti u obzir pri izračunu stvarnih troškova moguće likvidacije SNCM-a.
(271)
U svojim podnescima od 28. veljače 2008. SNCM je dostavio izvješće Baker & McKenzie u kojem su procijenjene pravne posljedice tužbe za nadoknadu manjka imovine protiv francuske države. Zaključak tog izvješća je da bi trgovački sud zadužen za taj predmet vrlo vjerojatno smatrao da je u tom pogledu država odgovorna te da bi joj izrekao kaznu da u potpunosti snosi dugove za socijalno osiguranje SNCM-a.
(272)
Relevantnim je zakonodavstvom predviđeno da se dugovi za socijalno osiguranje društva u likvidaciji mogu staviti na teret bivšim de iure ili de facto direktorima ako su ispunjena sva četiri uvjeta.
i. Priznavanje države kao de iure ili de facto direktora poduzeća u postupku prisilne likvidacije
(273)
Izvješćem Baker & McKenzie, koje joj je proslijedio SNCM, Komisija je dobila analizu čiji je zaključak da […] (60). U biti, cilj prethodno spomenutog stručnog izvješća je dokazati, u skladu s relevantnom sudskom praksom (145), da je država počinila ponavljajuću […] (60). Posebno, prema tom istom izvješću, država je donijela […] (60) odluke. Osim toga, čini se da su upravna tijela […] (60) poduzeća. Naposljetku, država bi […] (60).
(274)
Komisija tvrdi da francuska tijela u svojim podnescima od 28. ožujka 2008. nisu iznijela nikakve ograde od […] (60). U svojem dopisu od 20. studenoga 2006. francuska tijela i sama pokazuju da je sudac […] (60) poduzeće.
(275)
Komisija ipak smatra da izjava francuskih tijela od 20. studenoga 2006., dana u postupku koji se odnosi na državne potpore, ne može samo po sebi biti dostatna da se u zadovoljavajućoj mjeri dokaže da je sud nacionalna tijela smatrao de facto direktorima poduzeća korisnika predmetnih mjera i da se, ponajprije, utvrdi stupanj vjerojatnosti takve mogućnosti.
(276)
Posebno, kada je riječ o kontroverznim odlukama, ni u kojem slučaju nije utvrđeno da se konačna odluka države znatno razlikuje od prakse koju država slijedi u upravljanju svojim udjelima. Čak se i u izvješću Baker & McKenzie podsjeća na postojanje ponavljajuće kontroverze o stupnju poželjne intervencije države u upravljanje njezinim udjelima te se spominje vrlo široka uloga, uglavnom, […] (60).
(277)
Elementima nacionalne sudske prakse koje su iznijeli i država i SNCM nije izravno obuhvaćena ova vrsta situacije. Glavni slučajevi obuhvaćeni tom praksom odnose se na lokalna tijela, a presuda BRGM od 6. veljače 2001. odnosi se na industrijsku i komercijalnu javnu ustanovu.
(278)
Ni u kojem slučaju nije utvrđeno da bi se država koja nastupa kao javna vlast mogla smatrati de facto direktorom.
ii. Postojanje jedne ili više pogrešaka u upravljanja francuske države, de facto direktora poduzeća u prisilnoj likvidaciji
(279)
U ovom slučaju Komisija ističe da je u izvješću stručnjaka SNCM-a, na temelju nepotpunog popisa činjenica, spomenut niz elementa kako bi se dokazalo da je država, […] (60), počinila pogreške u upravljanju.
(280)
Posebno, navedeno je da je francuska država počinila pogreške koje se odnose na ulaganja povezana sa […] (60) SNCM. Država je počinila i brojne pogreške u upravljanju koje se odnose na dimenzioniranje […] (60) SNCM.
(281)
U svojem dopisu od 30. travnja 2007. francuska su tijela opisala rizik od kazne državi da isplati odštete kao vrlo velik s obzirom na kriterije za klasifikaciju pogrešnog upravljanja iz članka L. 651-2 Trgovačkog zakonika.
(282)
Komisija opet smatra da izjava od 30. travnja 2007., donesena u okviru postupka koji se odnosi na državne potpore, ne može biti dostatna da bi se u zadovoljavajućoj mjeri utvrdilo može li sud smatrati da su nacionalna tijela počinila navodne pogreške i posebno, stupanj vjerojatnosti takve mogućnosti. Štoviše, francuska tijela osporavaju i samo postojanje pogrešaka u upravljanju koje su ipak potrebne za provedbu tužbe za nadoknadu manjka imovine.
(283)
Još važnije, možemo primijetiti da i SNCM i francuska tijela u velikoj mjeri pribjegavaju dobro utvrđenim upravljačkim odlukama. Stoga se izvješće Baker & McKenzie usredotočuje na […] (60) ostvarene 2000. Ne oklijeva se pozvati na izvješća Revizorskog suda za poslovne godine 1993. - 1999. Glavne navodne pogreške u upravljanju počinjene su upravo sredinom devedesetih godina 20. stoljeća. Vjerovnici SNCM-a bili su o takvom načinu upravljanja obaviješteni u trenutku kada su mu odobrili kredit. Stoga su, barem implicitno, prihvatili rizik povezan s tom vrstom upravljanja. Ništa ne ukazuje da se odgovornost države može korisno uporabiti u okviru nadoknade manjka imovine u sličnoj situaciji.
(284)
Štoviše, te navodne pogreške u upravljanju mogu se objasniti političkim odlukama javnih tijela i ništa ne pokazuje da se te političke odluke mogu smatrati pogreškama u upravljanju u smislu sudske prakse koja se odnosi na nadoknadu manjka imovine.
(285)
Naposljetku, izvješću Baker & McKenzie nedostaje vjerodostojnosti osobito jer je njime procijenjeno da bi se položaj SNCM-a mogao pripisati pogreškama u vanjskoj komunikaciji koje je država počinila s obzirom na taj položaj. Iz tog izvješća proizlazi samo da je država spomenula položaj koji je već bio poznat. Ponašanje države ne može se stoga povezati s pogreškom u upravljanju.
iii. Potvrda o manjku imovine
(286)
U ovom slučaju Komisija tvrdi da je u izvješću Oddo-Hastings 30. rujna 2005. utvrđen manjak imovine u iznosu od 134,4 milijuna EUR, izračunan kao razlika između, s jedne strane, vrijednosti imovine SNCM-a (190,3 milijuna EUR) te, s druge strane, vrijednosti obveza poduzeća (povlašteni i nepovlašteni dugovi procijenjeni na 153,8 milijuna EUR, odnosno 170,9 milijuna EUR).
(287)
Komisija je prethodno procijenila manjak imovine SNCM-a na 123,5 milijuna EUR na dan 30. rujna 2005. (vidjeti uvodnu izjavu 264.).
iv. Utvrđeno postojanje uzročno-posljedične veze između pogrešaka i manjka imovine
(288)
Prema mišljenju francuskih tijela, direktor pravne osobe može biti, na temelju članka L. 624-3 Trgovačkog zakonika, proglašen odgovornim, čak i ako je pogreška u upravljanju koju je počinio tek jedan od uzroka za manjak imovine i može mu biti izrečena kazna da potpuno ili djelomično snosi dugove za socijalno osiguranje, čak i ako je on odgovoran za samo dio tih dugova. (146) Prema mišljenju francuskih tijela, francuska država mogla bi snositi dio procijenjen na između 85 %i 100 % utvrđenog manjka imovine, odnosno dio u rasponu od 114,3 milijuna EUR do 134,4 milijuna EUR.
(289)
Ta se analiza ne zasniva ni na jednom čvrstom temelju. Naime, u mjeri u kojoj se navodne pogreške u upravljanju zasnivaju na odlukama donesenima sredinom devedesetih godina i u kojoj su SNCM-u prouzročile trenutačne dodatne troškove, jako je teško u njima vidjeti uzrok manjka imovine iz 2005., posebno stoga što se između ta dva datuma zbio niz događaja.
(290)
Štoviše, ako u stvari izgleda da ne postoji automatska veza između iznosa odštete dodijeljene u okviru nadoknade manjka imovine i povećanja obveza uzrokovanog lošim upravljanjem direktora (pod pretpostavkom da je potonje dokazano), to znači i da sud može utvrditi kaznu za direktora u iznosu mnogo manjem od utvrđenog manjka imovine (147).
(291)
Suprotno onome što naizgled smatraju francuska tijela (i SNCM), ništa ne ukazuje na to da bi sud u tužbi za nadoknadu manjka imovine te odluke smatrao toliko pogrešnim da bi njima opravdao terećenje javnih tijela velikim dijelom navedenih obveza. Što se tiče ispitanih navoda, radilo bi se u stvari o zaštitničkim odlukama donesenima u političkom kontekstu (većina njih i prije deset godina) ili o novijim odlukama donesenima kako bi se zaposlenici poštedjeli obveze povećanja produktivnost ili kako bi se pokušala ponovno uspostaviti bolja socijalna klima.
v. Utvrđivanje moguće odgovornosti za dodatne naknade za otpremninu pod pretpostavkom prisilne likvidacije SNCM-a
(292)
Osim manjka imovine, prema mišljenju francuskih tijela, uzevši u obzir sudsku praksu u tom području (148), sud bi državi sigurno izrekao kaznu da snosi dodatne naknade za otpremninu (odnosno između [200 - 210] (60) i [250 - 260] (60) milijuna EUR). Prema mišljenju francuskih tijela, svi realni troškovi koje bi snosila država kao dioničar bili bi u rasponu od 212,1 milijun EUR do 361 milijun EUR.
(293)
Francuska tijela navode da su, u novijim presudama, francuski sudovi dosudili de iure ili de facto direktoru da snosi, osim manjka imovine,i dodatne naknade za otpremninu izračunane na temelju socijalnog plana koji je poduzeće donijelo prije svoje likvidacije.
(294)
Francuska tijela posebno ukazuju na to da je, u predmetu Aspocomp, francusko društvo Aspocomp SAS, društvo kći u 99-postotnom vlasništvu finskog društva Aspocomp Group Oyj, 18. siječnja 2002. potpisalo ugovor na razini poduzeća u kojem su opisani uvjeti plaćanja odštete iz socijalnog plana koji se odnose na 210 od ukupno 550 zaposlenika. U tom je ugovoru posebno opisan iznos naknada i dodatnih odšteta te potpore za dobrovoljni odlazak. Nakon promjene strategije grupe, matično je društvo Aspocomp Group Oyj 21. veljače 2002. odlučilo da više neće financirati svoje društvo kćer Aspocomp SAS i time uzrokovalo njegovu dobrovoljnu likvidaciju. Ta je odluka u stvari spriječila društvo kćer da poštuje svoje obveze preuzete u okviru ugovora na razini poduzeća i primorala ga da otpusti sve svoje druge zaposlenike.
(295)
U tim je okolnostima presudom Prizivnog suda u Rouenu potvrđena presuda conseil des Prud’hommes (radnog suda) iz Evreuxa i društvu Aspocomp Group Oyj, koje je imalo 99-postotnu kontrolu nad svojim društvom kćeri, naloženo je da plati: i. zaposlenicima obuhvaćenima ugovorom na razini poduzeća, puni iznos naknade i dodatnih odšteta predviđenih samo tim ugovorom i naknadu štete za otkaz bez stvarnog i ozbiljnog uzroka te ii. zaposlenicima otpuštenima zbog dobrovoljne likvidacije Aspcompa, ekvivalentne odštete, imajući u vidu da se ne poštujući preuzete obveze, matično društvo ponašalo nepravično i na nepromišljen i pokudan način.
(296)
Iako se Francuska pozvala i na presudu od 19. travnja 2005. trgovačkog odjela Kasacijskog suda (149) podržavajući njihovu teoriju, Komisija u toj presudi ne vidjeti nikakav odlučujući element s obzirom na ovu kontroverzu. Kasacijski sud samo primjećuje da prizivni sud nije dostatno pravno okarakterizirao miješanje imovine između matičnog društva i njegova društva kćeri. U svakom slučaju, Komisija utvrđuje da činjenice koje se odnose na sudsku praksu u predmetu Aspocomp nisu jednake kao činjenice u ovom slučaju. Naime, u ovom slučaju nije bilo propusta CGMF-a u poštovanju njegove obveze isplate dodatnih naknada za otpremninu.
(297)
Valja napomenuti da se čini da i SNCM i francuska tijela pridaju važnost činjenici da socijalni plan […] (60). Izrazito je sumnjivo da se […] (60) može smatrati lošim upravljanjem koje država može postati odgovorna za zaposlenike […] (60). Čak i pod pretpostavkom da je, u izvanrednom slučaju, […] (60), država mogla preuzeti odgovornost u pogledu zaposlenika te im dati pravo na državnu naknadu (150), dodjela takvog prava bi sama po sebi bila pogodnost za poduzeće SNCM, a stoga i državna potpora, iz razloga koji su analogni onima predstavljenima dalje u tekstu u pogledu potpora pojedincima od 38,5 milijuna EUR. Naime, tom se mjerom može donekle ublažiti socijalna klima u poduzeću.
vi. Zaključak o uzimanju u obzir tužbe za nadoknadu manjka imovine
(298)
S pravnog gledišta nije dostatno dokazano da je nacionalni sud, s dostatnim stupnjem vjerojatnosti, donio presudu prema kojoj francuska tijela moraju platiti odštetu i kamate u okviru nadoknade manjka imovine, a još manje da bi jedna takva presuda bila viša od negativne cijene po kojoj je SNCM „prodan”.
(299)
U obzir treba uzeti i činjenicu da bi cilj tužbe protiv države, čak i pod pretpostavkom da je u ovom slučaju bila loš upravitelj, bio zaštititi nacionalne industrije i službe, uključujući SNCM i njegove zaposlenike, te posebno istodobno izbjeći da im se nametne promjena koja bi u socijalnom smislu mogla biti loše prihvaćena. Čak i ako se javne osobe, uključujući državu, mogu u određenim okolnostima smatrati de facto upraviteljima nekog poduzeća, ništa ne pokazuje da bi se tužba za nadoknadu manjka imovine mogla iskoristiti i za procjenu političkih odabira države, posebno u sličnim okolnostima. U tom smo se pogledu jako udaljili od okolnosti predmeta Aspocomp koji se ni na koji način nije odnosio na tu problematiku.
(300)
Komisija u svakom slučaju smatra da se francuska tijela danas ne mogu koristiti prošlim političkim odabirima kako bi opravdala javne intervencije čiji je cilj popraviti učinke prethodnih intervencija. Nasuprot tome, te dvije intervencije, odnosno uplitanja iz prošlosti i nove javne intervencije, analiziraju se kao kumulativna narušavanja tržišnog natjecanja. Naime, prihvatiti državnu odgovornost za nadoknadu manjka imovine, državi bi omogućilo da prizna da je počinila pogreške u upravljanju poduzećem kako bi dokazala da financijski ulog nije državna potpora, što bi dovelo do novog narušavanja tržišnog natjecanja. Država bi se dakle koristila svojim vlastitim pogreškama u upravljanju kako bi opravdala dodatni financijski ulog, što je u suprotnosti s općim načelom prema kojemu se nitko ne može koristiti svojom vlastitom pogreškom (151).
(301)
Bilo bi i potpuno neprirodno razdvojiti ponašanje države kao „lošeg upravitelja” (čak i pod pretpostavkom da je ta činjenica utemeljena) od ponašanja države koja spašava poduzeće kojim je loše upravljala. Pogreške u upravljanju nisu dio normalnog ponašanja razumnog privatnog ulagača u tržišnom gospodarstvu. Stoga ni mehanizam financijskog spašavanja koji se ne može odvojiti od te pogreške nije dio tog posljednjeg ponašanja.
(302)
Nadalje, prihvaćanje teorije koju su iznijela francuska tijela i SNCM posljedično bi državi omogućilo da poduzeću dodijeli jamstvo svjesno čineći „pogrešku u upravljanju”, što nije prihvatljivo ni u pogledu pravila o potporama.
(303)
U ovom konkretnom slučaju, ponašanja koja bi dovela do odgovornosti države bila bi, prema teoriji koju brane SNCM i francuska tijela, u stvari ponašanja države kao javnog tijela, a ne kao dioničara. Budući da razuman privatni dioničar ne bio donosio odluke na temelju političkih i javnih izjava, rizik od nadoknade manjka imovine koji proizlazi iz tih odluka ne može se uzeti u obzir u testu razumnog privatnog ulagača u tržišnom gospodarstvu (152).
(304)
Francuska tijela podsjećaju da je u svojoj Odluci ABX od 7. prosinca 2005. Komisija predvidjela da će u obzir uzeti činjenicu da „u određenim iznimnim slučajevima nekim nacionalnim zakonodavstvima predviđena mogućnost da treće osobe pokrenu postupak protiv dioničara likvidiranog društva, posebno ako se ti dioničari mogu smatrati [izostavljeno iz teksta] i/ili ako su počinili pogreške u upravljanju” (153).
(305)
Međutim, Komisija podsjeća da se pojam potpore mora procijeniti objektivno i napominje da je odlukom o otvaranju postupka koja se odnosi na isti predmet navedeno da „[n]aposljetku, čak i pod slabo vjerojatnom pretpostavkom da su ispunjeni svi zahtjevi za aktiviranje odgovornosti predviđeni nacionalnim pravom […], to ipak ne bi isključilo karakter državne potpore tih intervencija u korist društva kćeri” (154).
(306)
U ovom konkretnom slučaju, Komisija smatra da francuska tijela nisu u dovoljnoj mjeri uklonila sumnje Komisije u činjenicu da bi dioničar SNCM-a postao izložen, na dovoljno siguran način, preispitivanju svoje odgovornosti.
(307)
U tim uvjetima i odbacivši uzimanje u obzir dodatnih naknada za otpremninu (vidjeti uvodnu izjavu 225. i sljedeće), Komisija zaključuje da bi troškovi likvidacije SNCM-a za državu bili jednaki nuli. Naime, Komisija smatra da državi kao dioničaru ne mogu biti nametnuti troškovi likvidacije jer je izloženost dioničara povezana s vrijednošću njegova kapitalnog uloga u vlasničkom kapitalu poduzeća.
6.1.2.2 Zaključak
(308)
Komisija tako smatra da bi privatni ulagač prednost dao jeftinijem rješenju, odnosno likvidaciji SNCM-a. Stoga Komisija zaključuje da negativna cijena od 158 milijuna EUR nije državna potpora.
6.1.3 Kapitalni ulog CGMF-a za iznos od 8,75 milijuna EUR
(309)
U svojim primjedbama nakon odluke o pokretanju postupka, francuska tijela smatraju da je država dokapitalizaciju od 8,75 milijuna EUR provela istodobno s ulogom privatnih ulagača. Objašnjavaju da je ta istodobnost pojačana manjinskim udjelom koji je uzela država, dok je glavnina sredstava pristigla s tržišta. Osim toga, smatraju da stopa povrata od kapitalnog uloga države, odnosno […] (60) % na godinu, privatnom ulagaču donosi primjerenu dugoročnu profitabilnost uloženog kapitala. Naposljetku, u bilješci od 16. svibnja 2013., procjenjuju i da su rizici povezani s klauzulom o raskidu prijenosa neutralizirani opcijom otkupa ponuđenom privatnim dioničarima.
(310)
Kapitalni ulog države sada se mora usporediti s onime privatnih kupaca, odnosno 26,25 milijuna EUR. Kako je navedeno u odjeljku 6.1.2., kapitalni ulog države iznosi 158 milijuna EUR, čemu se mora dodati 38,5 milijuna potpora pojedincima i iznos od 15,81 milijuna plaćen u okviru plana iz 2002. kao što se vidjeti u odjeljcima 6.1.4. i 6.1.5.
(311)
Naime, sve su mjere iz 2006. obuhvaćene Memorandumom o razumijevanju. Potpisnici tog Memoranduma, odnosno CGMF, BCP i VT, sporazumjeli su se u pogledu realizacije kapitalnog uloga od 158 milijuna, predujma po tekućem računu od 38,5 milijuna i povećanja kapitala od 8,75 milijuna EUR. U konkretnom su slučaju te tri mjere jedna te ista transakcija čiji je cilj privatizacija SNCM-a. Kao što proizlazi iz točke 125. presude Općeg suda od 11. rujna 2012.„taj je kapitalni ulog [od 8,75 milijuna EUR] proveden u kontekstu cjelokupnog kupoprodajnog ugovora, koji je nastao nakon samo jednih pregovora, u kojem ulozi kupaca predstavljaju kompenzacijsku mjeru znatnim obvezama, koje je, u različitim oblicima, preuzela francuska država”. Te tri prethodno navedene mjere prethodno moraju biti razmotrene u cjelini kao kapitalni ulog države u SNCM i uspoređene s ulogom privatnih ulagača kako bi se moglo ocijeniti jesu li njihove intervencije znatne ili ne.
(312)
U svjetlu prethodno navedenoga, Komisija zaključuje da se kapitalni ulog privatnih dioničara, odnosno 10,6 % ukupnog kapitalnog uloga, ne može smatrati znatnim.
(313)
Kao što je već navedeno u uvodnoj izjavi 311., u ovom su slučaju te tri mjere jedna privatizacijska transakcija. Komisija smatra da su javni i privatni kapitalni ulozi stoga bili navodno istodobni.
(314)
Što se tiče kriterija za kapitalne uloge realizirane u sličnim uvjetima, Komisija prvo napominje da su zainteresirane strane, CCF i STIM, posumnjale u značaj privatne intervencije i naročito u prisutnost sličnih uvjeta između javnih ulaganja i privatnih ulagača zbog prisutnosti klauzule o raskidu.
(315)
Komisija smatra da uvjeti tog povećanja kapitala i sami ukazuju na to da rizici koje snose privatni i javni ulagači nisu identični. Postojanje klauzule o raskidu prodaje i njezini uvjeti sami po sebi pokazuju da sudbina privatnih ulagača, odnosno javnog ulagača, nije ista u pogledu rizika ako se provedu uvjeti predviđeni tom klauzulom. Prema Memorandumu o razumijevanju, privatni se ulagači mogu povući i ponovo preuzeti svoj ulog u slučaju negativne odluke Komisije, Općeg suda ili Suda Europske unije, odnosno u slučaju da se prijenos ovlasti za obavljanje javnih usluga ne obnovi. Taj zadnji dio klauzule o raskidu utoliko je više represivan za državu jer se odnosi na glavno poslovanje SNCM-a. SNCM je u biti povijesno društvo koje povezuje Korziku s kontinentalnom Francuskom. Shematski, dvije trećine njegova prometa odvija se između Marseillea i Korzike u okviru prijenosa ovlasti za obavljanje javnih usluga. Privatni su ulagači stoga klauzulom o raskidu zaštićeni od komercijalnog rizika za većinu djelatnosti SNCM-a. Taj rizik, u stvari, snosi samo država.
(316)
Primjena prethodno navedene klauzule o raskidu s jedne bi strane obvezala SNCM na povrat svih kapitalnih uloga kupaca u korist privatnih ulagača. S druge strane, CGMF bi ponovo postao jedini vlasnik kapitala u SNCM-u dok bi rizik od likvidacije, a stoga i gubitka znatnog dijela javnih ulaganja, bio značajno povišen.
(317)
Što se tiče obećanja privatnih dioničara o kupnji, CGMF ga ne može provesti u slučaju stečajne uprave ili likvidacije SNCM-a. Time se potvrđuje da se u slučaju teškoća ta opcija ne može provesti i da rizike ponajprije snosi CGMF, odnosno država. Komisija stoga smatra da se obećanje o kupnji ne može analizirati kao kompenzacijska mjera u odnosu na klauzulu o raskidu.
(318)
Nadalje, Komisija ne može prihvatiti argument francuskih tijela prema kojem je Memorandum o razumijevanju sadržavao niz jamstava kako bi se zaštitila državna ulaganja. Naime, obveze kupaca ne čine dodatne rizike ili ograničenja koje bi kupci snosili i koji bi ih stavili u situaciju nalik onoj u kojoj se nalazi CGMF. Njihov je cilj samo osigurati da u razdoblju u kojem privatni ulagači mogu aktivirati klauzulu o raskidu, ti ulagači ne prouzroče nikakve pravne promjene SNCM-a i realiziraju samo mjere potrebne za provedbu plana poslovanja i društvenog ugovora.
(319)
Osim toga, kako Opći sud naglašava u presudi od 11. rujna 2012., sama analiza očekivanog povrata nije dovoljna za donošenje zaključka da je država ulagala u tržišnim uvjetima tako dugo dok rizici između javnih i privatnih dioničara nisu podijeljeni na pravičan način.
(320)
Čak i ako uvjet ulaganja pari passu nije ispunjen, mjera može uvijek biti u skladu s načelom privatnog ulagača u tržišnom gospodarstvu. Trebalo bi stoga dokazati da je ponašanje države bilo ponašanje razumnog privatnog ulagača u sličnoj situaciji, primjerice ex ante analizama profitabilnosti ulaganja. Francuska tijela, međutim, nisu izložila nijedan dokaz o takvoj ex ante analizi. Francuska su tijela u svojim primjedbama utvrdila samo ex post da bi fiksna stopa povrata od […] (60) % bila primjerena za privatnog ulagača, uspoređujući je sa stopom državne obveznice čiji se prinos u to doba kretao od 3,72 do 3,95 %. Nisu, međutim, izložila nikakvu analizu koja bi pokazala da bi stopa od 10 % bila prihvatljiva za privatnog ulagača s obzirom na rizike koje snosi država, primjerice rizik od klauzule o raskidu i rizike povezane s položajem poduzeća.
(321)
Posebno, stopa od […] (60) % primjenjuje se samo na kapitalni ulog u visini od 8,75 milijuna EUR, ali bi takva analiza u obzir morala uzeti ukupni kapitalni ulog države prihvaćen Memorandumom. Budući da ne postoji prinos povezan s negativnom cijenom od 158 milijuna EUR ili s predujmom po tekućem računu od 38,5 milijuna EUR, stopa prinosa ukupnih ulaganja države u SNCM-u u trenutku privatizacije 2006. bila bi jasno niža od stope prinosa državne obveznice. Zbog povezanih rizika, privatni ulagač u tržišnom gospodarstvu ne bi prihvatio takvu stopu.
(322)
U svjetlu prethodno iznesenog, Komisija smatra da nisu ispunjeni kriteriji utvrđeni sudskom praksom za trenutno isključenje prirode potpore predmetne mjere. Stoga Komisija smatra da kapitalni ulog države u iznosu od 8,75 milijuna EUR SNCM-u donosi ekonomsku prednost jer je realiziran istodobno kada i privatni kapitalni ulozi u uvjetima koji, u smislu sudske praske Unije, nisu usporedivi. Predmetna je mjera stoga državna potpora u smislu članka 107. stavka 1. UFEU-a.
6.1.4 Mjere potpore pojedincima (38,5 milijuna EUR)
(323)
Francuska tijela smatraju da je to financiranje potpora pojedincima, da ne ide u prilog poduzeću i stoga nije državna potpora. Zainteresirane strane, CCF i STIM, osporavali su ocjenu te mjere kao potpore pojedincima jer smatraju da ta mjera može dovesti do neizravnih pozitivnih učinaka za SNCM.
(324)
Komisija smatra da činjenica da su zaposlenici izravni korisnici potpore pojedincima nije dostatna da bi se dokazalo odsustvo potpore u korist njihova poslodavca. Opći sud navodi kako slijedi: „[…] činjenica da su zaposlenici izravni korisnici potpore pojedincima ne može biti dostatna da bi se dokazalo odsustvo potpore u korist njihova poslodavca”. (155)
(325)
Kao što je to Opći sud naglasio i u točki 138. presude od 11. rujna 2012.: „[k]ako bi se ispitalo jesu li te potpore pojedincima potpora u smislu članka 87. stavka 1. UEZ-a, potrebno je […] utvrditi dobiva li SNCM neizravnu ekonomsku prednost koja mu omogućuje da ne mora snositi troškove koji bi uobičajeno morali teretiti njegova vlastita financijska sredstva i stoga sprečava uobičajene posljedice tržišnih sila.”.
(326)
Nadalje, Komisija napominje da je prema Memorandumu o razumijevanju ta mjera obveza države prema privatnim partnerima da se financira „dio troškova mogućih dobrovoljnih odlazaka ili raskida ugovora o radu (bez obzira na njihovu prirodu), takozvanih „troškova dobrovoljnih mjera države”, koji bi bili dodatak iznosima svake vrste koje mora platiti poslodavac […]”. Kao što proizlazi iz točke 145. presude Općeg suda od 11. rujna 2012., prisutnost potpora pojedincima u „kupoprodajnom” ugovoru teži pokazati da one donose prednost. Stranke su ih uporabile jer su od njih mogle imati određenu korist.
(327)
Priroda tih potpora je takva da se njima stvara ekonomska pogodnost u korist SNCM-a omogućujući mu da ne snosi sve troškove mogućih i budućih odlazaka određenih zaposlenika. Ako država neko poduzeće oslobodi takvih troškova, to onda čini pogodnost za predmetno poduzeće. Komisija podsjeća da je cilj tih dodatnih socijalnih mjera olakšati provedbu planova otpuštanja koji su potrebni za ostvarivanje ciljeva poduzeća i da one ne proizlaze iz zakonske obveze. U konkretnom slučaju, učestalost društvenih kretanja unutar SNCM-a pokazuje da iz provedbe socijalnog plana u tom poduzeću proizlazi gotovo sustavnu pojavu štrajkova i drugih sindikalnih akcija. Te dodatne socijalne mjere bez sumnje čine pogodnost za SNCM.
(328)
Shodno tome, Komisija smatra da je ta mjera potpora u smislu članka 107. stavka 1. UFEU-a.
6.1.5 Ostatak od 15,81 milijun EUR isplaćen u okviru potpora za restrukturiranje iz 2002.
(329)
Mjere iz 2006. donose znatno povećanje iznosa potpore za restrukturiranje ispitane u okviru plana iz 2002. u iznosu od 69,29 milijuna EUR i može se analizirati kao izmjena plana restrukturiranja i njegova troška. Naime, kada je predviđena privatizacija provedba plana restrukturiranja još je bila u tijeku. Međutim, SNCM nije ostvario njihove ciljeve, odnosno ponovnu uspostavu održivosti. Opći sud naveo je: „[u] tom pogledu potrebno je napomenuti da je odluka iz 2006. eksplicitna u pogledu činjenice da bi, uz elemente potpore za restrukturiranje u planu iz 2006., ti elementi trebali biti analizirani zajedno s potporom za restrukturiranje iz plana iz 2002. […]” (156). Opći sud naglašava da je ta analiza napravljena „s razlogom”. Iznos od 69,29 milijuna odgovara iznosu od 66 milijuna EUR dodijeljenom 2002. u okviru prve rate plana restrukturiranja i iznosu od 3,29 milijuna potpora dodijeljenih 2005. u okviru druge rate.
(330)
Od tog iznosa potpora dodijeljenih u okviru plana restrukturiranja iz 2002., 53,4 milijuna u stvari odnosi se na prijenos ovlasti za obavljanje javnih usluga. Budući da je zakonitost te potpore potvrđena presudom Općeg suda od 11. rujna 2012., Komisija mora istodobno ispitati spojivost potpore za restrukturiranje u pravom smislu te riječi, odnosno 15,81 milijuna EUR dodijeljenih tijekom restrukturiranja 2002., i spojivost svih mjera iz 2006. u svjetlu smjernica iz 2004.
6.2 ISPITIVANJE SPOJIVOSTI MJERA ZA RESTRUKTURIRANJE ISPLAĆENIH 2002. I 2006.
6.2.1 Smjernice koje treba uzeti u obzir
(331)
Komisija napominje da je plan restrukturiranja iz 2002. ispitan u okviru smjernica iz 1999. Napominje i da su nove mjere iz 2006., kojima je obuhvaćen plan iz 2002., donesene nakon stupanja na snagu novih smjernica iz 2004. i stoga provedene prije nego što ih je Komisija odobrila.
(332)
U skladu s pravilima o tranziciji predviđenima smjernicama iz 2004. (157) treba primijeniti te smjernice ako se radi o nezakonitoj potpori koja je djelomično dodijeljena nakon njihova stupanja na snagu.
(333)
Stoga se, s obzirom na to da mjere iz 2006. jesu potpora, one smatraju sastavnim dijelom transakcija restrukturiranja pokrenutih 2002. i analiziraju zajedno s njima. Zato je spojivost svih potpora potrebno analizirati u kontekstu smjernica iz 2004.
6.2.2 Status poduzeća u teškoćama
(334)
Da bi poduzeće ispunilo kriterije za dodjelu potpore za restrukturiranje, mora ga se moći klasificirati u kategoriju poduzeća u teškoćama u smislu smjernica.
(335)
U ovom slučaju Komisija podsjeća da je utvrdila da je taj uvjet ispunjen Odlukom Komisije od 17. srpnja 2002. o potpori za sanaciju SNCM-a (158) i Odlukom od 19. kolovoza 2002. o pokretanju službenog ispitnog postupka u pogledu planirane dokapitalizacije, na temelju godišnjeg izvješća SNCM-a za 2001.
(336)
U svrhu ove Odluke, Komisija je provjerila ispunjuje li SNCM taj uvjet na temelju godišnjeg izvješća poduzeća za 2002. Tako je vlastiti kapital bez reguliranih rezerviranja (159) i dalje negativan te 2002. iznosi -26,5 milijuna EUR, dok je 2001. iznosio -30,7 milijuna EUR. Ta je razina odraz nestanka više od polovice vlasničkog kapitala poduzeća, koji se smanjio za više od četvrtinu tijekom 12 zadnjih mjeseci nakon obavijesti, čime je potvrđen uvjet opisan u točki 5. podtočki (a) smjernica.
(337)
Osim promjena u vlasničkom kapitalu, Komisija tvrdi i da:
-
od 2001. do 2002. rezultat poslovanja povećao se s -5,1 milijuna EUR u 2001. na -5,8 milijuna EUR u 2002., dok su se neto gubitci iz 2002. smanjili samo zahvaljujući prodaji određenih brodova,
-
novčani tok SNCM-a, koji je krajem 2001. iznosio 39,2 milijuna EUR, smanjen je na 35,7 milijuna EUR krajem 2002.,
-
neto financijski dugovi, isključujući zakup, povećali su se sa 135,8 milijuna EUR na 144,8 milijuna EUR od 2000. do 2002.,
-
financijski troškovi (kamate i slični troškovi) povećali su se sa 7,0 milijuna EUR u 2000. na 9,503 milijuna EUR u 2002.;
(338)
Francuska su tijela, osim toga, Komisiji potvrdila da banke odbijaju posuditi novac SNCM-u zbog njegova zaduženja, usprkos činjenici da je SNCM predložio da će kao jamstvo dati svoje najnovije brodove, slobodne od hipoteke ili drugih sličnih tereta.
(339)
Ugovor o prijenosu ovlasti za obavljanje javnih usluga ničime nije promijenio tu analizu. Dok će tim ugovorom SNCM-u sigurno biti omogućeno da, zajedno s uspjehom u planu restrukturiranja, ostvari pozitivne poslovne rezultate, ipak ostaje činjenica da bi zbog znatnog manjka kapitala, rastuće zaduženosti i troška operativnih mjera iz plana restrukturiranja nakon određenog vremena moglo doći do insolventnosti SNCM-a.
(340)
Budući da se razdoblje restrukturiranja proteže od 2002. do 2006., potrebno je provjeriti je li SNCM taj uvjet ispunio u tom razdoblju, a posebno u trenutku kada su donesene odluke o novim ulaganjima javnih sredstava.
(341)
U Odluci iz 2003. primijećeno je da je SNCM taj kriterij ispunio za poslovne godine 2001. i 2002. (160).
(342)
Stoga je sada potrebno provjeriti ispunjuje li SNCM taj uvjet i za poslovne godine od 2003. do 2005., odnosno posljednju potpunu računovodstvenu godinu prije provedbe mjera iz 2006. koje se odnose na privatizaciju SNCM-a.
(343)
Kao što je već navedeno u uvodnoj izjavi 73. i sljedećim izjavama, položaj SNCM-a znatno se pogoršao 2004. i 2005. Tako je rezultat poslovanja SNCM-a u 2004. iznosio -32,6 milijuna EUR, a u 2005. -25,8 milijuna EUR. Neto gubitak iznosio je -29,7 milijuna EUR u 2004. i -28,8 milijuna EUR u 2005. Vlastiti je kapital 2005. (-1,7 milijuna) zabilježio pad od 25,5 milijuna u odnosu na 2004. Taj pad odgovara nestanku više od polovice njegova vlasničkog kapitala, a više od četvrtine tog kapitala izgubljeno je u posljednjih 12 mjeseci, čime je ispunjen uvjet iz točke 10. podtočke (a) smjernica iz 2004.
(344)
U svjetlu prethodno iznesenog, Komisija smatra da se SNCM može ocijeniti kao poduzeće u teškoćama u smislu smjernica iz 2004.
6.2.2.1 Vlastiti doprinos
(345)
U skladu s točkom 43. smjernica, „visina i intenzitet potpore moraju biti strogo ograničeni na najmanju razinu troškova restrukturiranja koji su potrebni da se restrukturiranje može poduzeti u okviru postojećih financijskih sredstava poduzeća, njegovih dioničara ili poslovne grupe kojoj pripada. U tom će se ocjenjivanju uzeti u obzir ranije dodijeljene potpore za sanaciju. Od korisnika potpore očekuje se značajan doprinos planu restrukturiranja iz njihovih vlastitih sredstava, uključujući prodaju imovine koja nije neophodna za opstanak poduzeća, ili iz vanjskog financiranja pod tržišnim uvjetima. Taj doprinos znak je da tržišta vjeruju u izvedivost ponovne uspostave održivosti. Takav doprinos mora biti konkretan, tj. stvaran, isključujući sve moguće buduće dobiti kao što je novčani tok, te mora biti što je moguće viši.”.
(346)
U točki 44. smjernica navodi se: „Komisija će u pravilu smatrati primjerenima sljedeće doprinose restrukturiranju: barem 25 % u slučaju malih poduzeća, barem 40 % u slučaju srednjih poduzeća i barem 50 % u slučaju velikih poduzeća. U iznimnim okolnostima i u slučajevima osobitih teškoća, koje država članica mora dokazati, Komisija će moći prihvatiti niži doprinos.
(347)
U točki 7. smjernica navodi se i da „treba još jasnije potvrditi načelo da [znatan doprinos korisnika restrukturiranju] mora biti stvaran i dan bez potpore. Doprinos korisnika ima dvojaku ulogu: s jedne strane pokazuje da tržišta (vlasnici, vjerovnici) vjeruju u izvedivost ponovne uspostave održivosti u razumnom roku. S druge strane, njime se osigurava ograničavanje potpore za restrukturiranje na minimum potreban za potpunu uspostavu održivosti uz istodobno ograničenje narušavanja tržišnog natjecanja. […]”.
(348)
Ujedno je i u sudskoj praksi naglašeno da vlastiti doprinos treba biti pokazatelj da tržišta vjeruju u izvedivost ponovne uspostave održivosti (161). Komisija naglašava da je taj zahtjev posebno važan kada je riječ o SNCM-u zbog njegova položaja od 2002. Komisija podsjeća da početne mjere restrukturiranja iz 2002. nisu donijele očekivane rezultate. Neke od njih nisu bile poštovane, a neke nisu bile ostvarene (vidjeti uvodnu izjavu 351.) Budući da SNCM nije mogao u potpunosti provesti te prve mjere restrukturiranja, njegovo se ekonomsko i financijsko stanje od 2004. nastavilo pogoršavati (vidjeti uvodne izjave 73. do 75.).
(349)
Troškovi restrukturiranja su 2002. iznosili 46 milijuna EUR. Kada je riječ o mjerama iz 2006., Komisija smatra da je iznos troškova restrukturiranja odgovarao iznosu potpore (162), odnosno iznosu od 202,55 milijuna EUR kojem se mora dodati povećanje kapitala privatnih partnera, koje iznosi 26,25 milijuna EUR, odnosno ukupno 274,8 milijuna EUR. Vlastiti se doprinos sastoji od 42,385 milijuna neto prodaje imovine i 26,25 milijuna povećanja kapitala privatnih partnera, odnosno ukupno 68,635 milijuna EUR. Stoga, uzevši u obzir nove mjere iz 2006., vlastiti doprinos iznosi 25 % dok se smjernicama iziskuje doprinos od najmanje 50 %. Komisija navodi da se francuska tijela nisu pozvala na iznimne okolnosti i osobite teškoće kako bi Komisija prihvatila niži realni vlastiti doprinos. U svakom slučaju, Komisija smatra da u konkretnom slučaju nema posebnih okolnosti kojima bi se opravdao pad razine vlastitoga doprinosa koji se zahtjeva smjernicama iz 2004.
(350)
Komisija tako smatra da je vlastiti doprinos SNCM-a projektu restrukturiranja ostao nedostatan s obzirom na odredbe smjernica.
6.2.2.2 Ponovna uspostava dugoročne održivosti
(351)
U odluci o pokretanju postupka Komisija je izrazila sumnje u ponovnu uspostavu dugoročne održivosti SNCM-a, posebno s obzirom na sljedeće činjenice:
-
SNCM nije predvidio zatvaranje svih svojih gubitaških djelatnosti,
-
uspjeh plana restrukturiranja bio je usko povezan s ugovorom o prijenosu ovlasti za obavljanje usluga između Marseillea i Korzike za razdoblje od 1. siječnja 2007. do 31. prosinca 2012.,
-
nije provedeno smanjenje plovidbenog osoblja predviđeno planom iz 2002. i nije postignut porast produktivnosti od 10 %,
-
nedostatno smanjenje od 400 radnih mjesta u ekvivalentu punog radnog vremena i nedostatne mjere za porast produktivnosti predviđene planom iz 2006. zbog razlika u odnosu na plan iz 2002.
(352)
Francuska su tijela odgovorila da će se promjenom dioničara i provedbom triju mjera iz plana privatizacije SNCM-u omogućiti razvoj poslovanja na čvrstim temeljima te da deficitarnost određenih područja poslovanja nije nešto što se ne može ispraviti.
(353)
Komisija tvrdi da mjere predviđene planom restrukturiranja iz 2002. nisu na kraju mogle biti provedene, što je 2004. i 2005. prouzročilo izrazito pogoršanje rezultata društva. Porast prihoda od 20 milijuna EUR i porast naknade za javne usluge od 9 milijuna EUR nisu omogućili 2006. ponovno uspostavljanje operativne dobiti jer su porast cijene goriva i porast operativnih troškova bili daleko viši od predviđenih. Stručnjak Komisije utvrdio je da je provedbu poslovnog plana kupaca iznimno usporilo više događaja (163) i zaključuje da postoji rizik da će akumulirani gubitci biti znatno viši od onih početno predviđenih za 2007.
(354)
Stoga Komisija smatra da odgovori francuskih tijela nisu otklonili sve sumnje. Naime, činilo se opasnim povezati ponovnu uspostavu održivosti s dodjelom prijenosa ovlasti za obavljanje javnih usluga u razdoblju od 2007. do 2013. i uvođenjem triju mjera iz plana privatizacije čija zakonitost i spojivost s unutarnjim tržištem nisu potvrđeni. Vjerodostojnost plana za ponovnu uspostavu dugoročne održivosti poduzeća podrazumijeva barem da su usvojene pretpostavke realistične. Međutim u ovom konkretnom slučaju uspjeh plana zasniva se gotovo isključivo na ostvarivanju dvaju hipotetska događaja koje SNCM nema pod kontrolom. Nadalje, s obzirom na financijsko stanje SNCM-a u to doba, Komisiju zanima njegova sposobnost da financira potrebnu obnovu nekih svojih trajekata. Francuska su tijela međutim predstavila tu obnovu kao da će njome ostvariti cilj ponovne uspostave održivosti.
(355)
Komisija stoga smatra da uvjet za ponovnu uspostavu dugoročne održivosti predviđen smjernicama nije ispunjen.
6.2.2.3 Izbjegavanje neopravdanog narušavanja tržišnog natjecanja (kompenzacijske mjere)
(356)
U poništenoj odluci iz 2008. spomenute su četiri kompenzacijske mjere:
-
zatvaranje društva kćeri Corsica Marittima (82 000 putnika u 2000.), koje je bilo zaduženo za rute između Italije i Korzike, a stoga i povlačenje grupe SNCM s tržišta usluga između Italije i Korzike,
-
gotovo potpuno povlačenje SNCM-a s ruta između Toulona i Korzike, tržišta koje se 2002. sastojalo od čak 460 000 putnika,
-
ograničenje ukupnog broja ponuđenih mjesta i broja povratnih putovanja SNCM-a od 2003., posebno na rutama između Nice i Korzike,
-
prodaja četiri broda.
(357)
Komisija podsjeća da su francuska tijela predložila te mjere u odnosu na iznos potpore od 15,81 milijuna, koji odgovara potpori za restrukturiranje dodijeljenoj 2002.
(358)
Nakon poništenja odluke iz 2008. presudom od 11. rujna 2012. ukupni iznos potpore sada iznosi 210 milijuna EUR. Komisija smatra da njezine sumnje nisu mogle biti otklonjene zbog sljedećih razloga.
(359)
Kada je riječ o prodaji četiri broda predviđenoj restrukturiranjem iz 2002., Komisija napominje da je ta prodaja djelomično nadoknađena isporukom broda Danielle Casnova u lipnju 2002. te broda za mješoviti teret Paglia Orba i broda za mješoviti teret Pascal Paoli 2003.
(360)
Kada je riječ o zatvaranju povezanog društva Corsica Marittima, u točki 40. smjernica navodi se: „[o]tpis dugova i zatvaranje gubitaških djelatnosti, koji su u svakom slučaju potrebni za ponovno uspostavljanje održivosti, neće se smatrati smanjivanjem kapaciteta ili tržišne prisutnosti u smislu ocjenjivanja kompenzacijskih mjera”. Posljedično, zatvaranje povezanog društva Corsica Marittima, koje je bilo deficitarno od svojeg osnivanja 1990., ne može se ocijeniti kao kompenzacijska mjera, već više kao mjera kojom se doprinosi ponovnoj uspostavi dugoročne održivosti.
(361)
To se isto obrazloženje primjenjuje na usluge između Korzike i Nice. Komisija napominje da SNCM raspolaže manjinskim dijelom tržišta jer Corsica Ferries France ima tržišni udio od 70 % (164). Prema izvješću Stephens, za prijevozom s polaskom iz Nice, posebno tijekom ljeta, vlada jaka potražnja. Nadalje, potražnja na toj liniji prisutna je i izvan ljetne sezone. Rezultat poslovanja na toj je liniji, međutim, od 2004. do 2007. bio deficitaran. Posljedično, ta se mjera ne može ocijeniti kao kompenzacijska mjera, već više kao mjera kojom se doprinosi ponovnoj uspostavi dugoročne održivosti.
(362)
Komisija napominje i da se putnički promet između Korzike i luke u Toulonu znatno povećao, s manje od 200 000 putnika na godinu na gotovo 1 milijun u 2007. (165). U skladu s tim, gotovo potpuno povlačenje SNCM-a s te linije moglo bi se ocijeniti kao kompenzacijska mjera. Komisija napominje, međutim, da je linija Toulon - Korzika najmanje važna linija SNCM-a u pogledu broja putnika.
(363)
Ipak, čak i kada bi ta mjera bila ocijenjena kao kompenzacijska mjera, Komisija smatra da bi ona bila uvelike nedostatna. Naime, u članku 40. smjernica navodi se da „(m)jere moraju biti razmjerne ograničavajućem učinku potpore […]”. Kao što je već navedeno u uvodnim izjavama 341. i 342., Komisija tvrdi da su francuska tijela te mjere predložila u odnosu na iznos od 15,81 milijuna potpore, koji odgovara potpori za restrukturiranje dodijeljenoj 2002. S obzirom na to da ukupni iznos potpore sada iznosi oko 218 milijuna EUR, Komisija smatra da su predložene mjere nedostatne u odnosu na narušavanje tržišnog natjecanja uzrokovano dodjeljivanjem te potpore.
(364)
Stoga Komisija tvrdi da se sumnje u definiciju tih mjera, bilo kao kompenzacijskih bilo kao mjera potrebnih za ponovnu uspostavu održivosti, ne mogu otkloniti. U svakom slučaju, predviđene mjere i dalje su u velikoj mjeri nedostatne.
(365)
Francuska su tijela naglasila rizik od monopola u korist CFF-a u slučaju nestanka SNCM-a. Komisija smatra da francuska tijela nisu u dostatnoj mjeri dokazala postojanje i značaj tog rizika. Tržište prijevoza putnika i tereta između kontinentalne Francuske i Korzike otvoreno je i konkurentno svim prijevoznicima prisutnima na Mediteranu. To je tržište obilježeno i odsustvom prepreka ulasku na tržište. U svakom slučaju, položajem Corsica Ferries ne opravdava se narušavanje tržišnog natjecanja spornim mjerama.
(366)
U svjetlu prethodno iznesenog, Komisija zaključuje da predložene mjere ne ispunjuju kriterije iz točaka 38. do 42. smjernica.
VII. ZAKLJUČAK
7.1 NESPOJIVOST I POVRAT KAPITALNOG ULOGA KOJI SU PRIJAVILA FRANCUSKA TIJELA 2002. I TRI NOVE MJERE KOJE SU FRANCUSKA TIJELA PROVELA 2006.
(367)
Kapitalni ulog od 15,81 milijuna EUR koji su francuska tijela prijavila 2002. i tri nove mjere koje su francuska tijela provela 2006., odnosno, prodaja 100 % SNCM-a po negativnoj cijeni od 158 milijuna EUR, povećanje kapitala od 8,75 milijuna EUR koje je upisao CGMF i predujam po tekućem računu od 38,5 milijuna EUR u korist zaposlenika SNCM-a, jesu potpore u smislu članka 107. stavka 1. UFEU-a. Te su potpore nespojive s unutarnjim tržištem.
(368)
Komisija podsjeća da, u skladu s člankom 14. stavkom 1. Uredbe (EZ) br. 659/1999, sve potpore koje su nezakonite i nespojive s unutarnjim tržištem treba povući, tj. ostvariti njihov povrat od korisnika.
(369)
U svrhu tog povrata, francuska tijela, osim toga, moraju iznosu potpore pridodati kamatu koja se naplaćuje od dana kada je predmetna potpora stavljena na raspolaganje poduzeću do dana stvarnog povrata (166), u skladu s poglavljem V. Uredbe Komisije (EZ) br. 794/2004 (167).
7.2 NESPOJIVOST I POVRAT POTPORE ZA SANACIJU
(370)
Ako mjere prijavljene u okviru potpore za restrukturiranje ne ispunjuju uvjete spojivosti predviđene smjernicama, u načelu je potrebno snositi posljedice te nespojivosti u pogledu potpore za sanaciju koju su francuska tijela odobrila SNCM-u i koja je predmet Odluke Komisije od 17. srpnja 2002. te zatražiti njezin povrat.
(371)
Francuska su tijela 19. studenoga 2002. Komisiji proslijedila primjerak ugovora o predujmu u novcu između SNCM-a i CGMF-a te dokaze da je CGMF SNCM-u vratio predujam dvama virmanima 13. svibnja i 14. lipnja 2002.,
DONIJELA JE OVU ODLUKU:
Članak 1.
Kapitalni ulog od 15,81 milijuna EUR i tri nove mjere koje su francuska tijela provela 2006., odnosno prodaja 75 % SNCM-a po negativnoj cijeni od 158 milijuna EUR, povećanje kapitala od 8,75 milijuna EUR koje je upisao CGMF i predujam po tekućem računu od 38,5 milijuna EUR u korist zaposlenika SNCM-a, koje je Francuska provela u korist SNCM-a u suprotnosti s člankom 108. stavkom 3. UFEU-a, nezakonite su državne potpore nespojive s unutarnjim tržištem.
Članak 2.
1. Francuska je dužna ostvariti povrat potpore iz članka 1. od njezina korisnika.
2. Kamate na iznose za koje se ostvaruje povrat obračunavaju se od datuma na koji su stavljeni na raspolaganje korisniku do datuma njihova stvarnog povrata.
3. Kamate se obračunavaju na temelju složenog kamatnog računa u skladu s poglavljem V. Uredbe (EZ) br. 794/2004 i Uredbom Komisije (EZ) br. 271/2008 (168) o izmjeni Uredbe (EZ) br. 794/2004.
Članak 3.
1. Povrat potpora iz članka 1. provodi se neposredno i učinkovito.
2. Francuska je dužna pobrinuti se da se ova Odluka provede u roku od četiri mjeseca od datuma obavijesti o Odluci.
Članak 4.
1. U razdoblju od dva mjeseca od dana obavijesti o ovoj Odluci, Francuska je dužna Komisiji dostaviti sljedeće podatke:
(a)
ukupni iznos (glavnica i kamate) za koji je potrebno ostvariti povrat od korisnika;
(b)
podroban opis već poduzetih i predviđenih mjera radi poštovanja ove Odluke;
(c)
dokumente kojima se dokazuje da je korisniku naložen povrat potpore.
2. Francuska je dužna Komisiju obavješćivati o napretku nacionalnih mjera poduzetih radi provedbe ove Odluke do potpunog povrata potpore iz članka 1. Na zahtjev je dužna Komisiji odmah dostaviti sve podatke o mjerama koje su već poduzete i predviđene radi poštovanja ove Odluke. Dužna je dostaviti i podrobne podatke o iznosima potpore i kamatama koje je korisnik potpore već vratio.
Članak 5.
Ova je Odluka upućena Francuskoj Republici.
Sastavljeno u Bruxellesu 20. studenoga 2013.