EUROPA-PARLAMENTETS OG RÅDETS DIREKTIV (EU) 2015/2436
af 16. december 2015
om indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivning om varemærker
(omarbejdning)
(EØS-relevant tekst)
EUROPA-PARLAMENTET OG RÅDET FOR DEN EUROPÆISKE UNION HAR -
under henvisning til traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde, særlig artikel 114, stk. 1,
under henvisning til forslag fra Europa-Kommissionen,
efter fremsendelse af udkast til lovgivningsmæssig retsakt til de nationale parlamenter,
under henvisning til udtalelse fra Det Europæiske Økonomiske og Sociale Udvalg (1),
efter den almindelige lovgivningsprocedure (2), og
ud fra følgende betragtninger:
(1)
Der bør foretages en række ændringer af Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2008/95/EF (3). Direktivet bør af klarhedshensyn omarbejdes.
(2)
Direktiv 2008/95/EF har harmoniseret centrale bestemmelser i den materielle varemærkelovgivning, som på tidspunktet for vedtagelsen blev anset for på den mest direkte måde at påvirke det indre markeds funktionsmåde ved at hindre den frie bevægelighed for varer og den frie udveksling af tjenesteydelser i Unionen.
(3)
Varemærkebeskyttelsen i medlemsstaterne fungerer parallelt med den beskyttelse, der findes på EU-plan gennem EU-varemærker, som har ensartet karakter og er gyldige i hele Unionen som fastsat i Rådets forordning (EF) nr. 207/2009 (4). Sameksistensen og afbalancering af varemærkesystemer på nationalt plan og EU-plan er i realiteten en hjørnesten i Unionens tilgang til beskyttelsen af den intellektuelle ejendomsret.
(4)
I forlængelse af Kommissionens meddelelse af 16. juli 2008 om en europæisk strategi for industriel ejendomsret har Kommissionen gennemført en omfattende evaluering af, hvordan varemærkesystemet fungerer i Europa som helhed, på EU-plan og på nationalt plan samt de indbyrdes forbindelser mellem disse.
(5)
I sine konklusioner af 25. maj 2010 vedrørende den kommende revision af varemærkeordningen i Den Europæiske Union opfordrede Rådet Kommissionen til at forelægge forslag til revision af forordning (EF) nr. 207/2009 og direktiv 2008/95/EF. Revisionen af nævnte direktiv bør omfatte foranstaltninger til at opnå større overensstemmelse med forordning (EF) nr. 207/2009, hvilket således vil reducere antallet af divergerende områder i varemærkesystemet i Europa som helhed, idet national varemærkebeskyttelse samtidig bevares som en attraktiv mulighed for ansøgere. I denne sammenhæng bør komplementariteten mellem EU-varemærkesystemet og de nationale varemærkesystemer sikres.
(6)
Kommissionen konkluderede i sin meddelelse af 24. maj 2011 med titlen: »Et indre marked for intellektuelle ejendomsrettigheder«, at det for at leve op til det stadig stærkere krav fra de berørte parters side om hurtigere, bedre og mere strømlinede varemærkeregistreringssystemer, som også er mere konsistente, brugervenlige, offentligt tilgængelige og teknisk up-to-date, er nødvendigt at modernisere varemærkesystemet i hele Unionen samt at tilpasse det til internettidsalderen.
(7)
Det fremgår af en høring og evaluering, der har fundet sted inden for rammerne af dette direktiv, at der på trods af den tidligere delvise harmonisering af national ret fortsat findes områder, hvor yderligere harmonisering kan have en positiv indvirkning på konkurrenceevnen og væksten.
(8)
For at opfylde målet om at fremme og skabe et velfungerende indre marked og for at lette erhvervelse og beskyttelse af varemærker i Unionen til gavn for europæiske virksomheders, navnlig små og mellemstore virksomheders, vækst og konkurrenceevne er det nødvendigt at gå ud over den begrænsede indbyrdes tilnærmelse, som blev opnået på grundlag af direktiv 2008/95/EF, og udvide den indbyrdes tilnærmelse til andre aspekter af den materielle varemærkeret, der gælder for varemærker, som er beskyttet ved registrering i henhold til forordning (EF) nr. 207/2009.
(9)
For at gøre det nemmere at opnå og administrere registrering af varemærker i hele Unionen er det vigtigt ikke blot at tilnærme de materielle retsregler, men også procedurereglerne. Derfor bør de vigtigste procedureregler for registrering af varemærker i medlemsstaterne og i EU-varemærkesystemet tilpasses hinanden. Hvad angår procedurer i henhold til national ret, er det tilstrækkeligt at fastlægge de generelle principper, hvormed det overlades til medlemsstaterne at fastsætte nærmere regler.
(10)
Det er af afgørende betydning at sikre, at registrerede varemærker nyder samme beskyttelse under alle medlemsstaternes retssystemer. I tråd med den omfattende beskyttelse, der ydes til velkendte EU-varemærker i Unionen, bør der også på nationalt plan gives omfattende beskyttelse til alle registrerede velkendte varemærker i den pågældende medlemsstat.
(11)
Dette direktiv bør ikke gribe ind i medlemsstaternes fortsatte mulighed for at beskytte de ved brug erhvervede varemærker, men kun indeholde bestemmelser om disse varemærker, for så vidt angår deres forhold til de ved registrering erhvervede varemærker.
(12)
Virkeliggørelsen af målene for denne indbyrdes tilnærmelse af lovgivning forudsætter, at et registreret varemærkes erhvervelse og bevarelse i princippet underkastes de samme betingelser i samtlige medlemsstater.
(13)
Med henblik herpå bør der udarbejdes en liste med eksempler på tegn, der kan udgøre et varemærke, hvis de kan anvendes til at adskille en virksomheds varer eller tjenesteydelser fra andre virksomheders. For at opfylde målene for varemærkeregistreringssystemet, nemlig at opnå retssikkerhed og sikre god forvaltning, er det også vigtigt at kræve, at det pågældende tegn er af en sådan art, at det kan gengives på en måde, der er klar, præcis, kan stå alene, let tilgængelig, forståelig, bestandig og objektiv. Det bør derfor være tilladt at gengive et tegn på enhver passende måde under anvendelse af alment tilgængelig teknologi og således ikke nødvendigvis med grafiske midler, så længe gengivelsen giver tilstrækkelige garantier i den henseende.
(14)
Hindringer for registrering eller ugyldighedsgrunde, for så vidt angår selve varemærket, herunder at det mangler det fornødne særpræg, eller for så vidt angår konflikter mellem varemærket og ældre rettigheder, bør desuden angives på udtømmende vis, også selv om visse af disse grunde blot nævnes som en mulighed for medlemsstaterne, der således kan bevare eller medtage dem i deres lovgivning.
(15)
For at sikre, at de forskellige niveauer af beskyttelse af geografiske betegnelser i medfør af EU-lovgivningen og national ret anvendes på ensartet og udtømmende vis ved undersøgelsen af de absolutte og de relative hindringer for registrering i hele Unionen, bør dette direktiv omfatte de samme bestemmelser vedrørende geografiske betegnelser som forordning (EF) nr. 207/2009. Det er desuden hensigtsmæssigt at sikre, at omfanget af absolutte hindringer udvides til også at omfatte beskyttede traditionelle benævnelser for vin og garanterede traditionelle specialiteter.
(16)
Den af det registrerede varemærke ydede beskyttelse, hvis funktion navnlig er at sikre varemærkets funktion som angivelse af oprindelse, bør være fuldstændig i tilfælde af, at der er sammenfald mellem varemærket og det tilhørende tegn samt mellem varerne eller tjenesteydelserne. Beskyttelsen bør ligeledes gælde i tilfælde af lighed mellem varemærket og tegnet samt mellem varerne eller tjenesteydelserne. Det er nødvendigt at fortolke begrebet lighed på baggrund af risikoen for forveksling. Det bør være en udtrykkelig betingelse for beskyttelsen, at der er risiko for forveksling, hvilket må vurderes på grundlag af adskillige faktorer, herunder navnlig i hvor høj grad varemærket er kendt på markedet, den association, som det anvendte eller registrerede tegn fremkalder, lighedsgraden mellem varemærket og tegnet samt mellem de pågældende varer eller tjenesteydelser. Spørgsmålet om, hvordan en risiko for forveksling kan konstateres, navnlig bevisbyrden i den forbindelse, bør henhøre under de nationale retsplejeregler, som direktivet ikke bør berøre.
(17)
For at opnå retssikkerhed og fuld overensstemmelse med prioritetsprincippet, i henhold til hvilket et registreret ældre varemærke har forrang for senere registrerede varemærker, er det nødvendigt at fastsætte, at håndhævelsen af rettigheder, der er knyttet til varemærket, ikke bør berøre indehaverrettigheder, der er erhvervet inden varemærkets ansøgnings- eller prioritetsdato. En sådan tilgang er i overensstemmelse med artikel 16, stk. 1, i aftalen om handelsrelaterede intellektuelle ejendomsrettigheder af 15. april 1994 (»TRIPS-aftalen«).
(18)
Det er hensigtsmæssigt at fastsætte, at en krænkelse af et varemærke kun kan konstateres, hvis det etableres, at det krænkende mærke eller tegn anvendes i erhvervsmæssigt øjemed med henblik på at adskille varer eller tjenesteydelser. Anvendelse af tegnet med henblik på andet end at adskille varer eller tjenesteydelser bør være underlagt bestemmelserne i national ret.
(19)
Begrebet krænkelse af et varemærke bør også omfatte anvendelse af tegnet som et handelsnavn eller lignende betegnelse, når en sådan anvendelse foretages med henblik på at adskille varer eller tjenesteydelser.
(20)
For at opnå retssikkerhed og fuld overensstemmelse med særlig EU-lovgivning er det hensigtsmæssigt at fastsætte, at indehaveren af et varemærke bør have ret til at forbyde tredjemand at bruge et tegn i sammenlignende reklame, når denne sammenlignende reklame er i strid med Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2006/114/EF (5).
(21)
For at styrke varemærkebeskyttelsen og bekæmpe forfalskning mere effektivt og i overensstemmelse med medlemsstaternes internationale forpligtelser inden for rammerne af Verdenshandelsorganisationen (WTO), navnlig artikel V i den almindelige overenskomst om told og udenrigshandel om transitfrihed og, med hensyn til generiske lægemidler, »erklæringen om TRIPS-aftalen og folkesundhed«, der blev vedtaget af WTO-ministerkonferencen i Doha den 14. november 2001, bør indehaveren af et varemærke have ret til at forhindre, at tredjemand i erhvervsmæssigt øjemed fører varer ind i den medlemsstat, hvor varemærket er registreret, uden at disse overgår til fri omsætning dér, hvis sådanne varer kommer fra tredjelande og uden tilladelse er forsynet med et varemærke, som er identisk eller i det væsentlige er identisk med det varemærke, der er registreret for sådanne varer.
(22)
Med henblik herpå bør det være tilladt for varemærkeindehavere at forhindre indførsel af krænkende varer og placering heraf i alle toldsituationer, herunder navnlig transit, omladning, oplagring, frizoner, midlertidig opbevaring, aktiv forædling eller midlertidig indførsel, også når sådanne varer ikke er bestemt til at blive markedsført i den pågældende medlemsstat. Ved udførelsen af toldkontroller bør toldmyndighederne anvende de beføjelser og procedurer, der er fastsat i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 608/2013 (6), også på anmodning af rettighedshaverne. Toldmyndighederne bør navnlig udføre den relevante kontrol på grundlag af risikoanalysekriterier.
(23)
For at forlige behovet for at sikre en effektiv håndhævelse af varemærkerettigheder med behovet for at undgå hindringer for den frie handel med lovlige varer bør varemærkeindehaverens rettigheder bortfalde, hvis klarereren eller ihændehaveren af varerne under den efterfølgende retssag ved den retlige myndighed eller anden myndighed, der er kompetent til at træffe en materiel afgørelse om, hvorvidt det registrerede varemærke er blevet krænket, kan bevise, at indehaveren af det registrerede varemærke ikke har ret til at forbyde markedsføringen af varerne i det endelige bestemmelsesland.
(24)
Artikel 28 i forordning (EU) nr. 608/2013 fastsætter, at en rettighedshaver er erstatningsansvarlig over for ihændehaveren af varerne, hvis det bl.a. senere fastslås, at de pågældende varer ikke krænker en intellektuel ejendomsrettighed.
(25)
Der bør træffes hensigtsmæssige foranstaltninger med henblik på at sikre en smidig transit af generiske lægemidler. Hvad angår internationale fællesnavne (INN) som globalt anerkendte generiske navne for aktive stoffer i farmaceutiske præparater, er det afgørende at tage behørigt hensyn til de eksisterende begrænsninger af varemærkerettighedernes virkning. Indehaveren af et varemærke bør derfor ikke have ret til at forhindre tredjemand i at bringe varer ind i en medlemsstat, hvor varemærket er registreret, uden at disse overgår til fri omsætning dér, baseret på ligheder mellem det pågældende INN for det virksomme stof i lægemidlerne og varemærket.
(26)
For at give indehavere af registrerede varemærker mulighed for at bekæmpe forfalskning mere effektivt, bør de have ret til at forbyde anbringelse af et krænkende varemærke på varer og visse forberedende handlinger, der udføres forud for en sådan anbringelse.
(27)
De enerettigheder, der er knyttet til et varemærke, bør ikke give indehaveren ret til at forbyde tredjemands brug af tegn eller angivelser, der anvendes på loyal vis og således i overensstemmelse med god markedsføringsskik. For at skabe lige vilkår for handelsnavne og varemærker i betragtning af, at handelsnavne regelmæssigt gives ubegrænset beskyttelse i forhold til yngre varemærker, bør en sådan anvendelse kun anses for at omfatte anvendelse af tredjemands personnavn. Denne anvendelse bør endvidere i almindelighed tillade anvendelsen af deskriptive eller ikkedistinktive tegn eller angivelser. Indehaveren bør desuden ikke have ret til at forhindre den loyale og redelige brug af mærket med henblik på at identificere eller henvise til de pågældende varer eller tjenesteydelser som værende indehaverens varer eller tjenesteydelser. Tredjemands anvendelse af et varemærke med henblik på at henlede forbrugerens opmærksomhed på videresalg af ægte varer, der oprindelig blev solgt af eller med samtykke fra indehaveren af varemærket i Unionen, bør anses for loyale, så længe den samtidig er i overensstemmelse med god markedsføringsskik. Tredjemands anvendelse af et varemærke med henblik på kunstneriske udtryk bør anses for loyale, så længe den samtidig er i overensstemmelse med god markedsføringsskik. Desuden bør dette direktiv anvendes på en måde, som sikrer fuld respekt for de grundlæggende rettigheder og frihedsrettigheder, navnlig ytringsfriheden.
(28)
Det følger af princippet om fri bevægelighed for varer, at indehaveren af et varemærke ikke bør have ret til at forbyde tredjemand at anvende varemærket i forbindelse med varer, der af indehaveren eller med dennes samtykke er bragt i omsætning i Unionen under dette varemærke, medmindre indehaveren har en rimelig grund til at modsætte sig fortsat markedsføring af de pågældende varer.
(29)
Det er af hensyn til retssikkerheden vigtigt at fastsætte, uden at præjudicere indehaveren af et ældre varemærkes interesser, at indehaveren af et ældre varemærke ikke længere kan anmode om, at et varemærke, der er yngre end dennes varemærke, erklæres ugyldigt, eller modsætte sig anvendelsen af dette varemærke, hvis den pågældende indehaver bevidst i en længere periode har tålt, at dette anvendes, medmindre der er ansøgt om registrering af det yngre varemærke i ond tro.
(30)
For at opnå retssikkerhed og beskytte lovligt erhvervede varemærkerettigheder er det hensigtsmæssigt og nødvendigt- med forbehold af princippet om, at det yngre varemærke ikke kan håndhæves over for det ældre varemærke- at fastsætte, at indehavere af ældre varemærker ikke bør have ret til at opnå afslag på eller ugyldiggørelse af eller modsætte sig anvendelsen af et yngre mærke, hvis dette yngre varemærke er erhvervet på et tidspunkt, hvor det ældre varemærke kunne erklæres ugyldigt eller fortabes, f.eks. fordi det endnu ikke havde opnået særpræg gennem indarbejdelse, eller hvis det ældre varemærke ikke ville kunne håndhæves mod det yngre varemærke, fordi de nødvendige betingelser ikke var til stede, f.eks. når det ældre varemærke endnu ikke er velkendt.
(31)
Varemærker opfylder kun deres formål, som er at adskille varer eller tjenesteydelser og give forbrugerne mulighed for at træffe et informeret valg, når de faktisk anvendes på markedet. Kravet om brug, er også nødvendigt for at reducere antallet af varemærker, der registreres og beskyttes i Unionen, og derved også antallet af konflikter imellem disse. Det er derfor særdeles vigtigt at kræve, at de registrerede varemærker rent faktisk bruges i forbindelse med de varer eller tjenesteydelser, for hvilke de er registreret, eller at de kan fortabes, hvis de ikke bruges i den forbindelse inden for en frist på fem år fra datoen for registreringsprocedurens afslutning.
(32)
Et registreret varemærke bør derfor kun beskyttes, for så vidt det faktisk anvendes, og et registreret ældre varemærke bør ikke give indehaveren ret til at gøre indsigelse mod eller ugyldiggøre et yngre varemærke, hvis den pågældende indehaver ikke rent faktisk har anvendt sit varemærke. Medlemsstaterne bør endvidere fastsætte bestemmelse om, at et varemærke ikke på gyldig vis kan påberåbes i en sag om varemærkekrænkelse, hvis det som følge af en påstand fastslås, at varemærket kan fortabes, eller, når sagen anlægges mod en senere rettighed, kunne fortabes på det tidspunkt, hvor den senere rettighed blev opnået.
(33)
Det er hensigtsmæssigt at fastsætte, at når der sker påberåbelse af anciennitet for et nationalt mærke eller et varemærke, der er registreret i henhold til internationale ordninger med retsvirkning i medlemsstaten, i forhold til et EU-varemærke, og der efterfølgende er blevet givet afkald på det mærke, der danner grundlag for påberåbelsen af anciennitet, eller det er ladet bortfalde, vil gyldigheden af det pågældende mærke stadig kunne anfægtes. En sådan anfægtelse bør begrænses til situationer, hvor mærket kunne være blevet erklæret ugyldigt eller fortabt på det tidspunkt, hvor det blev slettet af registret.
(34)
For at sikre sammenhæng og for at fremme den erhvervsmæssige udnyttelse af varemærker i Unionen bør de gældende regler for varemærker som genstand for ejendomsret i det omfang, det er hensigtsmæssigt, bringes på linje med dem, der allerede er indført for EU-varemærker, og de bør indeholde regler om tildeling og overdragelse, licens, tingslige rettigheder og tvangsfuldbyrdelse.
(35)
Kollektivvaremærker har vist sig at være et nyttigt redskab for at fremme varer eller tjenesteydelser med specifikke fælles egenskaber. Det er derfor hensigtsmæssigt at sikre, at nationale kollektivvaremærker er omfattet af regler svarende til de regler, der gælder for EU-kollektivmærker.
(36)
For at forbedre og fremme adgangen til varemærkebeskyttelse og for at øge retssikkerhed og retlig forudsigelighed bør proceduren for registrering af varemærker i medlemsstaterne være effektiv og gennemsigtig, ligesom den bør foretages efter regler svarende til dem, der gælder for EU-varemærker.
(37)
For at opnå retssikkerhed med hensyn til beskyttelsesomfanget for varemærkerettigheder og fremme adgangen til varemærkebeskyttelse bør angivelsen og klassificeringen af varer og tjenesteydelser, der er omfattet af en varemærkeansøgning, følge de samme regler i alle medlemsstater, ligesom de bør rettes ind efter dem, der gælder for EU-varemærker. For at gøre det muligt for de kompetente myndigheder og de økonomiske aktører at fastslå omfanget af den varemærkebeskyttelse, der søges, alene på grundlag af ansøgningen, bør angivelsen af varer og tjenesteydelser være tilstrækkelig klar og præcis. Generelle begreber bør fortolkes således, at de kun omfatter varer og tjenesteydelser, som tydeligt er omfattet af ordene i deres bogstavelige forstand. Af hensyn til klarheden og retssikkerheden bør medlemsstaternes centrale kontorer for industriel ejendomsret og Benelux-kontoret for intellektuel ejendomsret i samarbejde med hinanden bestræbe sig på at udarbejde en liste, som afspejler deres respektive administrative praksis med hensyn til klassificering af varer og tjenesteydelser.
(38)
For at sikre en effektiv varemærkebeskyttelse bør medlemsstaterne give adgang til en effektiv administrativ indsigelsesprocedure, der som minimum giver indehaveren af ældre varemærkerettigheder og enhver person, der i henhold til den relevante lovgivning har adgang til at udøve de rettigheder, som hidrører fra en beskyttet oprindelsesbetegnelse eller geografisk betegnelse, mulighed for at gøre indsigelse mod registreringen af et varemærke. For desuden at give adgang til effektive midler til at opnå fortabelse af varemærker eller erklære dem ugyldige bør medlemsstaterne indføre en administrativ procedure for fortabelse eller ugyldiggørelse inden for gennemførelsesperioden på syv år efter dette direktivs ikrafttræden.
(39)
Det er ønskeligt, at medlemsstaternes centrale kontorer for industriel ejendomsret og Benelux-kontoret for intellektuel ejendomsret samarbejder med hinanden og med Den Europæiske Unions Kontor for Intellektuel Ejendomsret vedrørende alle aspekter af registreringen og administrationen af varemærker for at fremme konvergens mellem praksis og redskaber, såsom udarbejdelse og ajourføring af fælles eller forbundne databaser og portaler for høring og søgning. Medlemsstaterne bør endvidere sikre, at deres kontorer samarbejder med hinanden og med Den Europæiske Unions Kontor for Intellektuel Ejendomsret inden for alle andre områder af deres aktiviteter, der er relevante for beskyttelse af varemærker i Unionen.
(40)
Dette direktiv bør ikke udelukke, at varemærkerne underkastes andre af medlemsstaternes retsregler end varemærkeretten, såsom bestemmelser om illoyal konkurrence, erstatningsansvar eller forbrugerbeskyttelse.
(41)
Medlemsstaterne er bundet af Pariserkonventionen om beskyttelse af industriel ejendomsret (»Pariserkonventionen«) og TRIPS-aftalen. Det er nødvendigt, at dette direktiv er i fuldstændig overensstemmelse med denne konvention og denne aftale. De af medlemsstaternes forpligtelser, der er en følge af denne konvention og denne aftale, bør ikke berøres af dette direktiv. I givet fald bør artikel 351, stk. 2, i traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde finde anvendelse.
(42)
Målene for dette direktiv, nemlig at fremme og skabe et velfungerende indre marked og at lette registreringen, administrationen og beskyttelsen af varemærker i Unionen til gavn for væksten og konkurrenceevnen, kan ikke i tilstrækkelig grad opfyldes af medlemsstaterne, men kan på grund af deres omfang og virkninger bedre nås på EU-plan; Unionen kan derfor vedtage foranstaltninger i overensstemmelse med nærhedsprincippet, jf. artikel 5 i traktaten om Den Europæiske Union. I overensstemmelse med proportionalitetsprincippet, jf. nævnte artikel, går dette direktiv ikke videre, end hvad der er nødvendigt for at nå disse mål.
(43)
Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 95/46/EF (7) regulerer den behandling af personoplysninger, der udføres i medlemsstaterne inden for rammerne af nærværende direktiv.
(44)
Den Europæiske Tilsynsførende for Databeskyttelse er blevet hørt i overensstemmelse med artikel 28, stk. 2, i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 45/2001 (8) og afgav en udtalelse den 11. juli 2013.
(45)
Forpligtelsen til at gennemføre nærværende direktiv i national ret bør kun omfatte de bestemmelser, hvori der er foretaget indholdsmæssige ændringer i forhold til det tidligere direktiv. Forpligtelsen til at gennemføre de bestemmelser, der er uændrede, følger af det tidligere direktiv.
(46)
Nærværende direktiv bør ikke berøre medlemsstaternes forpligtelser i henhold til direktiv 2008/95/EF med hensyn til fristen for gennemførelse af Rådets direktiv 89/104/EØF (9) i national ret som fastsat i bilag I, del B, til direktiv 2008/95/EF -
VEDTAGET DETTE DIREKTIV:
KAPITEL 1
GENERELLE BESTEMMELSER
Artikel 1
Anvendelsesområde
Dette direktiv finder anvendelse på ethvert varemærke for varer og tjenesteydelser, der er genstand for registrering eller en ansøgning om registrering i en medlemsstat som et individuelt varemærke, et garanti- eller certificeringsmærke eller et kollektivmærke, eller som er genstand for en registrering eller en ansøgning om registrering hos Benelux-kontoret for intellektuel ejendomsret eller for en international registrering med retsvirkning i en medlemsstat.
Artikel 2
Definitioner
I dette direktiv forstås ved:
a) »kontor«: det centrale kontor for industriel ejendomsret i den medlemsstat eller Benelux-kontoret for intellektuel ejendomsret, der varetager registrering af varemærker
b) »register«: et kontors varemærkeregister.
KAPITEL 2
MATERIEL VAREMÆRKERET
AFDELING 1
Tegn, der kan udgøre et varemærke
Artikel 3
Tegn, der kan udgøre et varemærke
Et varemærke kan bestå af alle tegn, navnlig ord, herunder personnavne, eller afbildninger, bogstaver, tal, farver, varens form eller vareemballagens form eller lyde, for så vidt disse er egnede til at:
a)
adskille en virksomheds varer eller tjenesteydelser fra andre virksomheders, og
b)
blive gengivet i registret på en måde, der gør det muligt for de kompetente myndigheder og offentligheden at fastslå den klare og præcise genstand for den beskyttelse, som dets indehaver indrømmes.
AFDELING 2
Hindringer for registrering eller ugyldighedsgrunde
Artikel 4
Absolutte hindringer for registrering eller ugyldighedsgrunde
1. Følgende kan ikke registreres eller kan, hvis registreret, erklæres ugyldigt:
a)
tegn, som ikke kan udgøre et varemærke
b)
varemærker, som mangler fornødent særpræg
c)
varemærker, som udelukkende består af tegn eller angivelser, der i omsætningen kan tjene til at betegne varernes eller tjenesteydelsernes art, beskaffenhed, mængde, anvendelse, værdi, geografiske oprindelse eller tidspunktet for varernes fremstilling eller for præstationen af tjenesteydelsen eller andre egenskaber ved varerne eller tjenesteydelserne
d)
varemærker, som udelukkende består af tegn eller angivelser, der i daglig sprogbrug eller efter redelig og almindelig markedsføringsskik er blevet almindelige som betegnelse for varerne eller tjenesteydelserne
e)
tegn, som udelukkende består af
i)
formen eller en anden egenskab, der følger af varernes egen karakter
ii)
formen eller en anden egenskab ved varer, som er nødvendig for at opnå et teknisk resultat
iii)
formen eller en anden egenskab, der giver varerne en væsentlig værdi
f)
varemærker, som strider mod den offentlige orden eller sædelighed
g)
varemærker, som har en sådan karakter, at de vil kunne vildlede offentligheden, f.eks. med hensyn til varens eller tjenesteydelsens art, beskaffenhed eller geografiske oprindelse
h)
varemærker, der ikke er godkendt af de kompetente myndigheder, og som skal afslås eller ophæves i henhold til artikel 6b i Pariserkonventionen
i)
varemærker, som er udelukket fra registrering i henhold til EU-lovgivningen eller national ret i den pågældende medlemsstat eller internationale aftaler, i hvilke Unionen eller den pågældende medlemsstat er part, og som giver beskyttelse af oprindelsesbetegnelser og geografiske betegnelser
j)
varemærker, som er udelukket fra registrering i henhold til EU-lovgivningen eller internationale aftaler, i hvilke Unionen er part, og som giver beskyttelse af traditionelle benævnelser for vin
k)
varemærker, som er udelukket fra registrering i henhold til EU-lovgivningen eller internationale aftaler, i hvilke Unionen er part, og som giver beskyttelse af garanterede traditionelle specialiteter
l)
varemærker, der består af eller i deres væsentlige elementer gengiver en ældre plantesortsbetegnelse, der er registreret i overensstemmelse med EU-lovgivningen eller national ret i den pågældende medlemsstat eller internationale aftaler, i hvilke Unionen eller den pågældende medlemsstat er part, og som giver beskyttelse af plantesortsrettigheder og vedrører plantesorter af samme eller nært beslægtede arter.
2. Et varemærke kan erklæres ugyldigt, hvis ansøgeren har ansøgt om registrering af et varemærke i ond tro. En medlemsstat kan desuden fastsætte, at et sådant varemærke ikke kan registreres.
3. En medlemsstat kan fastsætte, at et varemærke ikke kan registreres eller, hvis registreret, kan erklæres ugyldigt, i det omfang:
a)
brugen af dette varemærke kan forbydes i henhold til anden lovgivning end varemærkeretten i den pågældende medlemsstat eller Unionen
b)
varemærket omfatter et tegn af stor symbolsk værdi, navnlig et religiøst symbol
c)
varemærket omfatter andre tegn, emblemer og våben end de i artikel 6b i Pariserkonventionen omhandlede, som har offentlig interesse, medmindre deres registrering er blevet tilladt af den kompetente myndighed efter medlemsstatens ret.
4. Et varemærke må ikke udelukkes fra registrering efter stk. 1, litra b), c) eller d), hvis det inden datoen for ansøgning om registrering, som følge af den brug, der er gjort deraf, har fået fornødent særpræg. Et varemærke kan ikke erklæres ugyldigt af samme grunde, hvis det inden datoen for begæringen om ugyldighed, som følge af den brug, der er gjort deraf, har fået fornødent særpræg.
5. En medlemsstat kan fastsætte bestemmelse om, at stk. 4 også skal gælde, når særpræget først opnås efter datoen for ansøgning om registrering, men før registreringsdatoen.
Artikel 5
Relative hindringer for registrering eller ugyldighedsgrunde
1. Et varemærke kan ikke registreres eller kan, hvis det er registreret, erklæres ugyldigt, hvis:
a)
det er identisk med et ældre varemærke, og de varer eller tjenesteydelser, for hvilke varemærket er ansøgt om registrering af eller er registreret, er identiske med de varer eller tjenesteydelser, for hvilke det ældre varemærke er beskyttet
b)
der i offentlighedens bevidsthed er risiko for forveksling, herunder at der er en forbindelse med det ældre varemærke, fordi det yngre varemærke er identisk med eller ligner det ældre varemærke, og varerne eller tjenesteydelserne er identiske eller lignende.
2. Ved de i stk. 1 omhandlede »ældre varemærker« forstås:
a)
varemærker af følgende kategorier med en dato for ansøgning om registrering, der ligger før datoen for ansøgning om registrering af varemærket, i givet fald under hensyntagen til den prioritet, der gøres gældende til støtte for disse varemærker:
i)
EU-varemærker
ii)
varemærker, der er registreret i den pågældende medlemsstat eller, for så vidt angår Belgien, Luxembourg eller Nederlandene, hos Benelux-kontoret for intellektuel ejendomsret
iii)
varemærker, som er registreret i henhold til internationale ordninger med virkning i den pågældende medlemsstat
b)
EU-varemærker, for hvilke der i overensstemmelse med forordning (EF) nr. 207/2009 med fuld ret påberåbes anciennitet i forhold til et af de i litra a), nr. ii) og iii), omhandlede varemærker, også selv om der er givet afkald på sidstnævnte, eller det er ladet bortfalde
c)
ansøgninger om de under litra a) og b) omhandlede varemærker med forbehold af deres registrering
d)
varemærker, som på datoen for ansøgning om registrering af varemærket eller, i givet fald, om den prioritet, der gøres gældende til støtte for ansøgningen om registrering af varemærket, er »vitterlig kendt« i den pågældende medlemsstat i den i Pariserkonventionens artikel 6a angivne betydning.
3. Et varemærke kan endvidere ikke registreres eller kan, hvis registreret, erklæres ugyldigt, såfremt:
a)
det er identisk med eller ligner et ældre varemærke, uanset om de varer eller tjenesteydelser, for hvilke det er ansøgt eller er registreret, er identiske med, ligner eller ikke ligner dem, for hvilke det ældre varemærke er registreret, når det ældre varemærke er velkendt i den medlemsstat, for hvilken der ansøges om registrering, eller i hvilken varemærket er registreret, eller i tilfælde af et EU-varemærke, er velkendt i Unionen, og brugen af det yngre varemærke uden rimelig grund ville medføre en utilbørlig udnyttelse af det ældre varemærkes særpræg eller renommé, eller sådan brug ville skade dette særpræg eller renommé
b)
varemærkeindehaverens agent eller repræsentant ansøger om registrering af varemærket i eget navn uden indehaverens samtykke, medmindre agenten eller repræsentanten kan retfærdiggøre for sin handling
c)
og i det omfang, i henhold til EU-lovgivningen eller den pågældende medlemsstats ret, som giver beskyttelse af oprindelsesbetegnelser og geografiske betegnelser,
i)
der allerede er indgivet en ansøgning om en oprindelsesbetegnelse eller en geografisk betegnelse i overensstemmelse med EU-lovgivningen eller den pågældende medlemsstats ret før datoen for ansøgning om registrering af varemærket eller datoen for den prioritet, der gøres gældende til støtte for ansøgningen, med forbehold af dets senere registrering
ii)
oprindelsesbetegnelsen eller den geografiske betegnelse giver den person, der i henhold til den relevante lovgivning har adgang til at udøve de rettigheder, som hidrører herfra, ret til at forbyde brugen af et yngre varemærke.
4. En medlemsstat kan fastsætte bestemmelse om, at et varemærke ikke kan registreres eller, hvis registreret, kan erklæres ugyldigt, hvis og i det omfang:
a)
der er erhvervet rettigheder til et ikkeregistreret varemærke eller til et andet i erhvervsmæssigt øjemed anvendt tegn før datoen for ansøgning om registrering af det yngre varemærke eller datoen for den prioritet, der gøres gældende til støtte for ansøgningen om registrering af det yngre varemærke, og der til det ikkeregistrerede varemærke eller til det andet tegn er knyttet en ret for indehaveren til at forbyde anvendelsen af et yngre varemærke
b)
der kan nedlægges forbud mod brug af varemærket på grundlag af en anden ældre rettighed end de i stk. 2 og i nærværende stykkes litra a) omhandlede rettigheder, herunder navnlig:
i)
retten til et navn
ii)
retten til et portræt
iii)
en ophavsret
iv)
en industriel ejendomsret
c)
varemærket kan forveksles med et ældre varemærke, der er beskyttet i udlandet, forudsat at ansøgeren var i ond tro på datoen for indgivelsen af ansøgningen.
5. Medlemsstaterne sikrer, at der under passende omstændigheder ikke er en forpligtelse til at afslå registrering eller erklære varemærket ugyldigt, når indehaveren af det ældre varemærke eller andre ældre rettigheder giver sit samtykke til registreringen af det yngre mærke.
6. Enhver medlemsstat kan uanset stk. 1-5 fastsætte bestemmelse om, at de hindringer for registrering eller ugyldighedsgrunde, der var gældende i den pågældende medlemsstat inden ikrafttrædelsesdatoen for de bestemmelser, der er nødvendige for at efterkomme direktiv 89/104/EØF, skal finde anvendelse på varemærker, der er anmeldt inden denne dato.
Artikel 6
Efterfølgende konstatering af et varemærkes ugyldighed eller fortabelse
Når ancienniteten af et nationalt varemærke eller et varemærke, der er registreret i henhold til internationale ordninger med virkning i medlemsstaten, og der er givet afkald på det eller det er ladet bortfalde, påberåbes for et EU-varemærke, kan ugyldigheden eller fortabelsen af det varemærke, der udgør grundlaget for påberåbelsen af anciennitet, konstateres efterfølgende, såfremt ugyldigheden eller fortabelsen kunne have været erklæret på det tidspunkt, hvor der blev givet afkald på mærket eller det bortfaldt. I så fald har ancienniteten ikke længere nogen virkning.
Artikel 7
Hindringer for registrering eller ugyldighedsgrunde for visse varer eller tjenesteydelser
Såfremt der kun er hindringer for registrering af varemærket eller grunde til dets ugyldighed for en del af de varer eller tjenesteydelser, for hvilke et varemærke søges eller er blevet registreret, skal varemærket kun udelukkes fra registrering eller erklæres ugyldigt, for så vidt angår de pågældende varer eller tjenesteydelser.
Artikel 8
Mangel på særpræg eller renommé for et ældre varemærke, der forhindrer et registreret varemærkes ugyldighed
En begæring om ugyldighed på grundlag af et ældre varemærke kan ikke imødekommes på datoen for begæringen om ugyldiggørelse, hvis den ikke ville være blevet imødekommet på ansøgnings- eller prioritetsdatoen for det yngre varemærke af en af følgende grunde:
a)
det ældre varemærke, der kan erklæres ugyldigt i henhold til artikel 4, stk. 1, litra b), c) eller d), endnu ikke havde fået fornødent særpræg som omhandlet i artikel 4, stk. 4
b)
begæringen om ugyldighed er baseret på artikel 5, stk. 1, litra b), og det ældre varemærke endnu ikke havde fået fornødent særpræg til at støtte en konklusion om risiko for forveksling i henhold til artikel 5, stk. 1, litra b)
c)
begæringen om ugyldighed er baseret på artikel 5, stk. 3, litra a), og det ældre varemærke endnu ikke havde opnået et renommé, jf. artikel 5, stk. 3, litra a).
Artikel 9
Fortabelse af retten til at anmode om ugyldiggørelse på grund af passivitet
1. En indehaver af et af de i artikel 5, stk. 2, eller artikel 5, stk. 3, litra a), omhandlede ældre varemærker, som i en medlemsstat i fem på hinanden følgende år har tålt og været bekendt med brugen af et yngre varemærke, der er registreret i denne medlemsstat, har ikke længere under henvisning til det ældre varemærke ret til at begære dette yngre varemærke ugyldigt for varer eller tjenesteydelser, for hvilke det yngre varemærke er blevet anvendt, medmindre ansøgningen om det yngre varemærke er indgivet i ond tro.
2. Medlemsstaterne kan bestemme, at nærværende artikels stk. 1 skal finde anvendelse på indehaveren af enhver anden i artikel 5, stk. 4, litra a) eller b), omhandlet ældre rettighed.
3. I de i stk. 1 eller 2 omhandlede tilfælde kan indehaveren af et yngre registreret varemærke ikke modsætte sig brugen af en ældre rettighed, selv om denne rettighed ikke længere kan gøres gældende mod det yngre varemærke.
AFDELING 3
Tilknyttede rettigheder og begrænsninger
Artikel 10
Rettigheder knyttet til et varemærke
1. Registreringen af et varemærke giver indehaveren en eneret.
2. Med forbehold af indehaverrettigheder erhvervet inden det registrerede varemærkes ansøgnings- eller prioritetsdato, kan indehaveren af det pågældende registrerede varemærke forbyde tredjemand, der ikke har den pågældende indehavers samtykke, at gøre erhvervsmæssig brug af ethvert tegn i forbindelse med varer eller tjenesteydelser, når:
a)
tegnet er identisk med varemærket og anvendes i forbindelse med varer eller tjenesteydelser, som er identiske med dem, for hvilke varemærket er registreret
b)
tegnet er identisk med eller ligner varemærket og anvendes i forbindelse med varer eller tjenesteydelser, som er identiske med eller ligner de varer eller tjenesteydelser, for hvilke varemærket er registreret, hvis der i offentlighedens bevidsthed er risiko for forveksling; risikoen for forveksling indbefatter risikoen for, at der antages at være en forbindelse mellem tegnet og varemærket
c)
tegnet er identisk med eller ligner varemærket, uanset om det anvendes i forbindelse med varer eller tjenesteydelser, der er identiske med, ligner eller ikke ligner dem, for hvilke varemærket er registreret, når varemærket er velkendt i medlemsstaten, og brugen af tegnet uden rimelig grund medfører en utilbørlig udnyttelse af varemærkets særpræg eller renommé eller sådan brug skader dette særpræg eller renommé.
3. Navnlig følgende kan forbydes i medfør af stk. 2:
a)
at anbringe tegnet på varerne eller på deres emballage
b)
at udbyde varerne til salg, at markedsføre dem eller oplagre dem med disse formål eller at tilbyde eller præstere tjenesteydelser under tegnet
c)
at importere eller eksportere varerne under tegnet
d)
at anvende tegnet som handels- eller firmanavn eller en del af et handels- eller firmanavn
e)
at anvende tegnet på forretningspapirer og i reklameøjemed
f)
at anvende tegnet i sammenlignende reklame på en måde, der er i strid med direktiv 2006/114/EF.
4. Med forbehold af indehaverrettigheder erhvervet inden det registrerede varemærkes ansøgnings- eller prioritetsdato kan indehaveren af det pågældende varemærke også forhindre tredjemand i at bringe varer ind i den medlemsstat, hvor varemærket er registreret, i erhvervsmæssigt øjemed, uden at disse overgår til fri omsætning dér, hvis sådanne varer, herunder deres emballage, kommer fra tredjelande og uden tilladelse er forsynet med et varemærke, som er identisk med det varemærke, der er registreret for sådanne varer, eller som, for så vidt angår dets væsentligste aspekter, ikke kan skelnes fra dette varemærke.
Den ret, som varemærkeindehaveren har i henhold til første afsnit, bortfalder, hvis der under sagen, der skal fastlægge, om det registrerede varemærke er blevet krænket, iværksat i overensstemmelse med forordning (EU) nr. 608/2013, fremlægges dokumentation af klarereren eller ihændehaveren af varerne for, at indehaveren af det registrerede varemærke ikke har ret til at forbyde markedsføring af varerne i det endelige bestemmelsesland.
5. Hvis en medlemsstats ret ikke gjorde det muligt at forbyde brugen af et tegn på de i stk. 2, litra b) eller c), omhandlede betingelser forud for ikrafttrædelsesdatoen for de bestemmelser, der er nødvendige for at efterkomme direktiv 89/104/EØF i den pågældende medlemsstat, kan den fortsatte brug af dette tegn ikke hindres under påberåbelse af de til varemærket knyttede rettigheder.
6. Stk. 1, 2, 3 og 5 berører ikke de i en medlemsstat gældende bestemmelser vedrørende beskyttelse mod brug af et tegn, der har et andet formål end at adskille varer eller tjenesteydelser, når brugen af dette tegn uden rimelig grund medfører en utilbørlig udnyttelse af varemærkets særpræg eller renommé, eller sådan brug skader dette særpræg eller renommé.
Artikel 11
Retten til at forbyde forberedende handlinger vedrørende brug af emballage eller andre midler
Hvis der er risiko for, at emballage, etiketter, mærker, sikkerheds- eller ægthedskomponenter eller udstyr eller andre midler, hvorpå varemærket er anbragt, kunne blive anvendt i forbindelse med varer eller tjenesteydelser, og denne anvendelse vil udgøre en krænkelse af varemærkeindehaverens rettigheder i henhold til artikel 10, stk. 2 og 3, har indehaveren af det pågældende varemærke ret til at forbyde følgende handlinger, hvis de udføres i erhvervsmæssigt øjemed:
a)
at anbringe et tegn, der er identisk med eller ligner varemærket, på emballage, etiketter, mærker, sikkerheds- eller ægthedskomponenter eller udstyr eller andre midler, hvorpå mærket kan anbringes
b)
at udbyde eller markedsføre, eller oplagre med disse formål, eller at importere eller eksportere emballage, etiketter, mærker, sikkerheds- eller ægthedskomponenter eller udstyr eller andre midler, hvorpå mærket er anbragt.
Artikel 12
Gengivelse af varemærker i opslagsværker
Giver gengivelsen af et varemærke i et leksikon, en encyklopædi eller et lignende opslagsværk i trykt eller elektronisk form det indtryk, at det udgør den generiske betegnelse for de varer eller tjenesteydelser, for hvilke varemærket er registreret, skal udgiveren af værket efter anmodning fra indehaveren af varemærket hurtigst muligt og, hvis der er tale om værker i trykt form, senest i den næste udgave af værket sørge for, at gengivelsen af varemærket ledsages af en angivelse af, at det er et registreret varemærke.
Artikel 13
Forbud mod brug af et varemærke, der er registreret i en agents eller repræsentants navn
1. Er et varemærke registreret i en agents eller en repræsentants navn på vegne af en person, der er indehaver af dette varemærke, uden indehaverens samtykke, har indehaveren ret til at gøre en eller begge af følgende:
a)
modsætte sig, at agenten eller repræsentanten anvender varemærket, eller
b)
kræve, at varemærket overdrages til den pågældende indehaver.
2. Stk. 1 finder ikke anvendelse, når agenten eller repræsentanten kan begrunde sin handling.
Artikel 14
Begrænsninger i et varemærkes retsvirkninger
1. Et varemærke giver ikke indehaveren ret til at forbyde tredjemand at gøre erhvervsmæssig brug af:
a)
tredjemandens navn eller adresse, hvis den pågældende tredjemand er en fysisk person
b)
tegn eller angivelser uden særpræg eller vedrørende varernes eller tjenesteydelsernes art, beskaffenhed, mængde, anvendelse, værdi, geografiske oprindelse, tidspunktet for varens fremstilling eller for præstationen af tjenesteydelsen eller andre egenskaber ved varerne eller tjenesteydelserne
c)
varemærket for at identificere eller henvise til varer eller tjenesteydelser som tilhørende indehaveren af det pågældende varemærke, navnlig når anvendelsen af varemærket er nødvendig for at angive anvendelsen af en vare eller tjenesteydelse, navnlig som tilbehør eller reservedele.
2. Stk. 1 finder kun anvendelse, når tredjemands anvendelse er i overensstemmelse med god markedsføringsskik.
3. Et varemærke giver ikke indehaveren ret til at forbyde tredjemand at gøre erhvervsmæssig brug af ældre rettigheder, som kun har lokalt afgrænset karakter, hvis rettighederne er anerkendt i den pågældende medlemsstats ret og anvendelse af den pågældende rettighed er inden for grænserne af det område, hvor de er anerkendt.
Artikel 15
Konsumption af de rettigheder, der er knyttet til varemærket
1. Et varemærke giver ikke indehaveren ret til at forbyde dets brug for varer, som af indehaveren selv eller med indehaverens samtykke er markedsført inden for Unionen under dette varemærke.
2. Stk. 1 finder ikke anvendelse, hvis indehaveren har rimelig grund til at modsætte sig fortsat markedsføring af varerne, især i tilfælde, hvor disses tilstand er ændret eller forringet, efter at de er markedsført.
Artikel 16
Brug af varemærket
1. Såfremt indehaveren ikke inden fem år fra datoen for registreringsprocedurens afslutning har gjort reel brug af varemærket i medlemsstaten for de varer eller tjenesteydelser, for hvilke det er registreret, eller hvis sådan brug har været suspenderet i en sammenhængende periode på fem år, underkastes varemærket de i artikel 17, artikel 19, stk. 1, artikel 44, stk. 1 og 2, og artikel 46, stk. 3 og 4, omhandlede begrænsninger og sanktioner, medmindre der foreligger rimelig grund til, at brug ikke har fundet sted.
2. Giver en medlemsstat mulighed for indsigelse efter registreringen, regnes den i stk. 1 omhandlede femårsperiode fra den dato, hvor mærket ikke længere kan anfægtes eller, i tilfælde af, at en indsigelse er indgivet, fra den dato, hvor en afgørelse om afslutning af indsigelsesproceduren er blevet endelig, eller indsigelsen er blevet tilbagekaldt.
3. For så vidt angår varemærker, som er registreret i henhold til internationale ordninger og har retsvirkning i medlemsstaten, regnes den i stk. 1 omhandlede femårsperiode fra den dato, hvor det ikke længere er muligt at afvise eller gøre indsigelse mod mærket. Hvis der er indgivet en indsigelse, eller hvis der er givet meddelelse om indsigelse på grundlag af absolutte eller relative hindringer for registrering, regnes perioden fra den dato, hvor en afgørelse om afslutning af indsigelsesproceduren eller en afgørelse om absolutte eller relative hindringer for registrering er blevet endelig, eller indsigelsen blev tilbagetaget.
4. Datoen for påbegyndelse af den i stk. 1 og 2 omhandlede femårsperiode indføres i registret.
5. Følgende betragtes ligeledes som brug i henhold til stk. 1:
a)
brug af varemærket i en form, der kun ved elementer, der ikke forandrer mærkets særpræg, afviger fra den form, hvori det blev registreret, uanset om varemærket også er registreret i indehaverens navn i den form, hvori det anvendes
b)
anbringelse af varemærket på varer eller deres emballage i den pågældende medlemsstat udelukkende med eksport for øje.
6. Brug af et varemærke med indehaverens samtykke ligestilles med indehaverens brug af varemærket.
Artikel 17
Manglende brug som forsvar i en sag om varemærkekrænkelse
Indehaveren af et varemærke har kun ret til at forbyde anvendelsen af et tegn i det omfang, at indehaverens rettigheder ikke kan fortabes i henhold til artikel 19 på det tidspunkt, hvor sagen om varemærkekrænkelse anlægges. Hvis sagsøgte anmoder herom, skal indehaveren af varemærket dokumentere, at varemærket i løbet af femårsperioden forud for sagsanlæggelsen har været genstand for reel brug som fastsat i artikel 16 i forbindelse med de varer eller tjenesteydelser, for hvilke det er registreret, og som lægges til grund for sagen, eller at der foreligger rimelige grunde til manglende brug, forudsat at det på datoen for sagsanlæggelsen er mindst fem år siden, at registreringsproceduren for varemærket blev afsluttet.
Artikel 18
Interventionsret, som tillægges indehaveren af et yngre registreret varemærke som forsvar i en sag om varemærkekrænkelse
1. Indehaveren af et varemærke har i forbindelse med en sag om varemærkekrænkelse ikke ret til at forbyde brugen af et yngre registreret varemærke, når det yngre varemærke ikke ville blive erklæret ugyldigt i henhold til artikel 8, artikel 9, stk. 1 eller 2, eller artikel 46, stk. 3.
2. Indehaveren af et varemærke har i forbindelse med en sag om varemærkekrænkelse ikke ret til at forbyde brugen af et yngre registreret EU-varemærke, når det yngre varemærke ikke ville blive erklæret ugyldigt i henhold til artikel 53, stk. 1, 3 eller 4, artikel 54, stk. 1 eller 2, eller artikel 57, stk. 2, i forordning (EF) nr. 207/2009.
3. Hvis indehaveren af et varemærke ikke har ret til at forbyde anvendelsen af et yngre registreret varemærke i henhold til stk. 1 eller 2, har indehaveren af det pågældende yngre registrerede varemærke ikke ret til i forbindelse med en sag om varemærkekrænkelse at forbyde brugen af det ældre varemærke, selv om denne ældre rettighed ikke længere kan gøres gældende mod det yngre varemærke.
AFDELING 4
Fortabelse af varemærkerettigheder
Artikel 19
Manglende reel brug som fortabelsesgrund
1. Indehaveren af et varemærke kan fortabe sine rettigheder, når der inden for en sammenhængende femårsperiode ikke i den pågældende medlemsstat er gjort reel brug af det for de varer eller tjenesteydelser, for hvilke det er registreret, og der ikke foreligger rimelig grund til manglende brug.
2. Fortabelse af et varemærke kan ikke begæres, dersom reel brug af varemærket påbegyndes eller genoptages i tiden mellem udløbet af femårsperioden og tidspunktet for indgivelse af begæring om fortabelse.
3. Påbegyndelse eller genoptagelse af brugen inden for de sidste tre måneder forud for indgivelse af begæring om fortabelse, idet denne tremånedersperiode tidligst begynder ved udløbet af den sammenhængende femårsperiode, tages imidlertid ikke i betragtning, såfremt forberedelserne til påbegyndelse eller genoptagelse af brugen først indledes, når indehaveren har fået kendskab til, at der eventuelt vil blive indgivet begæring om fortabelse.
Artikel 20
Det forhold, at et varemærke er blevet generisk, eller vildledende angivelse som fortabelsesgrunde
Indehaveren af et varemærke kan fortabe sine rettigheder, når varemærket efter den dato, på hvilken det blev registreret:
a)
som følge af indehaverens virksomhed eller passivitet er blevet til en almindelig betegnelse inden for handelen for en vare eller tjenesteydelse, for hvilken varemærket er registreret
b)
som følge af den brug, der af indehaveren eller med indehaverens samtykke gøres af varemærket for de varer eller tjenesteydelser, for hvilke det er registreret, vil kunne vildlede offentligheden, navnlig med hensyn til varernes eller tjenesteydelsernes art, beskaffenhed eller geografiske oprindelse.
Artikel 21
Fortabelse for visse varer eller tjenesteydelser
Såfremt der kun for en del af de varer eller tjenesteydelser, for hvilke et varemærke er blevet registreret, er grunde til dets fortabelse, fortabes varemærket kun, for så vidt angår de pågældende varer eller tjenesteydelser.
AFDELING 5
Varemærker som genstand for ejendomsret
Artikel 22
Overdragelse af registrerede varemærker
1. Et varemærke kan overdrages uafhængigt af en eventuel virksomhedsoverdragelse, hvad angår alle eller en del af de varer eller tjenesteydelser, for hvilke det er registreret.
2. Overdragelse af en virksomhed i sin helhed indebærer overdragelse af varemærket, medmindre der foreligger en aftale om det modsatte, eller hvis det modsatte klart fremgår af omstændighederne. En kontraktlig forpligtelse til at overdrage en virksomhed er ligeledes omfattet af denne bestemmelse.
3. Medlemsstaterne fastsætter procedurer med henblik på at kunne notere overdragelser i deres registre.
Artikel 23
Tingslige rettigheder
1. Et varemærke kan uafhængigt af virksomheden pantsættes eller gøres til genstand for andre tingslige rettigheder.
2. Medlemsstaterne fastsætter procedurer med henblik på at kunne notere tingslige rettigheder i deres registre.
Artikel 24
Tvangsfuldbyrdelse
1. Et varemærke kan gøres til genstand for tvangsfuldbyrdelse.
2. Medlemsstaterne fastsætter procedurer med henblik på at kunne notere tvangsfuldbyrdelse i deres registre.
Artikel 25
Licens
1. Der kan gives licens til et varemærke for alle eller en del af de varer eller tjenesteydelser, for hvilke det er registreret, samt for en medlemsstats område som helhed eller for en del af dette. Licensen kan være en eksklusiv eller en ikkeeksklusiv licens.
2. Indehaveren af et varemærke kan gøre de rettigheder, der er knyttet hertil, gældende over for en licenstager, der overtræder en af bestemmelserne i licensaftalen med hensyn til:
a)
dens gyldighedsperiode
b)
den udformning, hvori varemærket må anvendes i henhold til registreringen
c)
arten af de varer eller tjenesteydelser, for hvilke licensen er indrømmet
d)
det område, inden for hvilket der må gøres brug af varemærket, eller
e)
kvaliteten af de af licenstageren fremstillede varer eller præsterede tjenesteydelser.
3. Medmindre andet er fastsat i licensaftalen, kan licenstageren kun anlægge sag om varemærkekrænkelse, hvis dets indehaver har givet sit samtykke hertil. Indehaveren af en eksklusiv licens kan dog anlægge en sådan sag, hvis varemærkeindehaveren efter en formel opfordring hertil ikke selv anlægger sag om varemærkekrænkelse inden for en rimelig frist.
4. Enhver licenstager har ret til at indtræde i en sag om varemærkekrænkelse, som varemærkets indehaver har anlagt, for at få erstatning for den skade, den pågældende licenstager selv har lidt.
5. Medlemsstaterne fastsætter procedurer med henblik på notering af licenser i deres registre.
Artikel 26
Varemærkeansøgninger som genstand for ejendomsret
Artikel 22-25 finder anvendelse på varemærkeansøgninger.
AFDELING 6
Garanti- eller certificeringsmærker og kollektivmærker
Artikel 27
Definitioner
I dette direktiv forstås ved:
a) »garanti- eller certificeringsmærke«: et varemærke, der er beskrevet som sådant, når der ansøges om mærket, og mærket er egnet til at adskille varer eller tjenesteydelser, der er certificeret af varemærkeindehaveren med hensyn til materiale, metode for fremstilling af varer eller ydelse af tjenesteydelser, kvalitet, nøjagtighed eller andre egenskaber af varer og tjenesteydelser, der ikke er således certificeret
b) »kollektivmærke«: et varemærke, der er beskrevet som sådant, når der ansøges om mærket, og mærket er egnet til at adskille varer eller tjenesteydelser, der hidrører fra medlemmerne af en sammenslutning, som er indehaver af mærket, fra andre virksomheders varer eller tjenesteydelser.
Artikel 28
Garanti- eller certificeringsmærker
1. Medlemsstaterne kan fastsætte bestemmelse om registrering af garanti- eller certificeringsmærker.
2. Enhver fysisk eller juridisk person, herunder offentligretlige institutioner, myndigheder og organer, kan ansøge om garanti- eller certificeringsmærker, såfremt en sådan person ikke udøver en erhvervsvirksomhed, der omfatter levering af varer eller tjenesteydelser af den slags, der er certificeret.
Medlemsstaterne kan fastsætte bestemmelse om, at et garanti- eller certificeringsmærke ikke kan registreres, medmindre ansøgeren er kompetent til at certificere de varer eller tjenesteydelser, for hvilke mærket skal registreres.
3. Medlemsstaterne kan fastsætte bestemmelse om, at garanti- eller certificeringsmærker ikke kan registreres eller fortabes eller erklæres ugyldige af andre grunde end de i artikel 4, 19 og 20 omhandlede, i det omfang hensynet til disse mærkers funktion kræver det.
4. Uanset artikel 4, stk. 1, litra c), kan medlemsstaterne fastsætte bestemmelse om, at tegn eller angivelser, der i omsætningen kan tjene til at betegne varers eller tjenesteydelsers geografiske oprindelse, kan udgøre garanti- eller certificeringsmærker. Et sådant garanti- eller certificeringsmærke giver ikke indehaveren ret til at forbyde en tredjemand at bruge sådanne tegn eller angivelser i erhvervsmæssigt øjemed, når den pågældende tredjemand bruger dem i overensstemmelse med god markedsføringsskik. Navnlig kan et sådant mærke ikke påberåbes over for tredjemand, der har ret til at bruge en given geografisk betegnelse.
5. Kravene i artikel 16 er opfyldt, når der er tale om en reel brug af et garanti- eller certificeringsmærke i henhold til artikel 16 foretaget af en person, der er berettiget til at anvende det.
Artikel 29
Kollektivmærker
1. Medlemsstaterne fastsætter bestemmelse om registrering af kollektivmærker.
2. Sammenslutninger af fabrikanter, producenter, leverandører af tjenesteydelser eller handlende, som ifølge den ret, der finder anvendelse på dem, i eget navn kan have rettigheder og forpligtelser, indgå kontrakter eller foretage andre retshandlinger og optræde som part i en retssag, samt offentligretlige juridiske personer kan indgive ansøgning om registrering af kollektivmærker.
3. Uanset artikel 4, stk. 1, litra c), kan medlemsstaterne fastsætte bestemmelse om, at tegn eller angivelser, der i omsætningen kan tjene til at betegne varers eller tjenesteydelsers geografiske oprindelse, kan udgøre kollektivmærker. Et sådant kollektivmærke giver ikke indehaveren ret til at forbyde en tredjemand at bruge sådanne tegn eller angivelser i erhvervsmæssigt øjemed, når den pågældende tredjemand bruger dem i overensstemmelse med god markedsføringsskik. Navnlig kan et sådant mærke ikke påberåbes over for tredjemand, der har ret til at bruge en given geografisk betegnelse.
Artikel 30
Bestemmelser om anvendelse af et kollektivmærke
1. En ansøger om registrering af et kollektivmærke skal forelægge kontoret de bestemmelser, der gælder for mærkets anvendelse.
2. Bestemmelserne om anvendelse skal som minimum angive, hvilke personer der har ret til at anvende mærket, betingelserne for medlemskab af sammenslutningen, samt betingelserne for anvendelse af mærket, herunder sanktioner. Bestemmelserne om anvendelse af et i artikel 29, stk. 3, omhandlet mærke skal give enhver person, hvis varer eller tjenesteydelser hidrører fra det pågældende geografiske område, ret til at blive optaget som medlem af den sammenslutning, der er indehaver af mærket, forudsat at den pågældende person opfylder alle andre betingelser i bestemmelserne.
Artikel 31
Afslag på en ansøgning om registrering
1. I tillæg til de i artikel 4 omhandlede hindringer for registrering af en varemærkeansøgning, hvor det er relevant, med undtagelse af artikel 4, stk. 1, litra c), om tegn eller angivelser, der i omsætningen kan tjene til at betegne varens eller tjenesteydelsens geografiske oprindelse, og artikel 5, og med forbehold af et kontors ret til ikke at foretage ex officio-kontrol af relative hindringer, afslås en ansøgning om registrering af et kollektivmærke, hvis bestemmelserne i artikel 27, litra b), artikel 29 eller artikel 30 ikke er opfyldt, eller hvis bestemmelserne om det pågældende kollektivmærkes anvendelse strider mod den offentlige orden eller sædelighed.
2. Endvidere afslås en ansøgning om registrering af et kollektivmærke, hvis det vil kunne vildlede offentligheden med hensyn til mærkets karakter eller betydning, navnlig hvis det kan blive antaget som værende noget andet end et kollektivmærke.
3. En ansøgning afslås ikke, hvis ansøgeren efter en ændring af bestemmelserne for kollektivmærkets anvendelse opfylder betingelserne omhandlet i stk. 1 og 2.
Artikel 32
Anvendelse af kollektivmærker
Kravene i artikel 16 er opfyldt, når der er tale om en reel brug af et kollektivmærke i overensstemmelse med nævnte artikel foretaget af en person, der er berettiget til at anvende det.
Artikel 33
Ændringer af bestemmelserne om anvendelse af et kollektivmærke
1. Indehaveren af et kollektivmærke skal forelægge kontoret enhver ændring af bestemmelserne om anvendelse.
2. Ændring af bestemmelserne om anvendelse anføres i registret, medmindre de ændrede bestemmelser ikke opfylder kravene i artikel 30, eller de omfatter en af grundene til afslag, jf. artikel 31.
3. Med henblik på dette direktiv får ændringer af bestemmelserne om anvendelse først virkning fra datoen for anførelsen af disse ændringer i registret.
Artikel 34
Personer, som kan anlægge sag om krænkelse
1. Artikel 25, stk. 3 og 4, finder anvendelse på enhver, der er berettiget til at anvende et kollektivmærke.
2. Indehaveren af et kollektivmærke har ret til at kræve erstatning på vegne af de personer, der er berettiget til at anvende mærket, når disse personer har lidt skade som følge af uberettiget anvendelse af mærket.
Artikel 35
Supplerende fortabelsesgrunde
Foruden de i artikel 19 og 20 omhandlede fortabelsesgrunde fortabes kollektivmærkeindehaverens rettigheder, såfremt:
a)
indehaveren ikke træffer rimelige foranstaltninger til at hindre anvendelse af mærket på en måde, som er uforenelig med de betingelser for mærkets anvendelse, der er fastlagt i bestemmelserne om mærkets anvendelse, herunder eventuelle ændringer hertil, der er indført i registret
b)
godkendte personer har anvendt mærket på en sådan måde, at det vil kunne vildlede offentligheden, jf. artikel 31, stk. 2
c)
en ændring af bestemmelserne om mærkets anvendelse er indført i registret i strid med artikel 33, stk. 2, medmindre mærkets indehaver ved en yderligere ændring af bestemmelserne om mærkets anvendelse opfylder kravene i nævnte artikel.
Artikel 36
Supplerende ugyldighedsgrunde
Foruden de ugyldighedsgrunde, der er fastsat i artikel 4, hvor det er relevant, med undtagelse af artikel 4, stk. 1, litra c), om tegn eller angivelser, der i omsætningen kan tjene til at betegne varens eller tjenesteydelsens geografiske oprindelse, og artikel 5, skal et kollektivmærke, der er registreret i strid med artikel 31, erklæres ugyldigt, medmindre mærkets indehaver ved en ændring af bestemmelserne om mærkets anvendelse opfylder kravene i artikel 31.
KAPITEL 3
PROCEDURER
AFDELING 1
Ansøgning og registrering
Artikel 37
Ansøgningskrav
1. En ansøgning om registrering af et varemærke skal som minimum indeholde alt af følgende:
a)
en anmodning om registrering
b)
oplysninger, der gør det muligt at fastslå ansøgerens identitet
c)
en fortegnelse over de varer eller tjenesteydelser, for hvilke der ansøges om registrering
d)
en gengivelse af varemærket, som opfylder de krav, der er fastsat i artikel 3, litra b).
2. Ved ansøgning om et varemærke betales et gebyr, der fastsættes af den pågældende medlemsstat.
Artikel 38
Ansøgningsdato
1. Ansøgningsdatoen for en varemærkeansøgning er den dato, hvor dokumenterne, der indeholder de i artikel 37, stk. 1, omhandlede oplysninger, indgives af ansøgeren til kontoret.
2. Medlemsstaterne kan desuden bestemme, at der for tildelingen af en ansøgningsdato skal opkræves betaling af et i artikel 37, stk. 2, omhandlet gebyr.
Artikel 39
Angivelse og klassificering af varer og tjenesteydelser
1. De varer og tjenesteydelser, for hvilke varemærkeregistrering søges, klassificeres i overensstemmelse med det klassificeringssystem, der er fastlagt ved Nicearrangementet vedrørende international klassificering af varer og tjenesteydelser til brug ved registrering af varemærker af 15. juni 1957 (»Niceklassifikationen«).
2. De varer og tjenesteydelser, for hvilke der søges beskyttelse, identificeres af ansøgeren med tilstrækkelig klarhed og præcision, således at de kompetente myndigheder og de erhvervsdrivende alene på dette grundlag har mulighed for at konstatere omfanget af den beskyttelse, der søges.
3. Med henblik på stk. 2 kan de generelle angivelser i Niceklassifikationens klasseoverskrifter eller andre generelle betegnelser anvendes, forudsat at de er i overensstemmelse med de nødvendige standarder for klarhed og præcision fastsat i denne artikel.
4. Kontoret afviser en ansøgning vedrørende angivelser eller betegnelser, som er uklare eller upræcise, hvis ansøgeren ikke foreslår en acceptabel formulering inden for en frist, som kontoret fastsætter til dette formål.
5. Anvendelsen af generelle betegnelser, herunder de generelle angivelser i Niceklassifikationens klasseoverskrifter, fortolkes som omfattende alle varer eller tjenesteydelser, der ud fra en ordlydsfortolkning klart er omfattet af den pågældende angivelse eller betegnelse. Anvendelsen af sådanne betegnelser eller angivelser fortolkes ikke som en rettighed for varer eller tjenesteydelser, der ikke kan forstås som sådan.
6. Anmoder ansøgeren om registrering for mere end én klasse, grupperer ansøgeren de pågældende varer og tjenesteydelser i overensstemmelse med Niceklassifikationens klasser, idet der foran hver gruppe anføres nummeret på den klasse, som den pågældende gruppe af varer og tjenesteydelser tilhører, og ansøgeren opfører dem i klassernes rækkefølge.
7. Varer og tjenesteydelser betragtes ikke som værende lignende, blot fordi de står opført i samme klasse i Niceklassifikationen. Varer og tjenesteydelser betragtes ikke som værende forskellige, blot fordi de er opført i forskellige klasser i Niceklassifikationen.
Artikel 40
Bemærkninger fra tredjemand
1. Medlemsstaterne kan bestemme, at enhver fysisk eller juridisk person og enhver sammenslutning eller ethvert organ, der repræsenterer fabrikanter, producenter, leverandører af tjenesteydelser, handlende eller forbrugere, inden registrering af et varemærke over for kontoret skriftligt kan fremsætte bemærkninger med angivelse af grundene til at varemærket ikke bør registreres ex officio
De i første afsnit omhandlede personer og sammenslutninger eller organer bliver ikke herved part i registreringsproceduren ved kontoret.
2. Foruden de i nærværende artikels stk. 1 omhandlede grunde kan enhver fysisk eller juridisk person og enhver sammenslutning eller ethvert organ, der repræsenterer fabrikanter, producenter, leverandører af tjenesteydelser, handlende eller forbrugere, over for kontoret skriftligt fremsætte bemærkninger med angivelse af grundene til, at en ansøgning om registrering af et kollektivmærke bør afslås i henhold til artikel 31, stk. 1 og 2. Denne bestemmelse kan udvides til at omfatte garanti- eller certificeringsmærker, såfremt disse reguleres i medlemsstaterne.
Artikel 41
Deling af ansøgninger og registreringer
Ansøgeren eller indehaveren kan dele en national varemærkeansøgning eller registrering i to eller flere særskilte ansøgninger eller registreringer ved at sende en erklæring herom til kontoret og for hver udskilt ansøgning eller registrering anføre, hvilke varer eller tjenesteydelser omfattet af den oprindelige ansøgning eller registrering, der skal omfattes af de udskilte ansøgninger eller registreringer.
Artikel 42
Klassegebyrer
Medlemsstaterne kan bestemme, at der ved ansøgning om og fornyelse af et varemærke skal betales et tillægsgebyr for hver klasse af varer eller tjenesteydelser ud over den første klasse.
AFDELING 2
Procedurer for indsigelse, fortabelse og ugyldighed
Artikel 43
Indsigelsesprocedure
1. Medlemsstaterne sikrer, at der er adgang til en effektiv og hurtig administrativ procedure ved deres kontorer for at gøre indsigelse mod registreringen af et varemærke af de grunde, der er fastsat i artikel 5.
2. Den i nærværende artikels stk. 1 omhandlede administrative procedure skal som minimum fastsætte bestemmelse om, at indehaveren af et i artikel 5, stk. 2, og artikel 5, stk. 3, litra a), omhandlet ældre varemærke og den person, der i henhold til den relevante lovgivning har adgang til at udøve de rettigheder, som følger af en i artikel 5, stk. 3, litra c), omhandlet beskyttet oprindelsesbetegnelse eller geografisk betegnelse, skal have ret til at indgive en indsigelse. Der kan indgives en indsigelse på grundlag af en eller flere ældre rettigheder, forudsat at de alle tilhører den samme indehaver, og på grundlag af en del af eller alle de varer eller tjenesteydelser, for hvilke den ældre rettighed er beskyttet eller søgt registreret, og indsigelsen kan rettes mod en del af eller alle de varer eller tjenesteydelser, for hvilke det anfægtede varemærke ansøges om.
3. Parterne skal, på fælles anmodning, indrømmes en frist på mindst to måneder i indsigelsessager med henblik på at undersøge muligheden for en mindelig løsning mellem modparten og ansøgeren.
Artikel 44
Manglende brug som forsvar i en indsigelsessag
1. I indsigelsessager efter artikel 43, hvor femårsperioden, inden for hvilken der skal have været gjort reel brug af det ældre varemærke som fastsat i artikel 16, var udløbet på ansøgnings- eller prioritetsdatoen for det yngre varemærke, skal indehaveren af det ældre varemærke, som har givet meddelelse om indsigelse, på anmodning af ansøgeren dokumentere, at der er blevet gjort reel brug af det ældre varemærke som fastsat i artikel 16 i løbet af den femårsperiode, der går forud for ansøgnings- eller prioritetsdatoen for det yngre varemærke, eller at der forelå rimelige grunde til manglende brug. Kan dette ikke dokumenteres, forkastes indsigelsen.
2. Er det ældre varemærke kun er blevet anvendt for en del af de varer eller tjenesteydelser, for hvilke det er registreret, anses det, for så vidt angår behandlingen af indsigelsen, jf. stk. 1, kun at være blevet registreret for denne del af varerne eller tjenesteydelserne.
3. Er det ældre varemærke et EU-varemærke, finder nærværende artikels stk. 1 og 2 ligeledes anvendelse. I så fald skal den reelle brug af EU-varemærket konstateres i overensstemmelse med artikel 15 i forordning (EF) nr. 207/2009.
Artikel 45
Procedure for fortabelse eller ugyldighed
1. Uden at det berører parternes ret til at appellere til domstolene, sikrer medlemsstaterne, at der er adgang til en effektiv og hurtig administrativ procedure ved deres kontorer for at fastslå et varemærkes fortabelse eller ugyldighed.
2. Den administrative procedure for fortabelse skal fastsætte, at varemærket skal fortabes af de grunde, der er fastsat i artikel 19 og 20.
3. Den administrative procedure for ugyldighed skal fastsætte, at varemærket skal erklæres ugyldigt på grundlag af mindst følgende grunde:
a)
varemærket burde ikke have været registreret, fordi det ikke opfylder kravene i artikel 4
b)
varemærket burde ikke have været registreret på grund af eksistensen af en ældre rettighed, jf. artikel 5, stk. 1-3.
4. Den administrative procedure skal fastsætte, at mindst følgende skal have ret til at indgive en begæring om fortabelse eller ugyldighed:
a)
for så vidt angår stk. 2 og stk. 3, litra a), enhver fysisk eller juridisk person samt enhver sammenslutning eller ethvert organ, som er oprettet med henblik på at repræsentere fabrikanter, producenter, leverandører af tjenesteydelser, handlende eller forbrugere, og som har retsevne ifølge den ret, der finder anvendelse på dem
b)
for så vidt angår nærværende artikels stk. 3, litra b), indehaveren af et i artikel 5, stk. 2, og artikel 5, stk. 3, litra a), omhandlet ældre varemærke og den person, der i henhold til den relevante lovgivning er berettiget til at udøve de rettigheder, som følger af en i artikel 5, stk. 3, litra c), omhandlet beskyttet oprindelsesbetegnelse eller geografisk betegnelse.
5. Der kan indgives en begæring om fortabelse eller ugyldighed, som er rettet mod en del af eller alle de varer eller tjenesteydelser, for hvilke det anfægtede mærke er registreret.
6. Der kan indgives en begæring om ugyldighed på grundlag af en eller flere ældre rettigheder, forudsat at de alle tilhører den samme indehaver.
Artikel 46
Manglende brug som et forsvar i sager om ugyldighed
1. I sager om ugyldighed baseret på et registreret varemærke med en tidligere ansøgnings- eller prioritetsdato skal indehaveren af det ældre varemærke, hvis indehaveren af et yngre varemærke anmoder herom, dokumentere, at det ældre varemærke i løbet af femårsperioden forud for datoen for begæringen om ugyldighed har været genstand for reel brug som fastsat i artikel 16 i forbindelse med de varer eller tjenesteydelser, for hvilke det er registreret, og som er påberåbt i begæringen, eller at der foreligger rimelige grunde til manglende brug, forudsat at det på datoen for begæringen om ugyldighed er mindst fem år siden, at registreringsproceduren for det ældre varemærke blev afsluttet.
2. Hvor femårsperioden, i løbet af hvilken der skulle have været gjort reel brug af det ældre varemærke som fastsat i artikel 16, var udløbet på ansøgnings- eller prioritetsdatoen for det yngre varemærke, skal indehaveren af det ældre varemærke ud over den dokumentation, der kræves i henhold til nærværende artikels stk. 1, dokumentere, at der blev gjort reel brug af varemærket i løbet af den femårsperiode, der går forud for ansøgnings- eller prioritetsdatoen, eller at der forelå rimelige grunde til manglende brug.
3. Fremlægges den i stk. 1 og 2 omhandlede dokumentation ikke, afvises en begæring om ugyldighed på grundlag af et ældre varemærke.
4. Er det ældre varemærke i overensstemmelse med artikel 16 kun blevet anvendt for en del af de varer eller tjenesteydelser, for hvilke det er registreret, anses det, for så vidt angår behandlingen af begæringen om ugyldighed, for kun at være blevet registreret for denne del af varerne eller tjenesteydelserne.
5. Er det ældre varemærke et EU-varemærke, finder nærværende artikels stk. 1-4 ligeledes anvendelse. I så fald skal den reelle brug af EU-varemærket konstateres i overensstemmelse med artikel 15 i forordning (EF) nr. 207/2009.
Artikel 47
Retsvirkninger ved fortabelse og ugyldighed
1. Et registreret varemærke anses fra datoen for indgivelse af begæring om fortabelse for ikke at have haft de retsvirkninger, der følger af dette direktiv, i det omfang indehaverens rettigheder fortabes. På begæring af en af parterne kan der i afgørelsen vedrørende begæringen om fortabelse fastsættes et tidligere tidspunkt for indtrædelsen af en fortabelsesgrund.
2. Et registreret varemærke anses for aldrig at have haft de retsvirkninger, der følger af dette direktiv, i det omfang varemærket er blevet erklæret ugyldigt.
AFDELING 3
Registreringens gyldighedsperiode og fornyelse
Artikel 48
Registreringens gyldighedsperiode
1. Varemærker registreres for en periode på ti år at regne fra ansøgningsdatoen.
2. Registreringen kan fornyes i overensstemmelse med artikel 49 for yderligere tiårsperioder.
Artikel 49
Fornyelse
1. Registreringen af et varemærke fornyes efter ansøgning fra indehaveren af varemærket eller fra enhver person med bemyndigelse hertil ved lov eller kontrakt, forudsat at fornyelsesgebyret er betalt. Medlemsstaterne kan fastsætte bestemmelse om, at modtagelse af betaling af fornyelsesgebyret skal anses for at udgøre en sådan ansøgning.
2. Kontoret giver indehaveren af varemærket meddelelse om registreringsperiodens udløb mindst seks måneder før dette udløb. Kontoret kan ikke holdes ansvarligt for manglende meddelelse.
3. Ansøgningen om fornyelse skal indgives, og fornyelsesgebyret skal betales inden for en periode på mindst seks måneder umiddelbart inden registreringsperiodens udløb. Sker dette ikke, kan ansøgningen indgives inden for en yderligere frist på seks måneder umiddelbart efter udløbet af registreringsperioden eller af den efterfølgende fornyelse heraf. Fornyelsesgebyret og et tillægsgebyr betales inden for denne yderligere periode.
4. Såfremt ansøgningen eller gebyrerne kun vedrører en del af de varer eller tjenesteydelser, for hvilke varemærket er registreret, fornyes registreringen kun for de pågældende varer eller tjenesteydelser.
5. Fornyelsen får virkning fra dagen efter den eksisterende registreringsperiodes udløb. Fornyelsen indføres i registret.
AFDELING 4
Kommunikation med kontoret
Artikel 50
Kommunikation med kontoret
Sagens parter eller i givet fald deres udpegede repræsentanter angiver en officiel adresse, som skal anvendes til al officiel kommunikation med kontoret. Medlemsstaterne har ret til at kræve, at den officielle adresse er i Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde.
KAPITEL 4
ADMINISTRATIVT SAMARBEJDE
Artikel 51
Samarbejde om registrering og administration af varemærker
Kontorerne kan frit samarbejde effektivt med hinanden og med Den Europæiske Unions Kontor for Intellektuel Ejendomsret for at fremme konvergensen med hensyn til praksis og redskaber i forbindelse med behandlingen og registreringen af varemærker.
Artikel 52
Samarbejde på andre områder
Kontorerne kan frit samarbejde effektivt med hinanden og med Den Europæiske Unions Kontor for Intellektuel Ejendomsret inden for alle andre områder af deres aktiviteter end de i artikel 51 omhandlede, som er relevante for beskyttelsen af varemærker i Unionen.
KAPITEL 5
AFSLUTTENDE BESTEMMELSER
Artikel 53
Databeskyttelse
Behandlingen af personoplysninger, der udføres i medlemsstaterne inden for rammerne af nærværende direktiv, er underlagt nationale ret til gennemførelse af direktiv 95/46/EF.
Artikel 54
Gennemførelse
1. Medlemsstaterne sætter de nødvendige love og administrative bestemmelser i kraft for at efterkomme artikel 3-6, 8-14, 16, 17, 18, 22-39, 41 og 43-50 senest den 14. januar 2019. Medlemsstaterne sætter de nødvendige love og administrative bestemmelser i kraft for at efterkomme artikel 45 senest den 14. januar 2023. De meddeler straks Kommissionen teksten til disse love og bestemmelser.
Disse love og bestemmelser skal ved vedtagelsen indeholde en henvisning til dette direktiv eller skal ved offentliggørelsen ledsages af en sådan henvisning. De skal ligeledes indeholde oplysning om, at henvisninger i gældende love og administrative bestemmelser til det direktiv, der ophæves ved nærværende direktiv, gælder som henvisninger til nærværende direktiv. De nærmere regler for henvisningen og for affattelsen af nævnte oplysning fastsættes af medlemsstaterne.
2. Medlemsstaterne meddeler Kommissionen teksten til de vigtigste nationale love og bestemmelser, som de vedtager på det område, der er omfattet af dette direktiv.
Artikel 55
Ophævelse
Direktiv 2008/95/EF ophæves med virkning fra den 15. januar 2019, uden at dette berører medlemsstaternes forpligtelser med hensyn til de i bilag I, del B, til direktiv 2008/95/EF angivne frister for gennemførelse i national ret af direktiv 89/104/EØF.
Henvisninger til det ophævede direktiv gælder som henvisninger til nærværende direktiv og læses efter sammenligningstabellen i bilaget.
Artikel 56
Ikrafttræden
Dette direktiv træder i kraft på tyvendedagen efter offentliggørelsen i Den Europæiske Unions Tidende.
Artikel 1, 7, 15, 19, 20, 21 og 54-57 anvendes fra den 15. januar 2019.
Artikel 57
Adressater
Dette direktiv er rettet til medlemsstaterne.
Udfærdiget i Strasbourg, den 16. december 2015.
DIREKTIVA (EU) 2015/2436 EUROPSKOG PARLAMENTA I VIJEĆA
od 16. prosinca 2015.
o usklađivanju zakonodavstava država članica o žigovima
(preinaka)
(Tekst značajan za EGP)
EUROPSKI PARLAMENT I VIJEĆE EUROPSKE UNIJE,
uzimajući u obzir Ugovor o funkcioniranju Europske unije, a posebno njegov članak 114. stavak 1.,
uzimajući u obzir prijedlog Europske komisije,
nakon prosljeđivanja nacrta zakonodavnog akta nacionalnim parlamentima,
uzimajući u obzir mišljenje Europskog gospodarskog i socijalnog odbora (1),
u skladu s redovnim zakonodavnim postupkom (2),
budući da:
(1)
Potreban je veći broj izmjena Direktive 2008/95/EZ Europskog parlamenta i Vijeća (3). Radi jasnoće tu bi Direktivu trebalo preinačiti.
(2)
U Direktivi 2008/95/EZ usklađene su ključne odredbe materijalnoga prava o žigovima za koje se u vrijeme usvajanja smatralo da najizravnije utječu na funkcioniranje unutarnjeg tržišta ograničavanjem slobodnog kretanja robe i slobode pružanja usluga u Uniji.
(3)
Zaštita žigova u državama članicama postoji uz zaštitu dostupnu na razini Unije putem žigova Europske unije („žigovi EU-a”) koji su jedinstvena karaktera i vrijede na cijelom području Unije kao što je utvrđeno Uredbom Vijeća (EZ) br. 207/2009 (4). Supostojanje i ravnoteža sustava žigova na nacionalnoj razini i razini Unije zapravo je temelj pristupa Unije zaštiti intelektualnog vlasništva.
(4)
Nastavljajući se na komunikaciju Komisije od 16. srpnja 2008. o Strategiji prava industrijskog vlasništva za Europu, Komisija je provela sveobuhvatnu procjenu funkcioniranja cjelokupnog sustava žigova u Europi kao cjelini, obuhvativši nacionalnu razinu i razinu Unije te njihove međuodnose.
(5)
U svojim zaključcima od 25. svibnja 2010. o budućoj reviziji sustava žiga u Europskoj uniji Vijeće je zatražilo od Komisije da iznese prijedloge za reviziju Uredbe (EZ) br. 207/2009 i Direktive 2008/95/EZ. Revizija te Direktive trebala bi uključiti mjere kojima bi se ona dodatno uskladila s Uredbom (EZ) br. 207/2009, čime bi se smanjila područja razilaženja unutar sustava žiga u Europi kao cjelini, zadržavajući pritom nacionalnu zaštitu žiga kao primamljivu mogućnost za podnositelje prijave. U tom bi kontekstu trebalo osigurati komplementarni odnos između sustava žiga EU-a i nacionalnih sustava žigova.
(6)
Komisija je u svojoj komunikaciji od 24. svibnja 2011. naslovljenoj „Jedinstveno tržište za prava intelektualnog vlasništva” zaključila da radi zadovoljenja povećanog broja zahtjeva dionika za bržim, kvalitetnijim i jednostavnijim sustavima registriranja žigova koji su također dosljedniji, pristupačniji, javno dostupni i u skladu s najnovijim tehnologijama, nužno je modernizirati sustav žiga u cijeloj Uniji i prilagoditi ga internetskom dobu.
(7)
Savjetovanjem i procjenom za potrebe ove Direktive pokazalo se da, unatoč prethodnom djelomičnom usklađivanju nacionalnih zakonodavstava, i dalje postoje područja u kojima bi daljnje usklađivanje moglo imati pozitivan učinak na konkurentnost i rast.
(8)
Kako bi se ostvario cilj poticanja i stvaranja uspješnog unutarnjeg tržišta i omogućivanja stjecanja i zaštite žigova u Uniji u korist rasta i konkurentnosti europskih poduzeća, osobito malih i srednjih poduzeća, važno je nadići ograničeni djelokrug usklađivanja koji je postignut Direktivom 2008/95/EZ te proširiti usklađivanje na ostale aspekte materijalnoga prava o žigovima koji se štite putem registracije na temelju Uredbe (EZ) br. 207/2009.
(9)
U svrhu lakšeg dobivanja i primjene registracije žigova diljem Unije nužno je uskladiti ne samo odredbe materijalnoga prava nego i postupovna pravila. Stoga bi trebalo uskladiti glavna postupovna pravila u području registracije žigova u državama članicama i u sustavu žiga EU-a. U pogledu postupaka u sklopu nacionalnog prava dovoljno je odrediti opća načela te državama članicama prepustiti da uspostave podrobnija pravila.
(10)
Od velike je važnosti osigurati da registrirani žigovi uživaju istu zaštitu u pravnim sustavima svih država članica. U skladu s proširenom zaštitom dodijeljenom žigovima EU-a koji imaju ugled u Uniji, proširenu zaštitu trebalo bi dodijeliti i na nacionalnoj razini svim registriranim žigovima koji imaju ugled u dotičnoj državi članici.
(11)
Ova Direktiva ne bi trebala državama članicama uskratiti pravo da nastave štititi žigove stečene uporabom, nego bi ih trebala uzeti u obzir samo u pogledu njihova odnosa sa žigovima stečenima putem registracije.
(12)
Da bi se postigli ciljevi ovog usklađivanja zakona, nužno je da uvjeti za stjecanje i održanje važenja registriranog žiga u načelu budu jednaki u svim državama članicama.
(13)
U tu je svrhu potrebno navesti primjere znakova koji imaju sposobnost da čine žig, uz uvjet da se pomoću tih znakova mogu razlikovati proizvodi i usluge jednog poduzeća od proizvoda i usluga drugog poduzeća. Kako bi se ispunili ciljevi sustava registracije žigova, poglavito jamčenje pravne sigurnosti i dobro upravljanje, također je važno zahtijevati da se znak može prikazati na jasan, precizan, samostalan, lako dostupan, razumljiv, postojan i objektivan način. Trebalo bi, stoga, dopustiti da se znak prikazuje u bilo kojem prikladnom obliku uporabom opće dostupnih tehnologija, i to ne nužno grafički, sve dok prikaz nudi zadovoljavajuća jamstva u tom smislu.
(14)
Nadalje, trebalo bi iscrpno navesti razloge za odbijanje ili ništavost samoga žiga, uključujući izostanak bilo kakva razlikovnoga karaktera ili kad je riječ o sukobu žiga s ranijim pravima, čak i ako su neki od tih razloga navedeni kao mogućnost za države članice, koje bi ih, stoga, trebale zadržati ili ih uvesti u svoje zakonodavstvo.
(15)
Kako bi se osiguralo da se razine zaštite koje oznakama zemljopisnog podrijetla osiguravaju zakonodavstvo Unije i nacionalno pravo ujednačeno i opsežno primjenjuju pri preispitivanju apsolutnih i relativnih razloga za odbijanje u čitavoj Uniji, ova bi Direktiva trebala sadržavati iste odredbe o oznakama zemljopisnog podrijetla kao Uredba (EZ) br. 207/2009. Nadalje, primjereno je osigurati proširenje opsega apsolutnih razloga kako bi obuhvatio i zaštićene tradicionalne izraze za vina i garantirano tradicionalne specijalitete.
(16)
Zaštita koju pruža registrirani žig, čija je funkcija upravo zajamčiti žig kao oznaku podrijetla, trebala bi biti apsolutna u slučaju da postoji istovjetnost žiga i znaka te proizvoda ili usluga. Zaštita bi se također trebala primijeniti u slučaju sličnosti između žiga i odgovarajućeg znaka te proizvoda ili usluga. Neophodno je dati tumačenje pojma sličnosti s obzirom na vjerojatnost dovođenja u zabludu. Vjerojatnost zablude, čija procjena ovisi o brojnim elementima, i to osobito o prepoznatljivosti žiga na tržištu, o dovođenju u vezu s uporabljenim ili registriranim znakom, o stupnju sličnosti između žiga i znaka te između naznačenih proizvoda ili usluga, trebala bi predstavljati poseban uvjet za takvu zaštitu. Načini na koje se može utvrditi vjerojatnost dovođenja u zabludu, a osobito teret dokazivanja toga, trebali bi biti predmet nacionalnih postupovnih pravila koja se ovom Direktivom ne bi trebala dovoditi u pitanje.
(17)
Kako bi se osigurala pravna sigurnost i potpuna podudarnost s načelom prvenstva, prema kojem registrirani raniji žig ima prednost pred kasnije registriranim žigovima, potrebno je predvidjeti da izvršavanje prava koja proizlaze iz žiga ne bi trebalo dovoditi u pitanje prava nositelja stečena prije podnošenja ili datuma prvenstva žiga. Takav je pristup u skladu s člankom 16. stavkom 1. Sporazuma o trgovinskim aspektima prava intelektualnoga vlasništva od 15. travnja 1994. („Sporazum TRIPS”).
(18)
Prikladno je omogućiti da se povreda žiga može ustanoviti samo ako se utvrdi da se žig ili znak kojim je učinjena povreda rabi u trgovačkom prometu u svrhe razlikovanja proizvoda ili usluga. Uporaba znaka u druge svrhe osim za razlikovanje proizvoda ili usluga trebala bi biti podložna odredbama nacionalnog prava.
(19)
Koncept povrede žiga trebao bi obuhvaćati i uporabu znaka kao trgovačkog naziva ili slične oznake sve dok se tako rabi u svrhu razlikovanja proizvoda ili usluga.
(20)
Kako bi se osigurala pravna sigurnost i potpuna podudarnost s određenim zakonodavstvom Unije, primjereno je osigurati da nositelj žiga ima pravo zabraniti trećoj strani uporabu znaka u komparativnom oglašavanju kad je takvo komparativno oglašavanje u suprotnosti s Direktivom 2006/114/EZ Europskog parlamenta i Vijeća (5).
(21)
Radi jačanja zaštite žiga i učinkovitijeg suzbijanja krivotvorenja te u skladu s međunarodnim obvezama država članica u okviru Svjetske trgovinske organizacije (WTO), osobito članka V. Općeg sporazuma o carinama i trgovini o slobodi provoza i, kad je riječ o generičkim lijekovima, „Deklaracije o Sporazumu o TRIPS-u i javnom zdravlju” koja je usvojena na Ministarskoj konferenciji WTO-a u Dohi 14. studenoga 2001., nositelj žiga trebao bi imati pravo spriječiti treće strane da u trgovačkom prometu unose proizvode u državu članicu u kojoj je žig registriran bez puštanja u slobodan promet na tom području, ako ti proizvodi dolaze iz trećih zemalja i bez odobrenja nose žig koji je istovjetan ili gotovo istovjetan žigu registriranom za te proizvode.
(22)
U tu bi svrhu nositeljima žigova trebalo biti dopustivo da spriječe ulazak proizvoda kojima je učinjena povreda i njezino stavljanje u sve carinske situacije, osobito uključujući provoz, pretovar, skladištenje, slobodne zone, privremeni smještaj, unutarnju proizvodnju ili privremeni uvoz, također kada se ti proizvodi ne namjeravaju staviti na tržište dotične države članice. Carinska tijela trebala bi se u provedbi carinskih kontrola koristiti ovlastima i postupcima utvrđenima u Uredbi (EU) br. 608/2013 Europskog parlamenta i Vijeća (6), također i na zahtjev nositelja prava. Carinska tijela osobito bi trebala provoditi odgovarajuće kontrole na temelju kriterijâ analize rizika.
(23)
Radi usklađivanja potrebe za osiguranjem učinkovite provedbe pravâ žiga s potrebom izbjegavanja ometanja slobodnog protoka trgovine zakonitim proizvodima, ovlaštenja nositelja žiga trebala bi prestati ako tijekom naknadnih postupaka pokrenutih pred sudskim ili drugim tijelom nadležnim za donošenje meritorne odluke o tome je li učinjena povreda registriranog žiga deklarant ili držatelj proizvoda može dokazati da nositelj registriranog žiga nema pravo zabraniti stavljanje proizvoda na tržište u državi krajnjeg odredišta.
(24)
Člankom 28. Uredbe (EU) br. 608/2013 utvrđuje se da je nositelj prava odgovoran za naknadu štete držatelju proizvoda u slučaju da se, između ostalog, za proizvode naknadno utvrdi da njima nije došlo do povrede prava intelektualnog vlasništva.
(25)
Trebalo bi poduzeti odgovarajuće mjere radi osiguranja neometanog provoza generičkih lijekova. U pogledu međunarodnih nezaštićenih naziva (INN) kao svjetski priznatih generičkih naziva za aktivne tvari u farmaceutskim pripravcima od ključne je važnosti uzeti u obzir postojeća ograničenja u odnosu na učinak pravâ žiga. Stoga nositelj žiga ne bi trebao imati pravo spriječiti treću stranu da unosi proizvode u državu članicu u kojoj je žig registriran bez puštanja u slobodni promet na tom području na temelju sličnosti između INN-a za aktivne sastojke u lijekovima i žiga.
(26)
Kako bi se nositeljima registriranih žigova omogućila učinkovitija borba protiv krivotvorenja, trebali bi imati pravo na zabranu isticanja na proizvodima žiga kojim se povređuje pravo te određenih pripremnih radnji koje prethode takvom isticanju.
(27)
Isključiva prava koja proizlaze iz žiga ne bi nositelju trebala davati pravo da trećim stranama zabrani uporabu znakova ili oznaka koji se rabe pošteno i stoga u skladu s dobrom poslovnom praksom u industriji i trgovini. Kako bi se stvorili jednaki uvjeti za trgovačke nazive i žigove uzimajući u obzir da se za trgovačke nazive redovito odobrava neograničena zaštita u odnosu na kasnije žigove, za takvu uporabu trebalo bi smatrati samo da uključuje uporabu osobnog imena treće strane. Takva uporaba također bi trebala dopustiti i općenito uporabu opisnih ili nerazlikovnih znakova ili oznaka. Nadalje, nositelj ne bi smio biti ovlašten spriječiti poštenu i pravičnu uporabu žiga u svrhu utvrđivanja proizvoda ili usluga kao nositeljevih ili upućivanja na njih. Uporaba žiga od trećih strana radi skretanja pozornosti potrošača na preprodaju izvornih proizvoda koji su prvotno bili prodani od strane nositelja žiga u Uniji, ili uz njegovo odobrenje, trebalo bi smatrati pravednom dokle god je istodobno u skladu i s dobrom poslovnom praksom u industriji i trgovini. Uporabu žiga od trećih strana radi umjetničkog izražavanja trebalo bi smatrati pravednom dokle god je istodobno u skladu s dobrom poslovnom praksom u industriji i trgovini. Nadalje, ova Direktiva trebala bi se primjenjivati tako da se osigura potpuno poštovanje temeljnih prava i sloboda, posebno slobode izražavanja.
(28)
Iz načela slobodnog kretanja proizvoda proizlazi da nositelj žiga ne bi trebao imati pravo zabraniti trećoj strani njegovu uporabu u odnosu na proizvode koje je pod tim žigom sam stavio u promet u Uniji ili je to učinjeno uz njegovu suglasnost, osim kada nositelj žiga ima opravdane razloge za protivljenje daljnjoj komercijalizaciji proizvoda.
(29)
Radi pravne sigurnosti i ne dovodeći u pitanje interes nositelja ranijeg žiga, važno je osigurati da on ne može više zahtijevati proglašenje ništavosti niti se može protiviti uporabi žiga kasnijeg od njegova žiga, a čiju je uporabu svjesno dopuštao duže vrijeme, osim ako je prijava kasnijeg žiga podnesena u zloj vjeri.
(30)
Kako bi se osigurala pravna sigurnost i zaštitila zakonito stečena prava žiga, prikladno je i nužno, ne dovodeći u pitanje načelo da se prava iz kasnijeg žiga ne mogu ostvarivati protiv ranijeg žiga, osigurati da nositelji ranijih žigova ne budu ovlašteni na ostvarenje odbijanja ili proglašenja ništavosti te da se ne mogu protiviti uporabi kasnijeg žiga ako je kasniji žig stečen u vrijeme kad je raniji žig podlijegao mogućnosti proglašenja ništavim ili opoziva, primjerice zato što uporabom još nije stekao razlikovni karakter, ili ako se prava iz ranijeg žiga nisu mogla ostvarivati protiv kasnijega jer nužni uvjeti nisu bili primjenjivi, primjerice ako raniji žig još nije stekao ugled.
(31)
Žigovi ispunjavaju svoju svrhu međusobnog razlikovanja proizvoda ili usluga te omogućavanja potrošačima da donesu odluke na temelju stručnih informacija samo kada se doista rabe na tržištu. Uvjet uporabe također je potreban kako bi se smanjio ukupni broj žigova registriranih i zaštićenih u Uniji, čime bi se smanjio broj mogućih sukoba među njima. Stoga svakako treba zahtijevati da se registrirani žigovi doista rabe u odnosu na proizvode ili usluge za koje su registrirani ili da u slučaju neuporabe u odnosu na njih u roku od pet godina od datuma završetka postupka registracije podliježu mogućnosti opoziva.
(32)
U tom bi se smislu registrirani žig trebao štititi samo u onoj mjeri u kojoj se doista rabi, a registrirani raniji žig svojem nositelju ne bi trebao dati pravo da se protivi ili zahtijeva ništavost kasnijeg žiga ako taj nositelj svoj žig nije stvarno rabio. Nadalje, države članice trebale bi omogućiti da se žig ne može uspješno suprotstaviti u postupku zbog povrede ako se zbog prigovora utvrdi da bi se žig mogao opozvati ili se, ako se postupak vodi protiv kasnijeg prava, da se taj raniji žig mogao opozvati u vrijeme kad je kasnije pravo stečeno.
(33)
Kada se za žig EU-a zahtijeva senioritet nacionalnog žiga ili žiga registriranog u skladu s međunarodnim sporazumima koji imaju učinak u državi članici, a kada je potom došlo do odricanja ili isteka žiga koji je temelj zahtjeva za senioritet, prikladno je omogućiti da se valjanost tog žiga ipak može osporavati. To osporavanje treba ograničiti na situacije u kojima je žig mogao biti proglašen ništavim ili biti opozvan u vrijeme kad je brisan iz registra.
(34)
Zbog dosljednosti i radi komercijalne uporabe žigova u Uniji, pravila koja se primjenjuju na žigove kao predmete vlasništva trebalo bi u prikladnoj mjeri uskladiti s već postojećim pravilima za žigove EU-a te bi trebala uključivati pravila o ustupanju i prijenosu, licenciranju, stvarnim pravima i izvršenju.
(35)
Zajednički žigovi pokazali su se kao korisni instrumenti za promicanje proizvoda i usluga s određenim zajedničkim osobinama. Stoga je prikladno nacionalne zajedničke žigove podvrgnuti pravilima sličnima onima koja se primjenjuju na zajedničke žigove Europske unije.
(36)
Kako bi se poboljšao i olakšao pristup zaštiti žiga te povećala pravna sigurnost i predvidljivost, postupak za registraciju žigova u državama članicama trebao bi biti učinkovit i transparentan te bi trebao slijediti pravila slična onima koja se primjenjuju na žigove EU-a.
(37)
Kako bi se osigurala pravna sigurnost u vezi s opsegom prava žiga i olakšao pristup zaštiti žiga, označavanje i klasifikacija proizvoda i usluga koje pokriva prijava žiga trebali bi slijediti ista pravila u svima državama članicama i trebali bi se uskladiti s onima primjenjivima na žigove EU-a. Kako bi nadležne vlasti i gospodarski subjekti mogli odrediti opseg zaštite žiga koja se traži samo na temelju primjene, označavanje proizvoda i usluga trebalo bi biti dovoljno jasno i precizno. Uporaba općenitih izraza trebala bi se protumačiti kao da uključuje samo one proizvode i usluge koje su jasno obuhvaćene doslovnim značenjem izraza. U interesu jasnoće i pravne sigurnosti, središnji uredi za industrijsko vlasništvo država članica i Ured Beneluksa za intelektualno vlasništvo bi međusobnom suradnjom trebali nastojati sastaviti popis koji odražava njihove pojedinačne administrativne prakse u pogledu klasifikacije proizvoda i usluga.
(38)
Radi osiguranja učinkovite zaštite žiga države članice trebale bi omogućiti učinkovit administrativni postupak povodom prigovora kojim se barem nositelju prava na ranije žigove i bilo kojoj osobi ovlaštenoj u okviru mjerodavnog prava za ostvarivanje prava stečenih na temelju zaštićene oznake izvornosti ili oznake zemljopisnog podrijetla dopušta da se suprotstavi registraciji prijave žiga. Nadalje, kako bi ponudile učinkovite načine za opoziv žigova i proglašavanje žigova ništavima, države članice trebale bi omogućiti administrativni postupak za opoziv i proglašavanje ništavosti unutar duljeg razdoblja prenošenja, od sedam godina, nakon stupanja na snagu ove Direktive.
(39)
Poželjno je da središnji uredi za industrijsko vlasništvo država članica i Ured Beneluksa za intelektualno vlasništvo surađuju međusobno i s Uredom Europske unije za intelektualno vlasništvo u svim područjima administracije i registracije žigova radi promicanja konvergencije praksi i alata, kao što je stvaranje i ažuriranje zajedničkih ili povezanih baza podataka i portala za savjetovanje i pretragu. Osim toga, države članice trebale bi osigurati da njihovi uredi surađuju međusobno i s Uredom Europske unije za intelektualno vlasništvo u svim područjima svojih aktivnosti koja su relevantna zaštite žigova u Uniji.
(40)
Ova Direktiva ne bi trebala isključiti primjenu odredaba prava država članica, koje nije pravo o žigu, kao što su odredbe o nepoštenom tržišnom natjecanju, građanskoj odgovornosti ili zaštiti potrošača, na žigove.
(41)
Države članice vezane su Pariškom konvencijom za zaštitu industrijskog vlasništva („Pariška konvencija”) i Sporazumom TRIPS. Nužno je da ova Direktiva bude u cijelosti usklađena s odredbama te Konvencije i tog Sporazuma. Ova Direktiva ne bi trebala utjecati na dužnosti država članica koje su proizašle iz te Konvencije i tog Sporazuma. Kada je to primjereno, trebalo bi primijeniti članak 351. Ugovora o funkcioniranju Europske unije.
(42)
S obzirom na to da ciljeve ove Direktive, osobito razvoj i stvaranje dobro funkcionirajućeg unutarnjeg tržišta te olakšavanje registracije i administracije žigova te njihove zaštite u Uniji u korist rasta i konkurentnosti, ne mogu dostatno ostvariti države članice, nego se zbog njihova opsega i djelovanja oni na bolji način mogu ostvariti na razini Unije, Unija može donijeti mjere u skladu s načelom supsidijarnosti utvrđenim u članku 5. Ugovora o Europskoj uniji. U skladu s načelom proporcionalnosti utvrđenim u tom članku, ova Direktiva ne prelazi ono što je potrebno za ostvarivanje tih ciljeva.
(43)
Direktiva 95/46/EZ Europskog parlamenta i Vijeća (7) uređuje obradu osobnih podataka koja se provodi u državama članicama u kontekstu ove Direktive.
(44)
Izvršeno je savjetovanje s Europskim nadzornikom za zaštitu podataka u skladu s člankom 28. stavkom 2. Uredbe (EZ) br. 45/2001 Europskog parlamenta i Vijeća (8), koji je dao mišljenje 11. srpnja 2013.
(45)
Obvezu prenošenja ove Direktive u nacionalno pravo trebalo bi ograničiti na one odredbe koje predstavljaju sadržajnu izmjenu u usporedbi s prethodnom Direktivom. Obveza prenošenja odredbi koje nisu izmijenjene proizlazi iz prethodne Direktive.
(46)
Ova Direktiva ne bi smjela dovoditi u pitanje obveze država članica na temelju Direktive 2008/95/EZ u pogledu rokova za prenošenje Direktive Vijeća 89/104/EEZ (9) u nacionalno zakonodavstvo, kako su navedeni u dijelu B Priloga I. Direktivi 2008/95/EZ,
DONIJELI SU OVU DIREKTIVU:
POGLAVLJE 1.
OPĆE ODREDBE
Članak 1.
Područje primjene
Ova se Direktiva primjenjuje na svaki žig u odnosu na proizvode i usluge koji je predmet registracije ili prijave za registraciju pojedinačnog žiga, jamstvenog ili certifikacijskog žiga ili zajedničkog žiga u državi članici, ili koji je predmet registracije ili prijave za registraciju pri Uredu Beneluksa za intelektualno vlasništvo ili međunarodne registracije koja ima učinak u državi članici.
Članak 2.
Definicije
Za potrebe ove Direktive primjenjuju se sljedeće definicije:
(a)
„ured” znači središnji ured za industrijsko vlasništvo države članice ili Ured Beneluksa za intelektualno vlasništvo koji je zadužen za registraciju žigova;
(b)
„registar” znači registar žigova koji vodi ured.
POGLAVLJE 2.
MATERIJALNO PRAVO O ŽIGOVIMA
ODJELJAK 1.
Znakovi od kojih se žig može sastojati
Članak 3.
Znakovi od kojih se žig može sastojati
Žig se može sastojati od bilo kakvih znakova, osobito riječi, uključujući osobna imena, ili od crteža, slova, brojki, boja, oblika proizvoda ili pakiranja proizvoda, ili zvukova, pod uvjetom da su takvi znakovi prikladni za:
(a)
razlikovanje proizvoda ili usluga jednoga poduzeća od proizvoda ili usluga drugih poduzeća; i
(b)
prikazivanje u registru na način koji omogućuje nadležnim tijelima i javnosti da odrede točan i jasan predmet zaštite koja je pružena njihovu nositelju.
ODJELJAK 2.
Razlozi za odbijanje ili ništavost
Članak 4.
Apsolutni razlozi za odbijanje ili ništavost
1. Neće se registrirati ili, ako su registrirani, mogu se proglasiti ništavima:
(a)
znakovi koji ne mogu činiti žig;
(b)
žigovi koji nemaju nikakav razlikovni karakter;
(c)
žigovi koji se sastoje isključivo od znakova ili podataka koji u trgovini mogu služiti za označivanje vrste, kakvoće, količine, namjene, vrijednosti, zemljopisnog podrijetla ili vremena proizvodnje ili pružanja usluge ili za označivanje drugih karakteristika proizvoda i usluga;
(d)
žigovi koji se sastoje isključivo od oznaka ili podataka koji su postali uobičajeni u svakodnevnom govoru ili u dobroj vjeri i ustaljenoj trgovačkoj praksi;
(e)
znakovi koji se sastoje isključivo od:
i.
oblika, ili drugog obilježja, koji proizlazi iz prirode samih proizvoda;
ii.
oblika, ili drugog obilježja, proizvoda potrebnog za postizanje nekog tehničkog rezultata;
iii.
oblika, ili drugog obilježja, koji proizvodima daje bitnu vrijednost;
(f)
žigovi koji su protivni javnom poretku ili prihvaćenim moralnim načelima;
(g)
žigovi koji su takve naravi da javnost mogu dovesti u zabludu, primjerice u odnosu na vrstu, kakvoću ili zemljopisno podrijetlo proizvoda ili usluga;
(h)
žigovi koji nemaju odobrenje nadležnih tijela i koji moraju biti odbijeni ili proglašeni ništavim prema članku 6.b Pariške konvencije;
(i)
žigovi koji su isključeni iz registracije u skladu sa zakonodavstvom Unije, nacionalnim pravom dotične države članice ili međunarodnim sporazumima kojih je Unija ili dotična država članica stranka, kojima se osigurava zaštita oznaka izvornosti i oznaka zemljopisnog podrijetla;
(j)
žigovi koji su isključeni iz registracije u skladu sa zakonodavstvom Unije ili međunarodnim sporazumima kojih je Unija stranka, kojima se osigurava zaštita tradicionalnih izraza za vina;
(k)
žigovi koji su isključeni iz registracije u skladu sa zakonodavstvom Unije ili međunarodnim sporazumima kojih je Unija stranka, kojima se osigurava zaštita zajamčeno tradicionalnih specijaliteta;
(l)
žigovi koji se sastoje od ranije denominacije biljne sorte, ili je reproduciraju u svojim bitnim elementima, koja je registrirana u skladu sa zakonodavstvom Unije ili nacionalnim pravom dotične države članice ili međunarodnim sporazumima kojih je Unija ili dotična država članica stranka, koji pružaju zaštitu pravâ na biljnu sortu i koji se odnose na biljne sorte iste ili blisko srodne vrste.
2. Žig se može proglasiti ništavim ako je podnositelj podnio prijavu za registraciju žiga u zloj vjeri. Svaka država članica također može osigurati da takav žig ne bude registriran.
3. Svaka država članica može omogućiti da žig ne bude registriran ili, ako je registriran, da ga se može proglasiti ništavim, ako i u mjeri u kojoj:
(a)
uporaba žiga zabranjena je u skladu s odredbama drugog propisa koji nije propis o žigu dotične države članice ili Unije;
(b)
žig uključuje znak velike simbolične vrijednosti, osobito religijski simbol;
(c)
žig sadrži oznake, ambleme i grbove koji nisu obuhvaćeni člankom 6.b Pariške konvencije i koji su od javnog interesa, osim uz odobrenje nadležnog tijela za njihovu registraciju u skladu s pravom države članice.
4. Registracija žiga ne odbija se u skladu sa stavkom 1. točkama (b), (c) ili (d) ako je, prije datuma prijave za registraciju, slijedom svoje uporabe žig stekao razlikovni karakter. Žig se ne proglašava ništavim iz istih razloga ako je, prije datuma podnošenja zahtjeva za proglašenje žiga ništavim, slijedom svoje uporabe žig stekao razlikovni karakter.
5. Svaka država članica može osigurati da se stavak 4. također primjenjuje ondje gdje je razlikovni karakter stečen nakon datuma prijave za registraciju, ali prije datuma registracije.
Članak 5.
Relativni razlozi za odbijanje ili ništavost
1. Žig se neće registrirati ili, ako je registriran, može ga se proglasiti ništavim:
(a)
ako je istovjetan ranijem žigu, a proizvodi ili usluge za koje je žig prijavljen ili registriran istovjetni su proizvodima ili uslugama za koje je raniji žig zaštićen;
(b)
ako zbog njegove istovjetnosti ili sličnosti s ranijim žigom i istovjetnosti ili sličnosti proizvoda ili usluga obuhvaćenih žigovima postoji vjerojatnost dovođenja javnosti u zabludu; vjerojatnost dovođenja javnosti u zabludu uključuje vjerojatnost dovođenja u vezu s ranijim žigom.
2. „Raniji žigovi” u smislu stavka 1. znači:
(a)
sljedeće vrste žigova s datumom prijave za registraciju koji je raniji od datuma prijave za registraciju žiga, uzimajući u obzir, ako je to primjereno, prava prvenstava tražena za te žigove:
i.
žigovi EU-a;
ii.
žigovi registrirani u dotičnoj državi članici ili, u slučaju Belgije, Luksemburga ili Nizozemske, u Uredu Beneluksa za intelektualno vlasništvo;
iii.
žigovi registrirani u skladu s međunarodnim sporazumima koji imaju učinak u dotičnoj državi članici;
(b)
žigovi EU-a za koje se u skladu s Uredbom (EZ) br. 207/2009 pravovaljano zahtijeva senioritet u odnosu na žig iz točke (a) podtočaka ii. i iii., čak i kada je on bio predmetom odricanja od zaštite ili je dopušteno da istekne;
(c)
prijave za žigove iz točaka (a) i (b), pod uvjetom da ih se registrira;
(d)
žigovi koji su na datum prijave za registraciju žiga ili, kada je to primjereno, na datum zahtjeva za priznavanje prava prvenstva za prijavu za registraciju žiga, dobro poznati u dotičnoj državi članici, pri čemu izraz „dobro poznat” ima značenje kao u članku 6.a Pariške konvencije.
3. Nadalje, žig se neće registrirati ili, ako je registriran, može ga se proglasiti ništavim:
(a)
ako je istovjetan ili sličan ranijem žigu neovisno o tome jesu li proizvodi ili usluge za koje je prijavljen ili registriran istovjetni, slični ili nisu slični onim proizvodima i uslugama za koje je registriran raniji žig, ako raniji žig ima ugled u državi članici u odnosu na koju je podnesena prijava za registraciju ili u kojoj je žig registriran ili, u slučaju žiga EU-a, ima ugled u Uniji, a uporaba kasnijeg žiga bez opravdanog razloga nepošteno bi iskoristila razlikovni karakter ili ugled ranijeg žiga ili im naštetila;
(b)
ako trgovački zastupnik ili predstavnik nositelja žiga podnese prijavu za njegovu registraciju u svoje ime bez odobrenja nositelja žiga, osim ako takav zastupnik ili predstavnik ne opravda svoj postupak;
(c)
ako i u opsegu u kojem, sukladno zakonodavstvu Unije ili pravu dotične države članice kojim se predviđa zaštita oznaka izvornosti i oznaka zemljopisnog podrijetla:
i.
zahtjev za oznaku izvornosti ili oznaku zemljopisnog podrijetla već je podnesen u skladu sa zakonodavstvom Unije ili pravom dotične države članice prije datuma prijave za registraciju žiga ili datuma prvenstva zatraženog u prijavi, pod uvjetom njezine kasnije registracije;
ii.
ta oznaka izvornosti ili oznaka zemljopisnog podrijetla daje osobi ovlaštenoj u okviru mjerodavnog prava za ostvarivanje prava koja proizlaze iz nje pravo zabrane uporabe kasnijeg žiga.
4. Svaka država članica može omogućiti da žig ne bude registriran ili, ako je registriran, da ga se može proglasiti ništavim, ako i u mjeri u kojoj:
(a)
prava na neregistrirani žig ili na drugi znak koji je u uporabi u trgovačkom prometu bila su stečena prije datuma prijave za registraciju kasnijeg žiga ili datuma zahtjeva za pravo prvenstva za prijavu za registraciju kasnijeg žiga, a taj neregistrirani žig ili drugi znak daju svojem nositelju pravo na zabranu uporabe kasnijeg žiga;
(b)
uporaba žiga može se zabraniti na temelju ranijeg prava koje se razlikuje od pravâ iz stavka 2. i točke (a) ovog stavka, a osobito:
i.
prava na ime;
ii.
prava na osobnu sliku;
iii.
autorskog prava;
iv.
prava industrijskog vlasništva;
(c)
žig se može zamijeniti s ranijim žigom koji je zaštićen u inozemstvu, pod uvjetom da je u trenutku podnošenja prijave podnositelj prijave djelovao u zloj vjeri.
5. Države članice osiguravaju da u primjerenim okolnostima ne postoji obveza odbijanja registracije ili proglašenja žiga ništavim ako se nositelj ranijeg žiga ili drugog ranijeg prava suglasi s registracijom kasnijeg žiga.
6. Bilo koja država članica može odrediti da se, odstupajući od odredbi stavaka od 1. do 5., razlozi za odbijanje registracije ili proglašenja žiga ništavim, koji su na snazi u toj državi članici prije datuma stupanja na snagu odredaba potrebnih za usklađenje s Direktivom 89/104/EEZ, trebaju primjenjivati na žigove za koje je prijava podnesena prije tog datuma.
Članak 6.
Naknadno utvrđenje ništavosti ili opoziva žiga
Kada se za žig EU-a zahtijeva senioritet nacionalnog žiga ili žiga registriranog u skladu s međunarodnim sporazumima koji imaju učinak u državi članici, a kojega se nositelj odrekao ili je dopustio da istekne, ništavost ili opoziv žiga koji je temelj zahtjeva za senioritet može se utvrditi naknadno pod uvjetom da su se ništavost ili opoziv mogli proglasiti u trenutku kad je došlo do odricanja žiga ili njegova isteka. U tom slučaju senioritet prestaje proizvoditi svoje učinke.
Članak 7.
Razlozi za odbijanje ili ništavost samo nekih proizvoda ili usluga
Kada razlozi za odbijanje registracije ili proglašavanje žiga ništavim postoje u odnosu na samo neke proizvode ili usluge iz prijave za registraciju žiga ili za koje je žig registriran, odbijanje registracije ili ništavost obuhvaća isključivo te proizvode i usluge.
Članak 8.
Nedostatak razlikovnoga karaktera ili ugleda ranijeg žiga koji sprečava proglašenje registriranog žiga ništavim
Zahtjev za proglašenje ništavosti na temelju ranijeg žiga neće biti usvojen na datum zahtjeva za ništavost ako ne bi bio usvojen na datum podnošenja prijave ili na datum prvenstva kasnijeg žiga iz bilo kojeg od sljedećih razloga:
(a)
raniji žig, koji se može proglasiti ništavim u skladu s člankom 4. stavkom 1. točkama (b), (c) ili (d), još nije stekao razlikovni karakter kako je navedeno u članku 4. stavku 4.;
(b)
zahtjev za proglašenje ništavosti temelji se na članku 5. stavku 1. točki (b), a raniji žig još nije postigao dovoljnu razlikovnost koja bi opravdala vjerojatnost dovođenja javnosti u zabludu u skladu sa značenjem članka 5. stavka 1. točke (b);
(c)
zahtjev za proglašenje ništavosti temelji se na članku 5. stavku 3. točki (a), a raniji žig još nije stekao ugled u skladu sa značenjem članka 5. stavka 3. točke (a).
Članak 9.
Prekluzija proglašenja ništavosti kao posljedica toleriranja
1. Kada u državi članici nositelj ranijeg žiga iz članka 5. stavka 2. ili članka 5. stavka 3. točke (a) u neprekinutom razdoblju od pet godina svjesno tolerira uporabu kasnijeg žiga registriranog u toj državi članici, taj nositelj žiga više nema pravo na temelju ranijeg žiga podnijeti zahtjev za proglašenje kasnijeg žiga ništavim za proizvode ili usluge za koje se rabi kasniji žig, osim ako je prijava za registraciju kasnijeg žiga podnesena u zloj vjeri.
2. Države članice mogu omogućiti da se stavak 1. ovog članka treba primjenjivati na nositelja bilo kojeg ranijeg prava iz članka 5. stavka 4. točaka (a) ili (b).
3. U slučajevima iz stavaka 1. i 2. nositelj kasnije registriranog žiga nema pravo usprotiviti se uporabi ranijeg prava iako se nositelj ranijeg prava na to pravo više ne može pozvati protiv kasnijeg žiga.
ODJELJAK 3.
Prava koja poizlaze iz žiga i ograničenja
Članak 10.
Prava koja proizlaze iz žiga
1. Registracija žiga nositelju žiga daje isključiva prava koja proizlaze iz njega.
2. Ne dovodeći u pitanje prava nositelja stečena prije datuma podnošenja prijave ili datuma prvenstva registriranog žiga, nositelj tog registriranog žiga ima pravo spriječiti sve treće strane koje nemaju njegovu suglasnost rabe u trgovačkom prometu, u vezi s proizvodima i uslugama, bilo koji znak ako je:
(a)
znak istovjetan žigu i rabi se u odnosu na proizvode ili usluge koji su istovjetni onima za koje je žig registriran;
(b)
znak istovjetan ili sličan žigu te se rabi u odnosu na proizvode i usluge istovjetne ili slične proizvodima ili uslugama za koje je žig registriran, ako postoji vjerojatnost dovođenja javnosti u zabludu; vjerojatnost dovođenja u zabludu uključuje vjerojatnost dovođenja u vezu tog znaka i žiga;
(c)
znak istovjetan ili sličan žigu, neovisno o činjenici jesu li proizvodi ili usluge u odnosu na koje se žig rabi istovjetni, slični ili nisu slični onima za koje je registriran žig, te ako taj žig ima ugled u državi članici i uporaba tog znaka bez opravdanog razloga nepošteno iskorištava razlikovni karakter ili ugled žiga ili im šteti.
3. U skladu s odredbama stavka 2. osobito se može zabraniti sljedeće:
(a)
isticanje znaka na proizvodima ili na njihovim pakiranjima;
(b)
nuđenje proizvoda ili njihovo stavljanje na tržište ili skladištenje u te svrhe pod tim znakom ili nuđenje i pružanje usluga pod tim znakom;
(c)
uvoz ili izvoz proizvoda obilježenih tim znakom;
(d)
uporaba znaka kao trgovačkog naziva ili naziva trgovačkog društva ili dijela trgovačkog naziva, odnosno dijela naziva trgovačkog društva;
(e)
uporaba tog znaka na poslovnim dokumentima i u oglašavanju;
(f)
uporaba tog znaka u komparativnom oglašavanju na način koji je protivan Direktivi 2006/114/EZ.
4. Ne dovodeći u pitanje prava nositelja stečena prije datuma podnošenja prijave ili datuma prvenstva registriranog žiga, nositelj tog registriranog žiga također ima pravo onemogućiti trećim stranama da u trgovačkom prometu u državu članicu u kojoj je žig registriran unose proizvode koji na tom području nisu pušteni u slobodan promet, ako ti proizvodi, uključujući njihovo pakiranje, dolaze iz trećih zemalja i bez odobrenja nose žig koji je istovjetan žigu registriranom za te proizvode ili koji se po svojim bitnim obilježjima ne može razlikovati od tog žiga.
Pravo nositelja žiga u skladu s prvim podstavkom prestaje važiti ako tijekom postupka za utvrđivanje počinjenja povrede registriranog žiga, pokrenutog u skladu s Uredbom (EU) br. 608/2013, deklarant ili držatelj proizvodâ dokaže da nositelj registriranog žiga nije ovlašten zabraniti stavljanje proizvoda na tržište u zemlji krajnjeg odredišta.
5. Kada se na temelju prava države članice uporaba znaka pod uvjetima iz stavka 2. točke (b) ili (c) ne može zabraniti prije stupanja na snagu odredaba potrebnih za usklađenje s Direktivom 89/104/EEZ u dotičnoj državi članici, nije moguće pozvati se na prava koja proizlaze iz žiga da bi se spriječila daljnja uporaba znaka.
6. Stavci 1., 2., 3. i 5. ne utječu ni u jednoj državi članici na odredbe koje se odnose na zaštitu uporabe znaka u druge svrhe osim uporabe za razlikovanje proizvoda ili usluga, ako uporaba tog znaka bez opravdanog razloga nepošteno iskorištava razlikovni karakter ili ugled žiga ili im šteti.
Članak 11.
Pravo zabrane pripremnih radnji povezanih s uporabom pakiranja ili drugih sredstava
Ako postoji rizik da bi se pakiranje, naljepnice, etikete, sigurnosna obilježja ili oznake ili obilježja ili oznake autentičnosti, ili bilo koja druga sredstva na kojima je žig istaknut, moglo upotrebljavati u vezi s proizvodima ili uslugama te da bi se tom uporabom počinila povreda prava nositelja žiga u skladu s člankom 10. stavcima 2. i 3., nositelj tog žiga ima pravo zabraniti sljedeće radnje poduzete tijekom poslovanja u trgovačkom prometu:
(a)
isticanje znaka istovjetnog ili sličnog žigu na pakiranju, naljepnicama, etiketama, sigurnosnim obilježjima ili oznakama ili obilježjima ili oznakama autentičnosti ili na bilo kojim drugim sredstvima na kojima žig može biti istaknut;
(b)
nuđenje ili stavljanje na tržište, ili skladištenje u te svrhe, ili uvoz ili izvoz, pakiranja, naljepnica, etiketa, sigurnosnih obilježja ili oznaka ili obilježja ili oznaka autentičnosti ili bilo kojih drugih sredstava na kojima je žig istaknut.
Članak 12.
Navođenje žigova u rječnicima
Ako navođenje žiga u rječniku, enciklopediji ili sličnim referentnim publikacijama, u tiskanom ili elektroničkom obliku, ostavlja dojam da je taj žig generički naziv za proizvode ili za usluge za koje je registriran, izdavač te publikacije, na zahtjev nositelja žiga, osigurava da bez odgode i, u slučaju publikacija u tiskanom obliku, najkasnije u sljedećem izdanju publikacije navođenje žiga bude popraćeno napomenom da je žig registriran.
Članak 13.
Zabrana uporabe žiga registriranog na ime trgovačkog zastupnika ili predstavnika
1. Ako je žig registriran na ime trgovačkog zastupnika ili predstavnika osobe koja je nositelj tog žiga bez odobrenja nositelja žiga, nositelj žiga ima pravo na jedno ili oboje od sljedećega:
(a)
osporavati upotrebu žiga od strane njegova trgovačkog zastupnika ili predstavnika;
(b)
zahtijevati prijenos žiga u svoju korist.
2. Stavak 1. ne primjenjuje se ako trgovački zastupnik ili predstavnik opravdaju svoj postupak.
Članak 14.
Ograničenje učinaka žiga
1. Žig ne daje nositelju pravo da trećoj strani u trgovačkom prometu zabrani uporabu:
(a)
imena ili adrese treće strane ako je ta treća strana fizička osoba;
(b)
znakova ili podataka koji nisu razlikovni ili koji se odnose na vrstu, kakvoću, količinu, namjenu, vrijednost, zemljopisno podrijetlo, vrijeme proizvodnje proizvoda ili pružanja usluge ili druge karakteristike proizvoda ili usluga;
(c)
žiga u svrhu prepoznavanja ili upućivanja na proizvode ili usluge kao one koji pripadaju nositelju tog žiga, osobito ako je uporaba žiga nužna za označivanje predviđene namjene proizvoda ili usluge, osobito ako je riječ o dodatnim ili rezervnim dijelovima.
2. Stavak 1. primjenjuje se samo kada treća strana rabi žig u skladu s dobrom poslovnom praksom u industriji i trgovini.
3. Žig ne daje nositelju žiga pravo zabraniti trećoj strani da se u trgovačkom prometu koristi ranijim pravom koje se odnosi samo na određeni lokalitet, ako je to pravo priznato prema zakonodavstvu dotične države članice i ono se izvršava u granicama područja na kojem je priznato.
Članak 15.
Iscrpljenje prava koja proizlaze iz žiga
1. Žig ne daje nositelju žiga pravo da zabrani njegovu uporabu za proizvode koji su stavljeni na tržište u Uniji pod tim žigom od strane samog nositelja žiga ili uz odobrenje nositelja žiga.
2. Stavak 1. ne primjenjuje se ako postoje zakoniti razlozi zbog kojih se nositelj žiga protivi daljnjoj komercijalizaciji proizvoda, osobito ako je stanje proizvoda promijenjeno ili pogoršano nakon što su stavljeni na tržište.
Članak 16.
Uporaba žigova
1. Ako unutar pet godina od datuma okončanja postupka registracije nositelj nije stvarno rabio žig u državi članici u odnosu na proizvode ili usluge za koje je registriran, ili ako je takva uporaba suspendirana tijekom neprekinutoga razdoblja od pet godina, žig podliježe ograničenjima i sankcijama iz članka 17., članka 19. stavka 1., članka 44. stavka 1. i 2. te članka 46. stavaka 3. i 4., osim ako za neuporabu ne postoje opravdani razlozi.
2. Ako država članica omogućava postupak prigovora nakon registracije, razdoblje od pet godina iz stavka 1. računa se od datuma kad se na žig više ne može podnijeti prigovor ili, ako je prigovor podnesen, od datuma kada je odluka o okončanju postupka povodom prigovora postala konačna ili kada je povučen prigovor.
3. S obzirom na žigove koji su registrirani na temelju međunarodnih sporazuma i koji vrijede u državi članici, razdoblje od pet godina iz stavka 1. računa se od datuma od kojeg se žig više ne može odbiti ili se na njega više ne može uložiti prigovor. Ako je prigovor podnesen ili ako je dana obavijest o prigovoru na temelju apsolutnih ili relativnih razloga, razdoblje se računa od datuma kada je odluka o okončanju postupka povodom prigovora ili presuda o apsolutnim i relativnim razlozima za odbijanje postala konačna ili kada je prigovor povučen.
4. Datum početka razdoblja od pet godina iz stavaka 1. i 2. unosi se u registar.
5. Uporabom u smislu stavka 1. također se smatra sljedeće:
(a)
uporaba žiga u obliku koji se razlikuje u elementima koji ne mijenjaju razlikovni karakter žiga u odnosu na oblik u kojem je registriran, bez obzira na to je li žig u obliku u kojem se upotrebljava također registriran na ime nositelja;
(b)
obilježavanje žigom proizvoda ili njihovih pakiranja u dotičnoj državi članici isključivo za potrebe izvoza.
6. Uporaba žiga uz odobrenje nositelja smatra se uporabom od strane nositelja.
Članak 17.
Neuporaba kao način obrane u postupcima zbog povrede
Nositelj žiga ima pravo zabraniti uporabu znaka samo u opsegu u kojem prava nositelja u vrijeme podnošenja tužbe zbog povrede ne podliježu mogućnosti opoziva u skladu s člankom 19. Ako tuženik to zatraži, nositelj žiga mora dokazati da je tijekom razdoblja od pet godina prije datuma podnošenja tužbe žig bio u stvarnoj uporabi kako je predviđeno člankom 16. u vezi s proizvodima ili uslugama za koje je registriran i koji se navode kao opravdanje za tužbu ili da postoje opravdani razlozi za neuporabu, pod uvjetom da je postupak registracije žiga bio dovršen prije najmanje pet godina na datum podnošenja tužbe.
Članak 18.
Pravo nositelja kasnije registriranog žiga da se radi obrane uključi u postupak zbog povrede prava
1. U postupcima zbog povrede nositelj žiga nema pravo zabraniti uporabu kasnije registriranog žiga ako kasniji žig ne bi bio proglašen ništavim u skladu s člankom 8., člankom 9. stavcima 1. ili 2. ili člankom 46. stavkom 3.
2. U postupcima zbog povrede nositelj žiga nema pravo zabraniti uporabu kasnije registriranog žiga EU-a ako kasniji žig ne bi bio proglašen ništavim u skladu s člankom 53. stavkom 1., 3. ili 4., člankom 54. stavkom 1. ili 2. ili člankom 57. stavkom 2. Uredbe (EZ) br. 207/2009.
3. Ako nositelj žiga nema pravo zabraniti uporabu kasnije registriranog žiga u skladu sa stavkom 1. ili 2., nositelj kasnije registriranog žiga nema pravo zabraniti uporabu ranijeg žiga u postupcima zbog povrede, iako se na to ranije pravo više ne može pozivati protiv kasnijeg žiga.
ODJELJAK 4.
Opoziv prava iz žiga
Članak 19.
Izostanak stvarne uporabe kao razlog za opoziv
1. Žig može biti opozvan ako se u neprekinutom razdoblju od pet godina nije stvarno rabio u državi članici u odnosu na proizvode ili usluge za koje je registriran, a ne postoje opravdani razlozi za neuporabu.
2. Nitko ne može zahtijevati da se prava nositelja iz žiga opozovu ako je u razdoblju između isteka petogodišnjeg razdoblja i podnošenja zahtjeva za opoziv započela ili se nastavila stvarna uporaba žiga.
3. Početak ili nastavak uporabe u razdoblju od tri mjeseca koje prethodi podnošenju zahtjeva za opoziv, a koje je započelo najranije nakon isteka neprekinutoga petogodišnjeg razdoblja neuporabe, ne uzima se u obzir ako su pripreme za početak ili nastavak uporabe počele tek nakon što je nositelj saznao da zahtjev za opoziv može biti podnesen.
Članak 20.
Žig koji je postao generički ili obmanjujuća oznaka kao razlog za opoziv
Žig može biti opozvan ako nakon datuma registracije:
(a)
zbog djelovanja ili nedjelovanja nositelja on u trgovini postane uobičajeni naziv za proizvod ili uslugu za koje je registriran;
(b)
zbog uporabe od strane nositelja žiga ili uz odobrenje nositelja, a u odnosu na proizvode ili usluge za koje je registriran, javnost može dovesti u zabludu, osobito u pogledu vrste, kakvoće ili zemljopisnog podrijetla tih proizvoda ili usluga.
Članak 21.
Opoziv povezan samo s nekim proizvodima ili uslugama
Kada razlozi za opoziv žiga postoje u odnosu na samo neke proizvode ili usluge za koje je taj žig registriran, opoziv obuhvaća isključivo te proizvode i usluge.
ODJELJAK 5.
Žigovi kao predmeti vlasništva
Članak 22.
Prijenos registriranih žigova
1. Žig se može prenijeti neovisno o bilo kojem prijenosu poduzeća, u odnosu na neke ili u odnosu na sve proizvode ili usluge za koje je registriran.
2. Prijenos cijelog poduzeća uključuje i prijenos žiga, osim ako postoji sporazum u kojemu se navodi drukčije ili okolnosti koje jasno nalažu drukčije. Ova se odredba primjenjuje na ugovornu obvezu prijenosa poduzeća.
3. Države članice imaju uspostavljene postupke za upis prijenosa u svoje registre.
Članak 23.
Stvarna prava
1. Žig se neovisno o poduzeću može dati u zalog ili biti predmetom drugih stvarnih prava.
2. Države članice imaju uspostavljene postupke za upis stvarnih pravâ u svoje registre.
Članak 24.
Izvršenje
1. Žig može biti predmetom izvršenja.
2. Države članice imaju uspostavljene postupke za upis izvršenja u svoje registre.
Članak 25.
Licenciranje
1. Žig može biti predmetom licencije za dio proizvoda ili usluga ili za sve proizvode ili usluge za koje je registriran te za cijelo područje ili dio područja dotične države članice. Licencija može biti isključiva ili neisključiva.
2. Nositelj žiga može se pozvati na prava koja proizlaze iz žiga protiv stjecatelja licencije koji krši neku odredbu iz ugovora o licenciji u odnosu na:
(a)
njezino trajanje;
(b)
oblik, obuhvaćen registracijom, u kojem se žig može rabiti;
(c)
opseg proizvoda ili usluga za koje je izdana licencija;
(d)
područje na kojem se žig može isticati; ili
(e)
kakvoću proizvedenih proizvoda ili usluga pruženih od stjecatelja licencije.
3. Ne dovodeći u pitanje odredbe ugovora o licenciji, stjecatelj licencije može pokrenuti postupak zbog povrede žiga samo uz suglasnost nositelja žiga. Međutim, stjecatelj isključive licencije može pokrenuti takav postupak ako nositelj žiga nakon službene obavijesti sam ne pokrene postupak zbog povrede žiga u odgovarajućem roku.
4. U svrhu dobivanja naknade za štetu koju je pretrpio, stjecatelj licencije ima pravo uključivanja u postupak zbog povrede koji je pokrenuo nositelj žiga.
5. Države članice imaju uspostavljene postupke za upis licencija u svoje registre.
Članak 26.
Prijava žiga kao predmet vlasništva
Članci od 22. do 25. primjenjuju se na prijave žiga.
ODJELJAK 6.
Jamstveni ili certifikacijski žigovi i zajednički žigovi
Članak 27.
Definicije
Za potrebe ove Direktive primjenjuju se sljedeće definicije:
(a)
„jamstveni ili certifikacijski žig” znači žig koji je kao takav opisan u prijavi žiga i koji je prikladan za razlikovanje proizvoda ili usluga koje je odobrio nositelj žiga u odnosu na materijal, način proizvodnje proizvoda ili izvedbe usluga, kakvoću, ispravnost ili druge karakteristike od proizvoda i usluga koji nisu na taj način odobreni;
(b)
„zajednički žig” znači žig koji je kao takav opisan u prijavi žiga i koji je prikladan za razlikovanje proizvoda ili usluga članova udruženja koje je nositelj tog žiga od proizvoda ili usluga drugih poduzeća.
Članak 28.
Jamstveni ili certifikacijski žigovi
1. Države članice mogu omogućiti registraciju jamstvenih ili certifikacijskih žigova.
2. Svaka fizička ili pravna osoba, uključujući institucije, tijela vlasti i javnopravna tijela, može podnijeti prijavu za jamstvene ili certifikacijske žigove pod uvjetom da ta osoba ne obavlja posao koji uključuje nabavu proizvoda ili usluga one vrste koja je certificirana.
Države članice mogu odrediti da se jamstveni ili certifikacijski žig ne treba registrirati osim ako je podnositelj zahtjeva nadležan za certificiranje proizvoda ili usluga za koje se žig registrira.
3. Države članice mogu omogućiti da se jamstveni ili certifikacijski žigovi ne registriraju ili da ih treba opozvati ili proglasiti ništavima iz razloga koji nisu navedeni u člancima 4., 19. i 20. ako tako zahtijeva funkcija tih žigova.
4. Odstupajući od odredaba članka 4. stavka 1. točke (c), države članice mogu odrediti da znakovi ili oznake koji mogu služiti u trgovini za označivanje zemljopisnog podrijetla proizvoda ili usluga mogu činiti jamstvene ili certifikacijske žigove. Takav jamstveni ili certifikacijski žig ne daje nositelju pravo da trećoj strani u trgovačkom prometu zabrani uporabu tih znakova ili oznaka, pod uvjetom da ih treća strana rabi u skladu s dobrom poslovnom praksom u industriji i trgovini. Osobito se na takav žig ne može pozvati protiv treće strane koja ima pravo rabiti zemljopisni naziv.
5. Uvjeti utvrđeni u članku 16. zadovoljeni su ako bilo koja osoba koja je ovlaštena za uporabu jamstvenog ili certifikacijskog žiga taj žig stvarno rabi u skladu s člankom 16.
Članak 29.
Zajednički žigovi
1. Države članice omogućuju registraciju zajedničkih žigova.
2. Udruženja proizvođača, pružatelja usluga ili trgovaca koja, prema pravu koje se na njih primjenjuje, u svoje vlastito ime mogu ostvarivati prava i preuzimati obveze, sklapati ugovore ili poduzimati druge pravne radnje, tužiti i biti tužene, kao i pravne osobe javnog prava, mogu podnositi prijave za zajedničke žigove.
3. Odstupajući od članka 4. stavka 1. točke (c), države članice mogu odrediti da znakovi ili oznake koji mogu služiti u trgovini za označivanje zemljopisnog podrijetla proizvoda ili usluga mogu činiti zajedničke žigove. Takav zajednički žig ne daje nositelju pravo da trećoj strani u trgovačkom prometu zabrani uporabu tih znakova ili oznaka, pod uvjetom da ih treća strana rabi u skladu s dobrom poslovnom praksom u industriji i trgovini. Osobito se na takav žig ne može pozvati protiv treće strane koja ima pravo rabiti zemljopisni naziv.
Članak 30.
Pravila kojima se uređuje uporaba zajedničkog žiga
1. Podnositelj prijave za zajednički žig podnosi uredu pravila kojima se uređuje njegova uporaba.
2. Pravila kojima se uređuje uporaba moraju sadržavati barem popis osoba ovlaštenih za uporabu tog žiga, uvjete članstva u udruženju i uvjete za uporabu žiga, uključujući sankcije. Pravilima kojima se uređuje uporaba žiga iz članka 29. stavka 3. mora se dopustiti svakoj osobi čiji proizvodi ili usluge potječu iz dotičnog zemljopisnog područja da postane članicom udruženja koje je nositelj žiga, pod uvjetom da ta osoba ispunjava sve druge uvjete iz pravilâ.
Članak 31.
Odbijanje prijave
1. Pored razloga za odbijanje prijave žiga predviđenih člankom 4., kad je to primjereno, uz iznimku članka 4. stavka 1. točke (c) koja se odnosi na znakove ili oznake koji u trgovini mogu služiti za označivanje zemljopisnog podrijetla proizvoda ili usluga, te člankom 5. i ne dovodeći u pitanje pravo pojedinačnog ureda da ne provodi ispitivanje relativnih razloga po službenoj dužnosti, prijava zajedničkog žiga odbija se ako odredbe članka 27. točke (b), članka 29. ili članka 30. nisu zadovoljene ili ako su pravila kojima se uređuje uporaba tog zajedničkog žiga protivna javnom poretku ili prihvaćenim moralnim načelima.
2. Prijava za zajednički žig također se odbija ako postoji vjerojatnost dovođenja javnosti u zabludu u odnosu na karakter ili značenje žiga, osobito ako postoji vjerojatnost da ga se smatra nečim drugim, a ne zajedničkim žigom.
3. Prijava se ne odbija ako podnositelj prijave nakon izmjene pravila kojima se uređuje uporaba zajedničkog žiga ispunjava uvjete navedene u stavcima 1. i 2.
Članak 32.
Uporaba zajedničkih žigova
Uvjeti iz članka 16. zadovoljeni su ako bilo koja osoba koja je ovlaštena za uporabu zajedničkog žiga taj žig stvarno rabi u skladu s tim člankom.
Članak 33.
Izmjene pravila kojima se uređuje uporaba zajedničkog žiga
1. Nositelj zajedničkog žiga podnosi uredu sva izmijenjena pravila kojima se uređuje uporaba.
2. Izmjene pravila kojima uređuje uporaba navode se u registru, osim ako izmijenjena pravila ne ispunjavaju uvjete iz članka 30. ili ako uključuju neki od razloga za odbijanje iz članka 31.
3. Za potrebe ove Direktive, izmjene pravila kojima se uređuje uporaba stupaju na snagu tek od datuma upisa podatka o tim izmjenama u registar.
Članak 34.
Osobe koje imaju pravo pokrenuti postupak zbog povrede
1. Članak 25. stavci 3. i 4. primjenjuju se na svaku osobu koja je ovlaštena rabiti zajednički žig.
2. Nositelj zajedničkog žiga ima pravo tražiti naknadu u ime osoba koje su ovlaštene rabiti žig ako su te osobe pretrpjele štetu koja je posljedica neovlaštene uporabe žiga.
Članak 35.
Dodatni razlozi za opoziv
Osim zbog razloga za opoziv predviđenih člancima 19. i 20., prava nositelja zajedničkog žiga opozivaju se ako:
(a)
nositelj ne poduzme razumne mjere radi sprječavanja uporabe žiga na način koji nije usklađen s uvjetima uporabe utvrđenima u pravilima kojima se uređuje uporaba, uključujući sve njihove izmjene navedene u registru;
(b)
način na koji ovlaštene osobe rabe žig uzrokuje to da žig dovodi javnost u zabludu na način utvrđen u članku 31. stavku 2.;
(c)
izmjena pravila kojima se uređuje uporaba žiga navedena u registru nije u skladu s odredbama članka 33. stavka 2., osim ako nositelj žiga daljnjim izmjenama pravila kojima se uređuje uporaba uspije ispuniti uvjete tog članka.
Članak 36.
Dodatni razlozi za ništavost
Pored razloga za ništavost predviđenih člankom 4., kad je to primjereno, uz iznimku članka 4. stavka 1. točke (c) koja se odnosi na znakove ili oznake koji u trgovini mogu služiti za označivanje zemljopisnog podrijetla proizvoda ili usluga te članka 5., zajednički žig koji je registriran protivno članku 31. proglašava se ništavim osim ako nositelj žiga izmjenama pravila kojima se uređuje uporaba ispuni uvjete iz članka 31.
POGLAVLJE 3.
POSTUPCI
ODJELJAK 1.
Prijava i registracija
Članak 37.
Uvjeti za prijavu
1. Prijava za registraciju žiga mora sadržavati barem sve od navedenog:
(a)
zahtjev za registraciju;
(b)
podatke o podnositelju prijave;
(c)
popis proizvoda ili usluga za koje se traži registracija;
(d)
izgled žiga koji ispunjava uvjete navedene u članku 3. točki (b).
2. Prijava žiga podliježe plaćanju pristojbe koju je određuje dotična država članica.
Članak 38.
Datum podnošenja
1. Datum podnošenja prijave žiga jest datum na koji je podnositelj prijave uredu podnio dokumente koji sadrže podatke navedene u članku 37. stavku 1.
2. Osim toga, države članice mogu omogućiti da priznavanje datuma podnošenja prijave treba podlijegati plaćanju pristojbe kako je navedeno u članku 37. stavku 2.
Članak 39.
Označavanje i klasifikacija proizvoda i usluga
1. Proizvodi i usluge iz prijave za registraciju žiga klasificiraju se u skladu sa sustavom klasifikacije uspostavljenim Nicanskim sporazumom o međunarodnoj klasifikaciji proizvoda i usluga za registraciju žigova od 15. lipnja 1957. („Nicanska klasifikacija”).
2. Podnositelj prijave mora dovoljno jasno i precizno naznačiti proizvode i usluge za koje se traži zaštita žiga kako bi nadležna tijela i gospodarski subjekti isključivo na temelju prijave mogli odrediti opseg zaštite koja se traži.
3. U svrhu stavka 2. mogu se rabiti opće oznake uključene u naslove razreda Nicanske klasifikacije ili drugi opći izrazi pod uvjetom da zadovoljavaju potrebne standarde jasnoće i preciznosti određene u ovom članku.
4. Ured odbija prijavu u odnosu na oznake ili izraze koji su nejasni ili neprecizni ako podnositelj prijave ne podnese prihvatljiv izričaj unutar roka koji u tu svrhu odredi ured.
5. Uporaba općih izraza, uključujući opće oznake naslova razreda Nicanske klasifikacije, tumači se tako da uključuje sve proizvode i usluge koji su jasno obuhvaćeni doslovnim značenjem oznake ili izraza. Uporaba takvih izraza ili oznaka neće se tumačiti kao da obuhvaća zahtjev prema proizvodima i uslugama koji se tako ne mogu shvatiti.
6. Ako podnositelj prijave zatraži registraciju više od jednog razreda, podnositelj prijave grupira proizvode i usluge prema razredima Nicanske klasifikacije, s tim da svakoj grupi prethodi broj razreda kojem ta grupa proizvoda ili usluga pripada te ih navodi prema redoslijedu razreda.
7. Proizvodi i usluge ne smatraju se međusobno sličnima na temelju toga što se pojavljuju u istom razredu Nicanske klasifikacije Proizvodi i usluge ne smatraju se međusobno različitima na temelju toga što se pojavljuju u različitim razredima Nicanske klasifikacije.
Članak 40.
Primjedbe trećih strana
1. Države članice mogu omogućiti da prije registracije žiga svaka fizička ili pravna osoba i svaka grupa ili tijelo koji predstavljaju proizvođače, pružatelje usluga, trgovce ili potrošače može uredu podnijeti primjedbe u pisanom obliku u kojima se obrazlaže na temelju kojih razloga žig ne bi trebao biti registriran po službenoj dužnosti.
Osobe i grupe ili tijela iz prvog podstavka nisu stranke u postupku pred uredom.
2. Osim razloga navedenih u stavku 1. ovog članka, svaka fizička ili pravna osoba i svaka grupa ili tijelo koji predstavljaju proizvođače, pružatelje usluga, trgovce ili potrošače mogu uredu podnijeti primjedbe u pisanom obliku u kojima se obrazlaže na temelju kojih konkretnih razloga navedenih u članku 31. stavcima 1. i 2. bi prijava za registraciju zajedničkog žiga trebala biti odbijena. Ova se odredba može proširiti kako bi obuhvatila certifikacijske i jamstvene žigove gdje su predviđeni u državama članicama.
Članak 41.
Razdvajanje prijava i registracija
Podnositelj prijave ili nositelj žiga može razdvojiti prijavu ili registraciju nacionalnog žiga u dvije ili više odvojenih prijava ili registracija podnošenjem izjave uredu i navodeći za svaku razdvojenu prijavu ili registraciju proizvode ili usluge obuhvaćene izvornom prijavom ili registracijom koje treba obuhvatiti razdvojenim prijavama ili registracijama.
Članak 42.
Pristojbe prema razredima
Države članice mogu odrediti da prijava i produljenje žiga trebaju biti podložni dodatnoj pristojbi za svaki razred proizvoda i usluga nakon prvog razreda.
ODJELJAK 2.
Postupci prigovora, opoziva i ništavosti
Članak 43.
Postupak povodom prigovora
1. Države članice u svojim uredima osiguravaju učinkovit i brz administrativni postupak za odbijanje registracije prijave žiga na temelju razloga iz članka 5.
2. Administrativnim postupkom iz stavka 1. ovog članka omogućuje se barem da su nositelj ranijeg žiga iz članka 5. stavka 2. i članka 5. stavka 3. točke (a) i osoba ovlaštena u okviru mjerodavnog prava za ostvarivanje prava koja proistječu iz zaštićene oznake izvornosti ili oznake zemljopisnog podrijetla iz članka 5. stavka 3. točke (c) ovlaštene podnijeti prigovor. Prigovor se može podnijeti na temelju jednog ili više ranijih prava, pod uvjetom da sva pripadaju istom nositelju, te na temelju dijela ili svih proizvoda ili usluga u odnosu na koje je ranije pravo zaštićeno ili za koje je podnesena prijava, te se može odnositi na dio ili sve proizvode ili usluge iz prijave osporavanog žiga.
3. Stankama se, na njihov zajednički zahtjev, odobrava razdoblje od najmanje dva mjeseca tijekom postupka prigovora kako bi se omogućilo prijateljsko rješenje spora između podnositelja prigovora i podnositelja prijave.
Članak 44.
Neuporaba kao način obrane u postupcima povodom prigovora
1. U postupcima povodom prigovora u skladu s člankom 43., kada je na datum podnošenja prijave ili na datum prvenstva kasnijeg žiga isteklo petogodišnje razdoblje iz članka 16. tijekom kojega je raniji žig trebao biti u stvarnoj uporabi, na zahtjev podnositelja prijave nositelj ranijeg žiga koji je podnio prigovor mora dokazati da je tijekom petogodišnjeg razdoblja koje je prethodilo datumu podnošenja prijave ili datumu prava prvenstva kasnijeg žiga raniji žig bio u stvarnoj uporabi, kako je predviđeno u članku 16., ili da su postojali valjani razlozi za neuporabu. U nedostatku dokaza za to prigovor se odbija.
2. Ako je raniji žig rabljen u odnosu na samo dio proizvoda ili usluga za koje je registriran, za potrebe ispitivanja prigovora kako je određeno stavkom 1. smatra se da je registriran samo za taj dio proizvoda ili usluga.
3. Stavci 1. i 2. ovog članka također se primjenjuju ako je raniji žig EU-a. U tom slučaju, stvarna uporaba žiga EU-a utvrđuje se u skladu s člankom 15. Uredbe (EZ) br. 207/2009.
Članak 45.
Postupak za opoziv ili proglašenje ništavosti
1. Države članice u svojim uredima osiguravaju učinkovit i brz administrativni postupak za opoziv ili proglašenje žiga ništavim, ne dovodeći u pitanje pravo stranaka na postupak pred sudovima.
2. Administrativni postupak za opoziv osigurava opoziv žiga na temelju razloga iz članaka 19. i 20.
3. Administrativni postupak za ništavost osigurava proglašenje ništavosti žiga barem na temelju sljedećih razloga:
(a)
žig se nije smio registrirati jer ne ispunjava uvjete iz članka 4.;
(b)
žig se nije smio registrirati zbog postojanja ranijeg prava u skladu sa značenjem članka 5. stavaka od 1. do 3.
4. Administrativni postupak osigurava da su za podnošenje zahtjeva za opoziv ili proglašenje ništavosti ovlašteni barem:
(a)
u slučaju stavka 2. i stavka 3. točke (a) svaka fizička ili pravna osoba i svaka grupa ili tijelo koji su ustrojeni s ciljem predstavljanja interesa proizvođača, pružatelja usluga, trgovaca ili potrošača, te koji sukladno uvjetima mjerodavnog prava mogu u vlastito ime podnijeti tužbu i biti tuženi;
(b)
u slučaju ovog članka stavka 3. točke (b) nositelj ranijeg žiga iz članka 5. stavka 2. i članka 5. stavka 3. točke (a) i osoba ovlaštena na temelju mjerodavnog prava za ostvarivanje prava koja proizlaze iz zaštićene oznake izvornosti ili oznake zemljopisnog podrijetla iz članka 5. stavka 3. točke (c).
5. Zahtjev za opoziv ili proglašenje ništavim može se odnositi na dio ili sve proizvode ili usluge u odnosu na koje je osporavani žig registriran.
6. Zahtjev za proglašenje žiga ništavim može se podnijeti na temelju jednog ili više ranijih prava, pod uvjetom da sva pripadaju istom nositelju.
Članak 46.
Neuporaba kao način obrane u postupcima za proglašenje ništavosti
1. U postupcima za proglašenje ništavosti na temelju registriranog žiga s ranijim datumom podnošenja prijave ili ranijim datumom prvenstva, ako nositelj kasnijeg žiga to zatraži, nositelj ranijeg žiga mora dokazati da je tijekom razdoblja od pet godina koje prethodi datumu podnošenja zahtjeva za proglašenje žiga ništavim raniji žig bio u stvarnoj uporabi kako je predviđeno člankom 16. u odnosu na proizvode ili usluge za koje je registriran, a koji se navode kao obrazloženje zahtjeva ili se mora dokazati da postoje opravdani razlozi za neuporabu, pod uvjetom da je na datum podnošenja zahtjeva za proglašenje ništavosti postupak registracije ranijeg žiga dovršen prije najmanje pet godina.
2. Ako je na datum podnošenja prijave ili na datum prvenstva kasnijeg žiga petogodišnje razdoblje iz članka 16. tijekom kojega je raniji žig trebao biti u stvarnoj uporabi isteklo, nositelj ranijeg žiga mora, osim dokaza koji se traže prema stavku 1. ovog članka, podnijeti dokaze da je tijekom petogodišnjeg razdoblja koje je prethodilo datumu podnošenja prijave ili datumu prava prvenstva žig bio u stvarnoj uporabi ili da su postojali valjani razlozi za neuporabu.
3. U nedostatku dokaza iz stavaka 1. i 2., zahtjev za proglašenje ništavosti na temelju ranijeg žiga odbija se.
4. Ako je raniji žig rabljen u skladu s člankom 16. u odnosu na samo dio proizvoda ili usluga za koje je registriran, za potrebe ispitivanja zahtjeva za proglašavanje žiga ništavim smatra se da je registriran samo za taj dio proizvoda ili usluga.
5. Stavci od 1. do 4. ovog članka također se primjenjuju ako je raniji žig žig EU-a. U tom slučaju, stvarna uporaba žiga EU-a utvrđuje se u skladu s člankom 15. Uredbe (EZ) br. 207/2009.
Članak 47.
Posljedice opoziva i ništavosti
1. Smatra se da registrirani žig nema učinke navedene u ovoj Direktivi od datuma podnošenja zahtjeva za opoziv u opsegu u kojem su prava nositelja opozvana. Moguće je da se na zahtjev jedne od stranaka u odluci o zahtjevu za opoziv utvrdi i neki raniji datum, na koji se pojavio neki od razloga za opoziv.
2. Smatra se da registrirani žig nema učinke navedene u ovoj Direktivi od samog početka, u opsegu u kojem je taj žig proglašen ništavim.
ODJELJAK 3.
Trajanje i produljenje registracije
Članak 48.
Trajanje registracije
1. Žigovi se registriraju za razdoblje od deset godina od datuma podnošenja prijave.
2. Registraciju je moguće produljiti u skladu s člankom 49. za daljnja desetogodišnja razdoblja.
Članak 49.
Produljenje
1. Registracija žiga produljuje se na zahtjev nositelja žiga ili na zahtjev osobe koja je za to ovlaštena na temelju propisa ili ugovora, pod uvjetom da su plaćene pristojbe za produljenje. Države članice mogu odrediti da potvrda o plaćanju pristojbi za produljenje treba predstavljati takav zahtjev.
2. Ured obavješćuje nositelja žiga o isteku registracije najmanje šest mjeseci prije spomenutog isteka. Ured se ne smatra odgovornim ako propusti dati takve informacije.
3. Zahtjev za produljenje podnosi se te se plaćaju pristojbe za produljenje u razdoblju od najmanje šest mjeseci koji neposredno prethode isteku registracije. Ako se to ne učini, zahtjev se može podnijeti u dodatnom roku od šest mjeseci neposredno nakon isteka registracije ili njezina kasnijeg produljenja. Pristojbe za produljenje i dodatna pristojba plaćaju se unutar tog dodatnoga roka.
4. Kad je zahtjev podnesen ili kad su pristojbe plaćene u odnosu na samo neke proizvode ili usluge za koje je žig registriran, registracija se produljuje samo za te proizvode ili za te usluge.
5. Produljenje proizvodi učinke od dana koji slijedi nakon datuma na koji istječe postojeća registracija. Produljenje se upisuje u registar.
ODJELJAK 4.
Komunikacija s uredom
Članak 50.
Komunikacija s uredom
Stranke u postupcima ili, ako su imenovani, njihovi zastupnici određuju službenu adresu za svu službenu komunikaciju s uredom. Države članice imaju pravo zahtijevati da se takva službena adresa nalazi u Europskom gospodarskom prostoru.
POGLAVLJE 4.
ADMINISTRATIVNA SURADNJA
Članak 51.
Suradnja u području registracije i administracije žigova
Države članice slobodne su učinkovito surađivati međusobno i s Uredom Europske unije za intelektualno vlasništvo s ciljem promicanja konvergencije praksi i alata koji se odnose na ispitivanje i registraciju žigova.
Članak 52.
Suradnja u drugim područjima
Države članice slobodne su učinkovito surađivati međusobno i s Uredom Europske unije za intelektualno vlasništvo u svim područjima svojih aktivnosti pored onih koja su navedena u članku 51., a koja su od značaja za zaštitu žigova u Uniji.
POGLAVLJE 5.
ZAVRŠNE ODREDBE
Članak 53.
Zaštita podataka
Obrada osobnih podataka provedena u državama članicama u okviru ove Direktive podliježe nacionalnim zakonima za provedbu Direktive 95/46/EZ.
Članak 54.
Prenošenje
1. Države članice stavljaju na snagu zakone i druge propise koji su potrebni radi usklađivanja s člancima od 3. do 6., člancima od 8. do 14., člancima 16., 17. i 18., člancima od 22. do 39. člankom 41., člancima od 43. do 50. do 14. siječnja 2019. Države članice stavljaju na snagu zakone i druge propise koji su potrebni radi usklađivanja s člankom 45. do 14. siječnja 2023. Države članice tekst tih mjera odmah dostavljaju Komisiji.
Kad države članice donose te mjere, one sadržavaju upućivanje na ovu Direktivu ili se na nju upućuje prilikom njihove službene objave. One također sadrže izjavu da se u postojećim zakonima i drugim propisima upućivanja na Direktivu stavljenu izvan snage ovom Direktivom, smatraju upućivanjima na ovu Direktivu. Države članice određuju načine tog upućivanja i način oblikovanja te izjave.
2. Države članice Komisiji dostavljaju tekst glavnih odredaba nacionalnog prava koje donesu u području na koje se odnosi ova Direktiva.
Članak 55.
Stavljanje izvan snage
Direktiva 2008/95/EZ stavlja se izvan snage od 15. siječnja 2019., ne dovodeći u pitanje obveze država članica u pogledu rokova za prenošenje u nacionalno pravo Direktive 89/104/EEZ iz dijela B Priloga I. Direktivi 2008/95/EZ.
Upućivanja na Direktivu stavljenu izvan snage smatraju se upućivanjima na ovu Direktivu i čitaju se u skladu s korelacijskom tablicom iz Priloga.
Članak 56.
Stupanje na snagu
Ova Direktiva stupa na snagu dvadesetog dana od dana objave u Službenom listu Europske unije.
Članci 1., 7., 15., 19., 20., 21. te članci od 54. do 57. primjenjuju se od 15. siječnja 2019.
Članak 57.
Adresati
Ova je Direktiva upućena državama članicama.
Sastavljeno u Strasbourgu 16. prosinca 2015.