KOMMISSIONENS AFGØRELSE
af 24. maj 2011
om Frankrigs statsstøtte C 88/97 til Crédit Mutuel
(meddelt under nummer K(2011) 3436)
(Kun den franske udgave er autentisk.)
(EØS-relevant tekst)
(2011/747/EU)
EUROPA-KOMMISSIONEN HAR -
under henvisning til traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde (TEUF), særlig artikel 108, stk. 2, første afsnit,
under henvisning til aftalen om Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde, særlig artikel 62, stk. 1, litra a),
efter at have opfordret interesserede parter til at fremsætte deres bemærkninger i overensstemmelse med nævnte artikel (1), og under hensyntagen til disse bemærkninger, og
ud fra følgende betragtninger:
1. SAGSFORLØB
(1)
Den 25. januar 1991 indgav Association Française des Banques (herefter AFB), Chambre Syndicale des Banques Populaires (CSPB) og Crédit Agricole en klage med påstand om, at den franske stat havde ydet statsstøtte til Crédit Mutuel.
(2)
Kommissionen fremsendte første gang en anmodning om oplysninger om le Livret Bleu-ordningen ved brev af 27. maj 1991.
(3)
Ved brev af 6. februar 1998 meddelte Kommissionen de franske myndigheder, at den havde besluttet at indlede proceduren efter EF-traktatens artikel 88, stk. 2, (nu artikel 108, stk. 2, i TEUF) vedrørende de potentielle støtteforanstaltninger i opsparingsordningen Livret Bleu (2).
(4)
De franske myndigheder fremsendte ved brev af 8. april 1998 en redegørelse til Kommissionen som svar på de spørgsmål, denne havde stillet i beslutningen om indledning af proceduren.
(5)
Crédit Mutuel fremsendte den 18. juni 1998 et brev til Kommissionen med en række begrundelser for, at de foranstaltninger, proceduren vedrørte, ikke kunne betegnes som statsstøtte, samt et analytisk regnskabsmateriale om Livret Bleu. En lang række interesserede parter har ligeledes fremsendt deres bemærkninger til Kommissionen (jf. afsnit 3 og 4, betragtning 48-59, som videresendte dem til de franske myndigheder den 3. september 1998.
(6)
Klagerne fremsendte fire uddybende redegørelser til Kommissionen ved brev af henholdsvis 29. oktober 1999, 16. maj 2000, 16. oktober 2000 og 19. januar 2001, som Kommissionen videresendte til de franske myndigheder den 21. februar 2000 og den 3. november 2000.
(7)
Den 5. februar 2001 sendte Kommissionen dokumenterne fra AFB til de franske myndigheder.
(8)
Fra november 1998 til december 1999 foretog en konsulent (3) (i det følgende benævnt »Kommissionens konsulent«) en revision af det analytiske regnskab for Livret Bleu. Konsulentens rapport blev den 10. januar 2000 forelagt de franske myndigheder og Crédit Mutuel. Den 7. februar 2000 blev der afholdt et teknisk samrådsmøde om denne revisionsrapport mellem Kommissionens tjenestegrene bistået af deres konsulent, de franske myndigheder og Crédit Mutuel.
(9)
Ved brev af 14. september 1999 anmodede Kommissionens tjenestegrene de franske myndigheder om at redegøre mere detaljeret for de opgaver af almennyttig interesse, som Crédit Mutuel havde fået overdraget. Ved tre breve af henholdsvis 21. februar 2000, 3. november 2000 og 5. februar 2001 tilsendte Kommissionens tjenestegrene de franske myndigheder forskelligt materiale (4) fra klagerne om Livret Bleu-produktets »lokkevareeffekt« (jf. afsnit 7.2.3, betragtning 110-118)). De franske myndigheder fremsatte deres bemærkninger den 1. februar 2001.
(10)
Den 11. april 2000 indgav Fédération Bancaire de l'Union Européenne (FBUE) en klage til Kommissionen over den støtte, som den franske stat havde indrømmet Crédit Mutuel i form af eneret til at distribuere opsparingsproduktet Livret Bleu.
(11)
I maj 2000 bad Confédération Nationale du Crédit Mutuel revisionsfirmaet Arthur Andersen gennemgå de metoder, der lå til grund for Crédit Mutuels analytiske regnskabsmateriale, og opstille et driftsregnskab for Livret Bleu. Denne opgave blev afsluttet i september 2000 med fremlæggelsen af en detaljeret rapport om driftsregnskabet for Livret Bleu, hvori det analytiske regnskabsresultat for Livret Bleu blev opgjort til et underskud før skat på 498 mio. FRF. Den endelige opgørelse af underskuddet byggede på en række »korrektioner«. Den 2. februar 2001 afholdtes et møde mellem Kommissionen og Crédit Mutuel. På baggrund af Kommissionens bemærkninger fremsendte Arthur Andersen efter anmodning fra Crédit Mutuel et notat af 8. februar 2001 med en begrundelse for den anvendte metode, der benævntes »korrektion af Crédit Mutuels IARD-aktivitets (forsikringsaktivitets) overrepræsentation i regnskabet« (5), som bl.a. havde givet anledning til kritik fra Kommissionen.
(12)
I april 2001 bad Kommissionen sin konsulent afdække forskellene mellem sin og Arthur Andersens regnskabsundersøgelse og vurdere, hvilke ændringer med hensyn til data eller metoder der med rimelighed kunne accepteres og indarbejdes i hans tidligere opgørelse. En ny endelig rapport fra konsulenten til Kommissionen blev afleveret den 23. juli 2001. Her opgøres resultatet af det analytiske regnskab for Livret Bleu til et samlet ikke-kapitaliseret overskud på 1 074 mia. FRF (163,7 mio. EUR). Rapporten blev fremsendt samme dag til de franske myndigheder. Den 26. juli 2001 blev der afholdt et samrådsmøde mellem Kommissionen, de franske myndigheder, Crédit Mutuel og Arthur Andersen. Crédit Mutuel og Arthur Andersen meddelte, at de var uenige i det slutresultat, Kommissionens konsulent var nået frem til. Arthur Andersen fastholdt sine tidligere konklusioner i en skriftlig redegørelse af 13. september 2001, som blev fremsendt som bilag til et notat fra de franske myndigheder af 15. september 2001. Den 26. oktober 2001 tilsendte de franske myndigheder Kommissionen et nyt notat med en juridisk analyse af Livret Bleu i relation til EU's konkurrenceregler, og den 7. januar 2002 fremsendte de et notat om omkostningerne ved Crédit Mutuels opgave af almennyttig karakter; dette notat indeholder ingen nye oplysninger, men henviser blot til det talmateriale, Crédit Mutuel allerede havde forelagt.
(13)
I de franske myndigheders notat til Kommissionen den 26. oktober 2001 gør de rede for, hvorfor i) Livre Bleu ikke udgjorde en statsstøtte, ii) der kun kunne være tale om en eksisterende støtte, hvis Kommissionen fastholdt betegnelsen støtte, og iii) der under alle omstændigheder var tale om en forenelig støtte.
(14)
I sin beslutning af 15. januar 2002 (6) (herefter »den annullerede beslutning«) erklærede Kommissionen Den Franske Republiks statsstøtte til Crédit Mutuel for uforenelig med fællesmarkedet.
(15)
Beslutningen af 15. januar 2002 blev omstødt med Rettens dom af 18. januar 2005 (7).
(16)
Kommissionen ankede ikke Rettens dom. Ifølge artikel 266, stk. 1, i TEUF skal Kommissionen træffe de nødvendige foranstaltninger til opfyldelse af denne dom. I statsstøttesager betyder dette, at sagen, efter at beslutningen er blevet annulleret, henvises til fornyet formel undersøgelse.
(17)
Ved beslutning af 7. juni 2006 (8) (herefter »beslutningen om udvidelse«) udvidede Kommissionen den formelle undersøgelsesprocedure og præciserede genstanden for sin vurdering af en eventuel støtte.
(18)
Ved brev af hhv. 1. september 2006 og 7. september 2006 tilsendte Frankrig Kommissionen sine bemærkninger til beslutningen om udvidelse.
(19)
Den 19. september 2006 modtog Kommissionen en klage fra Association des Victimes du Crédit Mutuel.
(20)
Kommissionen modtog bemærkninger fra Crédit Mutuel ved brev af 13. oktober 2006.
(21)
Kommissionen sendte Crédit Mutuels bemærkninger til de franske myndigheder ved brev af 31. oktober 2006.
(22)
Kommissionen anmodede ved brev af 22. september 2006 og 28. november 2006 Frankrig om yderligere oplysninger, som blev fremsendt ved brev af hhv. 8. november 2006 og 28. februar 2007.
(23)
Kommissionen afholdt møder med de franske myndigheder henholdsvis den 19. december 2006 og den 15. januar 2007.
(24)
Den 10. maj 2007 vedtog Kommissionen en beslutning efter EF-traktatens artikel 86, stk. 3 (nu artikel 106, stk. 3, i TEUF) i forbindelse med EF-traktatens artikel 43 og 49 (nu artikel 49 og 56 i TEUF), i henhold til hvilken Frankrig skulle ophæve Crédit Mutuels, Caisse d'Épargnes og Banque Populaires særlige ret (9) til at distribuere hhv. Livret Bleu (for Crédit Mutuel) og Livret A (for Caisses d'Épargne og La Poste) (10).
(25)
Frankrig ophævede ikke de særlige rettigheder til at distribuere Livret A og Livret Bleu inden for fristen på 9 måneder efter beslutningen af 10. maj 2007, og Kommissionen indledte derfor overtrædelsesproceduren efter EF-traktatens artikel 226 (nu artikel 258 i TEUF) og sendte den 5. juni 2008 en åbningsskrivelse for manglende efterkommelse af beslutningen.
(26)
Ved brev af 19. september 2009 anmodede Kommissionen Frankrig om nye oplysninger, som blev fremsendt den 13. oktober 2009.
(27)
Den 8. oktober 2009 afsluttede Kommissionen overtrædelsesproceduren, da Frankrig havde efterkommet afgørelsen med vedtagelsen af reformen af 1. januar 2009, der liberaliserer distributionen af Livret A og Livret Bleu (11), og dermed ophævet de særlige rettigheder til at distribuere disse produkter (12).
(28)
I løbet af 2010 sendte Kommissionen adskillige e-mails med spørgsmål til Crédit Mutuel, som denne besvarede, ligeledes pr. e-mail.
(29)
Denne beslutning afslutter i overensstemmelse med artikel 13 i Rådets forordning (EF) nr. 659/1999 af 22. marts 1999 om fastlæggelse af regler for anvendelsen af EF-traktatens artikel 93 (13) proceduren om potentielle støtteelementer i opsparingsproduktet Livret Bleu.
2. BESKRIVELSE AF OPSPARINGSPRODUKTET LIVRET BLEU
2.1. Beskrivelse af Crédit Mutuel
(30)
Crédit Mutuel er en decentraliseret bank- og forsikringskoncern bestående af et landsdækkende net af Crédit Mutuel-kasser med status af andelsselskaber. Crédit Mutuel er reguleret af loven af 10. september 1947, der fastlægger principperne for samarbejde. Koncernen er organiseret på tre niveauer, lokalt, regionalt og nationalt.
(31)
Crédit Mutuel-koncernen har to navne (Crédit Mutuel og Crédit Industriel et Commercial (herefter CIC), råder over næsten 6 000 salgssteder og har over 72 000 ansatte. Crédit Mutuels lokale kasser er tilknyttet 18 regionale fællesforbund, der er medlem af landssammenslutningen Crédit Mutuel, som er nettets centrale organ. CIC har seks regionale banker og specialiserede datterselskaber i både Frankrig og resten af verden.
(32)
Crédit Mutuel-koncernen har én fælles ledelse og forfølger en global politik. Den opretholder en intern solidarisk økonomi inden for landssammenslutningen, som sikrer de regionale fællesforbunds likviditet. Koncernen fremstår som en samlet virksomhed med hensyn til konkurrencelovgivning, eftersom den har et enkelt beslutningscenter på centralt plan.
2.2. Beskrivelse af Livret Bleu
(33)
Livret Bleu var et opsparingsprodukt, der var reguleret af staten, hvor Crédit Mutuel havde enedistributionsret.
(34)
Produktet var ligeledes kendetegnet ved en delvis skattebegunstigelse i henhold til den ændrede finanslov for 1975 (14). To tredjedele af de renter, som sparerne fik udbetalt på deres indlån, var skattefri. Bruttorentesatsen for indskud på Livret Bleu blev fastsat af staten på en sådan måde, at nettosatsen efter skat (15) var identisk med satsen for Livret A, som var helt skattefri.
(35)
Staten fastsatte rentesatsen for Livret Bleu på et niveau, der lå over inflationen og var indekseret efter valutamarkedet. Den sidste rentesats for Livret Bleu, før dette opsparingsprodukt blev ophævet med reformen af 1. januar 2009 (jf. betragtning 41), var 4 % (16). Det maksimale beløb, som sparerne kunne indsætte på deres Livret Bleu, var 15 300 EUR. Indeståendet på Livret Bleu steg fra 13 mia. EUR (85 mia. FRF) i 1991 til 22 mia. EUR i 2008.
(36)
Livret Bleus karakteristika - øjeblikkelig tilrådighedsstillelse af midlerne, indbetalinger fra og med 15 EUR, ingen udgifter (f.eks. ikke i forbindelse med at åbne en Livret Bleu) osv. - skabte en stor likviditet. Det var desuden muligt via Livre Bleu at foretage direkte indbetalinger til statskassen eller offentlige virksomheder som EDF og France Télécom. Livret Bleu, der var et opsparingsprodukt for privatpersoner, kunne derfor til en vis grad sammenlignes med en kontokurant.
(37)
De forpligtelser, der var forbundet med anvendelsen af de midler, som var indsat på Livret Bleu, ændrede sig i tidens løb.
(38)
I første omgang var Crédit Mutuel forpligtet til at anvende 50 % af midlerne (en andel, som i 1983 (17) blev hævet til 65 % af midlerne og 80 % af de nye indskud) til almennyttige formål (navnlig dækning af lokale forvaltningers og andre offentlige organers finansieringsbehov). De resterende midler kunne banken selv disponere over (i det følgende benævnt ikke-obligatoriske placeringer).
(39)
Dette system blev grundlæggende ændret med bekendtgørelse af 27. september 1991 (18), hvor Livret Bleu blev bragt på linje med Livret A. Efter denne bekendtgørelse blev alle nye indskud (19) centraliseret hos Caisse des Dépôts et Consignation (i det følgende »CDC«), der til gengæld herfor betalte formidlingsprovision til Crédit Mutuel. Denne provision, der oprindelig var 1,3 % af indeståender på Livret Bleu overført til konti hos CDC, blev sænket til 1,2 % den 1. januar 2005, derefter til 1,1 % den 1. november 2005. CDC anvender hovedsagelig midlerne fra Crédit Mutuel til at finansiere socialt boligbyggeri.
(40)
Denne grundlæggende ændring af systemet medførte også en gradvis genplacering af det eksisterende indestående (20). Efter bekendtgørelsen af 27. september 1991 og indtil udgangen af første halvår af 1999 faldt andelen af de eksisterende placeringer i almennyttige formål og ikke-obligatoriske placeringer, indtil næsten hele indeståendet var overført til konti hos CDC.
I mia. FRF og i %
1991
1992
1993
1994
1995
1996
1997
1998
1999
Årlige gennemsnitlige indeståender
85,5
83
80,2
83,4
88,7
91,5
92,7
98,1
98,7
Placeringer centraliseret hos CDC
1 %
7 %
12 %
24 %
39 %
46 %
51 %
69 %
100 %
Placeringer i almennyttige formål
67 %
54 %
46 %
35 %
27 %
20 %
15 %
10 %
0 %
Ikke-obligatoriske placeringer
32 %
39 %
42 %
41 %
35 %
34 %
34 %
21 %
0 %
Kilde: Littlejohn Fraser.
(41)
Den 1. januar 2009 trådte reformen af Livret A og Livret Bleu i kraft, og derefter har alle banker kunnet tilbyde kunderne Livret A, og der er ikke længere nogen forskel mellem Livret A og Livret Bleu. Siden 1. januar 2009 er Crédit Mutuels Livret Bleu bare en anden betegnelse for Livret A. Livret Bleu og følgelig også Crédit Mutuels enedistributionsret blev således ophævet pr. denne dato.
2.3. Gennemgang af begrundelsen for at indlede proceduren/udvidelsen
(42)
Som det fremgår af beslutningen om udvidelse (21), har Kommissionen anset det for muligt, at Frankrig har ydet støtte til Crédit Mutuel i form af formidlingsprovisionen.
(43)
I sin dom i Altmark-sagen fandt Domstolen, at kompensation for offentlig tjeneste ikke udgør statsstøtte efter artikel 107 i TEUF, hvis fire kumulative betingelser, der er anført i Altmark-dommen af 24. juli 2003, er opfyldt (22).
(44)
Kommissionen anfører i beslutningen om udvidelse, at den fjerde betingelse i Altmark-sagen muligvis ikke var opfyldt, for så vidt som staten ikke overlod denne almennyttige opgave - at modtage indskud, som skal anvendes til finansiering af socialt boligbyggeri - til den billigste tilbudsgiver efter et udbud, men efter direkte forhandling med Crédit Mutuel, hvilket ikke på forhånd giver nogen garanti for, at vederlaget til Crédit Mutuel ikke er højere, end hvad en veldrevet virksomhed ville have krævet. Den mente desuden ikke, at de franske myndigheder havde påvist, at provisionens omfang var fastlagt på grundlag af omkostningerne for en gennemsnitlig, veldrevet virksomhed i banksektoren. Det er ikke nok, at de franske myndigheder understregede, at Crédit Mutuel er en veldrevet virksomhed, til at bevise, at provisionsniveauet var fastsat på grundlag af en analyse af de omkostninger, som skal afholdes af en veldrevet virksomhed i henhold til Altmark-sagen.
(45)
Ifølge Kommissionen var formidlingsprovisionen statsmidler og kunne udgøre en selektiv fordel, som kunne fordreje konkurrencen og påvirke samhandelen mellem medlemsstaterne, og som ikke var anmeldt til Kommissionen. Provisionen kunne således indeholde elementer af ulovlig statsstøtte.
(46)
Kommissionen anslog i sin beslutning om udvidelse, at denne foranstaltning muligvis ikke var forenelig med artikel 86, stk. 2, i EF-traktaten (nu artikel 106, stk. 2, i TEUF), og mente ikke, at undtagelserne i artikel 87, stk. 2 og 3, i EF-traktaten (nu artikel 107, stk. 2 og 3, i TEUF) kunne anvendes.
(47)
På grundlag af beregninger fra Kommissionens konsulent fandt Kommissionen det godtgjort, at provisionen oversteg det beløb, der var nødvendigt til at dække omkostninger ved forpligtelsen af almennyttig karakter (modtagelse af indlån til socialt boligbyggeri) i lyset af de deraf afledte indtægter og en rimelig fortjeneste ved udførelsen af denne forpligtelse. Da Kommissionen havde gjort opmærksom på, at provisionen skulle indeholde alle fordele, både fra staten og i form af statsmidler, uanset disses art, tog den i beregningen af provisionen ikke alene hensyn til nettoudgifterne til modtagelse af indeståender centraliseret hos CDC, men også til nettoresultatet (omkostninger eller fortjeneste) for placeringerne i almennyttige formål og ikke-obligatoriske placeringer. Det fremgik af rapporten fra Kommissionens konsulent, at der var udbetalt overkompensation til Crédit Mutuel for årene 1991, 1992, 1993 og 1998.
3. KLAGERNES ARGUMENTER
(48)
Kommissionen fremlagde klagernes argumenter i sin beslutning af 6. februar 1998 om at indlede proceduren efter artikel 88, stk. 2, i EF-traktaten (nu artikel 108, stk. 2, i TEUF). De uddybende redegørelser, der er fremsendt siden da, indeholder følgende argumenter.
(49)
I et notat fra AFB (ajourført ultimo februar 1999 og sendt til Kommissionen i oktober 1999) om Livre Bleus indirekte positive virkninger vurderes bankens nettoprovenu af Livret Bleus virkninger til 17 mia. FRF (2,6 mia. EUR), forudsat at forøgelsen af Crédit Mutuels markedsandele for alle segmenter i perioden 1986-1997 alene stammer fra distributionen af Livret Bleu.
(50)
I en undersøgelse foretaget af Caisse Nationale du Crédit Agricole, fremsendt i maj 2000, analyseres udviklingen i antallet af Crédit Mutuels filialer. Det fremgår, at det samlede antal permanente afdelinger faldt fra 1991 til 1994 og derefter gradvist steg igen og i 1998 var oppe på niveauet for 1990. Udviklingen har varieret i de forskellige regioner: Antallet af permanente og derefter ikke-permanente afdelinger faldt i regioner, hvor Crédit Mutuel traditionelt har haft en stærk position (Pays de Loire, Bretagne og Alsace), mens det gik frem i de andre regioner. Det er derfor sandsynligt, at Crédit Mutuel har begrænset sin tilstedeværelse i landdistrikterne og styrket den i byområderne. Disse data synes at afkræfte Crédit Mutuels påstand om, at banken var tvunget til at opretholde en stærk tilstedeværelse i landdistrikterne i 1990'erne. Tallene viser også, at Crédit Mutuel er i stand til at opretholde et særdeles tæt netværk, også efter at alle former for kontrol fra myndighedernes side er ophørt.
(51)
AFB sendte den 4. juni 1998 en skrivelse til Kommissionen, hvor man hævdede, at vederlaget på 1,3 % af indeståendet på Livret Bleu, der var centraliseret hos CDC, var ansat for højt, da Caisses d'Épargne og la Poste i samme periode fra CDC fik hhv. 1,2 % og 1,5 % af indskud på Livret A, der også var centraliseret hos CDC. AFB anførte i brevet, at man i 1997 havde tilbudt de franske myndigheder at forestå modtagelsen af indskud på Livret Bleu mod en provision på kun 1 %, men myndighederne reagerede ikke på dette tilbud. AFB fremhævede bl.a., at det franske parlamentsmedlem Raymond Douyère i sin rapport fra april 1998 om moderniseringen af Caisses d'Épargne påpegede, at omkostningerne ved modtagelse af indskud på opsparingsordninger for en gennemsnitssparekasse som Caisse d'Épargne de Bourgogne er 0,96 % af indeståendet, og at der ikke var nogen begrundelse for, at Crédit Mutuel skulle have større administrationsomkostninger.
(52)
En redegørelse fra Cabinet Glais fra august 2000, fremsendt på foranledning af AFB, indeholder en række statistiske oplysninger vedrørende den konkurrencemæssige fordel, som enedistributionsretten til Livret Bleu giver Crédit Mutuel. Det fremgår af tidsrækkerne, at indeståendet på Livret Bleu og på andre former for indlån voksede kraftigt, indtil udviklingen vendte i 1985-1987. Udlån til private fortsætter med at stige også efter dette tidspunkt, og stigningstakten er højere for Crédit Mutuel end for bankens største konkurrenter. Eksperten fra Cabinet Glais udleder heraf, at »Livret Bleu-effekten således synes at have tiltrukket kunder til banken, og fra midten af 1980'erne synes denne positive effekt at være fortsat, uden at indlånene er steget. Det er de oprindelige loyale kunder, som tilsyneladende har skabt grundlaget for Crédit Mutuels ekspansionsstrategi i den følgende periode«. Eksperten bemærkede endvidere, at Crédit Mutuels aktivitet (primært udlånsvirksomhed) tilsyneladende ikke havde fulgt den normale udvikling på bankmarkedet, og det påviser han ved bl.a. at konstruere en indikator for tilfældige økonomiske rystelsers længerevarende effekt på aktivitetsvariablerne og opstille en simpel ligning for låneefterspørgslen. Ifølge eksperten er den logiske forklaring på dette fænomen, at Crédit Mutuels kunder er mere loyale - f.eks. på grund af Livret Bleu-ordningen - end de andre storbankers kunder.
(53)
Den anden redegørelse fra Cabinet Glais (fra december 2000) indeholder en ny økonometrisk analyse af kundernes binding til de enkelte storbanker. Disse resultater bekræfter ifølge eksperten formodningen om, at Crédit Mutuel og Caisses d'Épargne har langt bedre mulighed for at sikre deres kunders loyalitet end de øvrige storbanker. Men det er umuligt at afgøre, hvorvidt det er distributionen af en skattebegunstiget opsparingsordning eller det tætte net af afdelinger i de forskellige regioner (begge banker råder over begge dele), der ligger til grund for deres kunders større loyalitet.
(54)
I tilslutning til den foreliggende procedure har Kommissionen desuden modtaget en supplerende redegørelse fra klagerne, hvori det anføres, at Crédit Mutuels køb i april 1997 af Crédit Industriel et Commercial (CIC) i forbindelse med privatiseringen af dette pengeinstitut, der tidligere var ejet af den offentlige forsikringskoncern GAN, kun var muligt takket være den støtte, Crédit Mutuel havde modtaget i forbindelse med Livret Bleu, og som betød, at Crédit Mutuel kunne forøge sin andel af markedet for indlån fra 2 % i 1969 til ca. 6,9 % i 1997. Crédit Mutuels egenkapital er ifølge klagerne blevet kraftigt forøget takket være den pågældende støtte og er vokset fra 650 mio. FRF (99 mio. EUR) i 1974 til 47,3 mia. FRF (7,2 mia. EUR) i 1997.
(55)
Endelig påstår Association des Victimes du Crédit Mutuel i sin klage af 19. september 2006, at der er tale om »tilvendelse af offentlig opsparing med henblik på private og kommercielle formål […] på bekostning af sparerne og den franske økonomi«, men denne påstand understøttes ikke af dokumentation eller beviser for en eventuel ulovlig statsstøtte.
4. DE INTERESSEREDE PARTERS BEMÆRKNINGER
(56)
Som reaktion på offentliggørelsen af meddelelsen om at indlede den foreliggende procedure den 6. februar 1998 har Kommissionen modtaget bemærkninger fra en lang række interesserede parter.
(57)
Nogle af Crédit Mutuels konkurrenter informerede om den skade, de mener at have lidt på grund af Crédit Mutuels enedistributionsret til Livret Bleu. Hovedparten af bankerne var af den opfattelse, at Livret Bleus »lokkevareeffekt« betød, at de mistede kunder, som blev tiltrukket af Livret Bleu, og bankerne ønskede derfor enedistributionsretten ophævet. Sådanne bemærkninger er indkommet til Kommissionen fra følgende banker:
Banque Dupuy de Parseval
Banque Natexis
Banque de Picardie
Banque Populaire de Bourgogne
Banque Populaire Bretagne Atlantique
Banque Populaire du Centre
Banque Populaire Centre-Atlantique
Banque Populaire de Champagne
Banque Populaire de la Côte d'Azur
Banque Populaire du Dauphiné et des Alpes du Sud
Banque Populaire de Franche-Comté, du Maconnais et de l'Ain
Banque Populaire du Haut-Rhin
Banque Populaire de La Loire
Banque Populaire de Lorraine
Banque Populaire de Lyon
Banque Populaire du Midi
Banque Populaire du Massif Central
Banque Populaire de l'Ouest
Banque Populaire Provençale et Corse
Banque Populaire des Pyrénées Orientales, de l'Aude et de l'Ariège
Banque Populaire du Quercy et de l'Agenais
Banque Populaire Savoisienne
Banque Populaire de la Région Économique de Strasbourg
Banque Populaire du Sud-Ouest
Banque Populaire du Tarn et de l'Aveyron
B.P.ROP Banque Populaire
Banque de Savoie
Crédit Commercial de France
Crédit Commercial du Sud-Ouest
Crédit Lyonnais
Société Générale
Union des Banques à Paris.
(58)
Ud over de bemærkninger til forsvar for Crédit Mutuel, for hvilke der redegøres i afsnit 4, har Kommissionen modtaget bemærkninger fra følgende tredjeparter til fordel for Livret Bleu-ordningen:
Bertholet, medlem af Nationalforsamlingen, valgt i Drôme
Blondel, medlem af Conseil Général i Nord
Cabot, direktør for Centre Régional Information Jeunesse de Toulouse
Cormorèche, borgmester i Montuel
Cornelis, medlem af Conseil Général Nord
Chavannes, borgmester i Angoulême
Crépeau, medlem af Nationalforsamlingen, valgt i Charente-Maritime
Debavelaere, medlem af Nationalforsamlingen, valgt i Charente-Maritime
Decool, borgmester i Brouckerque
Delevoye, medlem af Nationalforsamlingen, valgt i Pas-de-Calais
Delnatte, medlem af Nationalforsamlingen, valgt i Nord
Dolez, medlem af Nationalforsamlingen, valgt i Nord
Ewald, regional delegeret for Association pour le Droit à l'Initiative Économique
Fronton, Union départementale des associations familiales de Haute-Garonne
Foy, medlem af Nationalforsamlingen, valgt i Nord
Galiègue, formand for Caisse de Crédit Mutuel de Solesmes
Gournay, borgmester i Caestre
Armelle Guinebertière, medlem af Europa-Parlamentet
Hervé, borgmester i Rennes
Humez, formand for Comité départemental de lutte contre la mucoviscidose du Pas-de-Calais
Ingelaere, formand for Flandr'action
Juppé, medlem af Nationalforsamlingen, borgmester i Bordeaux
Lapalu, formand for association Animation et gestion d'organismes privés
Lazaro, medlem af Nationalforsamlingen, valgt i Nord
Lebreton, formand for Conseil général des Côtes d'Armor
Ledieu, borgmester i Cateau-Cambrésis
Leleu, bestyrer i Crédit Mutuel Nord
Maille, formand for Communauté urbaine de Brest
Masclet, medlem af Conseil Régional i Nord-Pas-de-Calais
Méhaignerie, formand for Conseil général d'Ille-et-Villaine
Mio, medlem af Conseil Régional i Nord-Pas-de-Calais
Novak, formand for Association pour le droit à l'initiative économique
Permuy, medlem af Conseil Régional du Nord-Pas-de-Calais
Albert Rivaux, medlem af Conseil Régional i Pas-de-Calais
de Rohan, formand for Conseil Régional i Bretagne
Valla, medlem af Conseil Général i Ardèche
Vanlerenberghe, borgmester i Arras
Villain, borgmester i Cambrai
de Villiers, medlem af Nationalforsamlingen, valgt i Vendée.
(59)
Langt størsteparten af disse tredjeparter har fremhævet Crédit Mutuels store betydning, navnlig på regionalt plan, for finansieringen af almennyttige formål, især foreninger, der arbejder uden gevinst for øje. De har ligeledes fremhævet Crédit Mutuels funktion som finansielt holdepunkt for den jævne befolkning, hvorfra en stor del af kunderne kommer. Flere lokale folkevalgte har understreget, at Crédit Mutuel har stor betydning for oprettelsen af nye virksomheder og arbejdspladser og udviklingen af lokale initiativer i samarbejde med de lokale forvaltninger. Andre har givet udtryk for, at Crédit Mutuel med sine decentrale strukturer bedre kan imødekomme lokale behov end de mere centraliserede pengeinstitutter og dermed bedre sikre en afbalanceret egnsudvikling.
5. CRÉDIT MUTUELS BEMÆRKNINGER
(60)
Crédit Mutuel bebrejder Kommissionen den yderst langvarige sagsbehandling.
(61)
Ifølge Crédit Mutuel vedrørte Rettens dom ikke kun en begrundelsesmangel, men indeholdt også en kritik af Kommissionens begrundelse, som denne ikke skulle have taget hensyn til i sin beslutning om udvidelse, navnlig vedrørende beregningen af den eventuelle overkompensation. Crédit Mutuel bebrejder Kommissionen, at den har sammenlagt de positive årsresultater uden fradrag af negative årsresultater, hvilket strider mod den metode, der anbefales i rammebestemmelserne for statsstøtte af kompensation for offentlig tjeneste (i det følgende »rammebestemmelserne fra 2005«) (23).
(62)
Ifølge banken opfylder provisionen de fire betingelser i Altmark-dommen:
a)
Med hensyn til den første betingelse skulle Crédit Mutuel udføre to opgaver af almindelig økonomisk interesse, nemlig dels opretholdelse af et betydeligt antal afdelinger i landdistrikter af egnsudviklingshensyn, dels at modtage indskud til finansiering af socialt boligbyggeri. For så vidt angår opretholdelsen af et stort antal afdelinger i landdistrikter, anfægter banken Kommissionens konklusion, i henhold til hvilken de franske bestemmelser af lovgivnings- og forskriftsmæssig karakter er alt for vage til at overdrage Crédit Mutuel en sådan opgave og dermed til, at den første betingelse i Altmark-dommen er opfyldt. Ifølge Crédit Mutuel er baggrunden for Kommissionens konklusion, at disse tekster ikke pålagde Crédit Mutuel specifikke begrænsninger, fordi de gjaldt for hele banksektoren. Det er ligeledes Crédit Mutuels opfattelse, at Kommissionen forsøger at overføre bevisbyrden til banken, for at den første betingelse i Altmark-dommen er opfyldt, hvilket der ikke er hjemmel for i den pågældende retspraksis.
b)
Med hensyn til den anden betingelse understreger Crédit Mutuel, at provisionen blev indført samtidig med forpligtelsen til at centralisere midlerne hos CDC, og at beregningsmetoden for denne provision var objektiv og gennemsigtig.
c)
Med hensyn til den tredje betingelse mener banken ikke, at vederlaget er nok til at dække omkostningerne ved modtagelsen af indskud, da aktiviteten i tilknytning til de midler, der var centraliseret hos CDC, skulle have givet et negativt resultat for hele perioden 1991-2005.
d)
Crédit Mutuel finder ligeledes, at den fjerde betingelse er opfyldt. Provisionen var ifølge banken fastlagt på grundlag af Crédit Mutuels faktiske omkostninger ved distributionen af Livret Bleu. Crédit Mutuel var en veldrevet virksomhed ifølge Altmark-dommen, eftersom bankens administrationsomkostninger var blandt de laveste. Dette havde Kommissionen for øvrigt anerkendt i beslutningen om udvidelse (24). Ifølge banken har Kommissionen ikke i tilstrækkelig grad uddybet årsagerne til, at den ikke mener, at denne betingelse var opfyldt.
(63)
Under alle omstændigheder mener Crédit Mutuel, at foranstaltningen er forenelig med fællesmarkedet på grundlag af artikel 106, stk. 2, i TEUF. Crédit Mutuel kritiserer især metoden til beregning af overkompensationen, som denne beskrives i beslutningen om udvidelse. Ifølge Crédit Mutuel var der regnefejl i Kommissionens evaluering af det samlede resultat af driftsregnskabet for Livret Bleu, fordi den var baseret på konsulentens fejlagtige konklusioner trods nogle uafklarede punkter, hvor Kommissionens og Crédit Mutuels konsulenter ikke var enige (25).
(64)
Crédit Mutuel anfægter derefter Kommissionens årsbaserede tilgang (dvs. at der alene tages hensyn til beløb for år med overkompensation og ikke beløb for år med underkompensation), som skulle stride mod et vist antal fortilfælde, den annullerede beslutning og rammebestemmelserne fra 2005 (26). Kommissionen burde følge en samlet tilgang (dvs. i beregningen af kompensation tage hensyn til det samlede beløb for år med hhv. over- og underkompensation), dels for hele perioden 1991-1998, dels for hele perioden efter 1999.
(65)
Desuden har Kommissionen ikke i sin beslutning om udvidelse taget korrekt hensyn til en rimelig fortjeneste. Den baserede sin vurdering af den rimelige fortjeneste på omkostningerne ved den lovpligtige egenkapital, anslået til 6 %, men disse omkostninger udgør en omkostning i det analytiske regnskab og ikke en fortjeneste. Kommissionen burde have taget hensyn til afkastet af egenkapital som anbefalet af Arthur Andersen (27). Kommissionen har således beregnet en rimelig fortjeneste efter en degressiv skala, der bliver nul efter den samlede centralisering af indeståenderne hos CDC, da disse indskud ikke medførte egenkapitalomkostninger. Crédit Mutuel fremhæver, at den af Kommissionen valgte indikator betød, at banken slet ikke fik en normal fortjeneste af Livret Bleu. Ifølge Crédit Mutuel skal enhver bank kunne skabe en normal fortjeneste, selv i forbindelse med centraliserede indskud, som ikke indebærer egenkapitalomkostninger i en snæver juridisk fortolkning af solvensnøgletallene.
(66)
Kommissionen har heller ikke taget korrekt hensyn til omkostningerne ved den anden tjenesteydelse af almindelig økonomisk interesse, som Crédit Mutuel mener at have fået overdraget, nemlig opretholdelse af afdelinger i landdistrikter, hvis formål er at tilskynde til folkelig opsparing i hele området ved at give så mange som muligt adgang til en bank.
(67)
Endelig bestrider Crédit Mutuel eksistensen af en eventuel lokkevareeffekt. Banken gør opmærksom på, at Kommissionen i sin annullerede beslutning anførte, at denne lokkevareeffekt ikke havde kunnet bevises, og mener ikke, at der siden da er fremlagt nye beviser herfor.
(68)
For så vidt angår proceduren, påberåber Crédit Mutuel sig flere generelle, fællesskabsretlige principper, der strider mod tilbagebetaling af potentiel støtte, og navnlig princippet om berettiget forventning og overskridelse af en rimelig frist.
6. FRANKRIGS BEMÆRKNINGER
(69)
Frankrig mener, at betingelserne i Altmark-dommen er opfyldt:
a)
Med hensyn til den første betingelse understreges det, at Kommissionen har erkendt, at Crédit Mutuel havde fået overdraget en tjenesteydelse af almindelig økonomisk interesse, nemlig modtagelse af indskud, der skulle anvendes til finansiering af socialt boligbyggeri. Det anføres, at Kommissionen i sin beslutning om udvidelse fremførte, at opretholdelse af afdelinger i landdistrikter af egnsudviklingshensyn også kan betragtes som en tjenesteydelse af almindelig økonomisk interesse (28), men de franske myndigheder besvarer ikke Kommissionens argumenter i beslutningen om udvidelse om, at den første betingelse i Altmark-dommen ikke er opfyldt, fordi der ikke findes nationale love eller forskrifter, som tilstrækkeligt klart overdrager Crédit Mutuel en tjenesteydelse efter artikel 106, stk. 2, i TEUF (29).
b)
For så vidt angår den anden betingelse, mener Frankrig, at kompensationsparametrene var fastlagt på en objektiv, gennemsigtig måde.
c)
Med hensyn til den tredje betingelse fremfører Frankrig, at kompensationsbeløbet (provisionen) ikke oversteg, hvad der var nødvendigt for at dække ordningens omkostninger, og man henviste til det analytiske regnskab for Crédit Mutuels Livret Bleu for årene 1999-2005.
d)
Den fjerde betingelse skulle ligeledes være opfyldt, da Frankrig påstod, at ledelsen af Crédit Mutuel opfyldte de opstillede krav til effektivitet (30).
(70)
Med hensyn til betingelserne vedrørende eksistensen af statsstøtte henviser Frankrig til de argumenter, der blev fremført, før beslutningen blev annulleret i 2002:
a)
Betingelsen om statsmidler er ikke opfyldt, fordi Crédit Mutuels fortjeneste af de indeståender, der ikke var centraliseret hos CDC (ikke-obligatoriske placeringer og placeringer i almennyttige formål), stammede fra oprindeligt private midler (sparernes indskud), der ikke var til rådighed for de offentlige myndigheder.
b)
Samhandelen mellem medlemsstaterne har ikke kunnet være påvirket før oprettelsen af det indre marked for bankvirksomhed og finansielle aktiviteter, dvs. den 1. januar 1993 med vedtagelsen af Rådets direktiv 89/646/EØF af 15. december 1989 om samordning af lovgivningen om adgang til at optage og udøve virksomhed som kreditinstitut og om ændring af direktiv 77/780/EØF (i det følgende »det andet bankdirektiv«) (31). Grunden til, at Crédit Mutuels kasser ikke drev nogen form for virksomhed uden for de nationale grænser efter dette tidspunkt var ifølge de franske myndigheder, at der ikke fandtes en statut for det europæiske andelsselskab, hvilket medførte begrænsninger for andelsselskabers og dermed Crédit Mutuels muligheder for at ekspandere uden for de nationale grænser. De Livret Bleu-konti, som personer med bopæl uden for Frankrig åbnede, repræsenterer kun ca. 0,1 % af det samlede indestående. Myndighederne mente desuden, at de udenlandske bankforetagender i Frankrig sigtede mod et helt andet marked end Crédit Mutuels.
c)
Den provision, som CDC betalte til Crédit Mutuel af det centraliserede indestående på Livret Bleu, udgjorde ikke støtte, men var vederlag for en ydelse fra bankens side, hvis pris var blevet aftalemæssigt fastsat i 1991 til 1,3 %. Myndighederne lagde vægt på, at administrationen af Livret Bleu indebar store omkostninger på grund af det store antal konti med indeståender på under 5 000 FRF (762 EUR). De henviste til det analytiske regnskabsmateriale, der var udarbejdet af Crédit Mutuel (efter foranstaltningens indførelse), og konkluderede på grundlag heraf, at provisionens størrelse var helt berettiget. De franske myndigheder har understreget, at alle former for fordele, som Livret Bleu kunne indebære for Crédit Mutuel, skulle ses i sammenhæng med de omkostninger, der er forbundet med opfyldelsen af opgaver af almindelig, økonomisk interesse. I den sammenhæng har de gjort Kommissionen opmærksom på, at en stigende andel af indeståendet på denne opsparingsordning er blevet placeret i almennyttige formål. Procentdelen er således gradvist forhøjet fra 50 % af indeståendet på Livret Bleu i perioden fra 1975 til 1983 til 65 % i perioden fra 1983 til 1998.
d)
Hvis man antager, at der rent faktisk er tale om støtte, ville denne under alle omstændigheder have været eksisterende støtte, da ordningen med Livret Bleu blev indført efter liberaliseringen af bankmarkedet den 1. januar 1993 (udløb af fristen for gennemførelse af det andet bankdirektiv).
(71)
De franske myndigheder anfører i deres brev af 26. oktober 2001 grunden til, at støtten, hvis Kommissionen fastholdt, at der var tale om støtte, under alle omstændigheder ville være forenelig med fællesmarkedet efter artikel 106, stk. 3, i TEUF. De bebrejder Kommissionen, at den har lavet fejl i beregningen af det samlede driftsregnskabsresultat for Livret Bleu, fordi den ikke har fulgt den metode, som Crédit Mutuels konsulent havde anbefalet (32). De anfører ligeledes, at Kommissionen skal tage hensyn til en rimelig fortjeneste, som de anslår til […] (33).
(72)
I de franske myndigheders bemærkninger til beslutningen om udvidelse bebrejder de desuden Kommissionen at have forfulgt en »asymmetrisk argumentation« ved ikke at udligne beløb i år med overkompensation (1991, 1992, 1993 og 1998) med år med underkompensation (1994 til 1997) og for i bilag 1 til beslutningen om udvidelse at have gengivet deres konsulents konklusioner i fuld ordlyd vedrørende de tre punkter med uoverensstemmelse mellem Frankrig og Kommissionen. Ifølge Frankrig har staten underkompenseret Livret Bleu-ordningen i perioden 1999-2005. Provisionen oversteg ikke, hvad der var nødvendigt til at dække omkostningerne ved distributionen af Livret Bleu, således som disse fremgår af det analytiske regnskab for denne ordning, som blev udarbejdet sammen med Kommissionen (med forbehold af to tilpasninger (34)), og opfylder kravene i direktiv 80/723/EØF af 25. juni 1980 om gennemskueligheden af de økonomiske forbindelser mellem medlemsstaterne og de offentlige virksomheder og om den finansielle gennemskuelighed i bestemte virksomheder (35). Frankrig har ligeledes forklaret, at de nylige fald i provisionen især opfyldte behovet hos operatørerne inden for finansiering af socialt boligbyggeri (36).
(73)
De franske myndigheder præciserer, at der siden 1999 har eksisteret en mekanisme for tilbagebetaling af eventuel overkompensation.
(74)
Frankrig har ligeledes forklaret, at risikoen for illikviditet på en måned påhvilede Crédit Mutuel, og at CDC påtog sig risikoen for illikviditet på over en måned. For så vidt angår indskud på Livret Bleu, blev det præciseret, at risikovægtningen til beregningen af egenkapitalbehovet til solvensmargenen var nul. Man anfører, at risikovægtningen for Crédit Mutuels egenkapitalbehov for de øvrige opsparingsprodukter og andre ressourcer end Livret Bleu varierede fra […] til […] % fra 1999 til 2005. De franske myndigheder har præciseret, at da det ikke var relevant at anvende den europæiske solvensmargen efter den fuldstændige centralisering af indeståender hos CDC i 1999, inddrog Crédit Mutuel i beregningen af en tilsvarende rimelig fortjeneste for Livret Bleu egenkapitalomkostninger, der var beregnet på grundlag af omkostningerne for andre opsparingsprodukter og andre ressourcer, idet man begrænsede dem til ([…] til […] % fra 1999 til 2005). På Kommissionens foranledning har Frankrig ligeledes præciseret provisionsmargenen for etablering af en obligatorisk reserve i Banque de France.
7. VURDERING
7.1. Støttens eksistens
(75)
Kommissionen vuderer i beslutningen om udvidelse, at den eneste foranstaltning, der eventuelt kan indeholde støtteelementer, var CDC’s udbetaling af provision til Crédit Mutuel (37).
(76)
Den eventuelle støtte, som kan være indeholdt i provisionen, blev indført den 27. september 1991 med bekendtgørelsen af samme dag og analyseres i denne afgørelse indtil tidspunktet for liberaliseringen af distributionen af Livret A og harmoniseringen af Livret Bleu og Livret A, dvs. den 1. januar 2009 (38).
7.1.1. Betingelserne i Altmark-dommen er ikke opfyldt
(77)
Der skal gøres opmærksom på, at kompensation, der er udbetalt til gengæld for offentlige tjenesteydelsesopgaver, i henhold til Altmark-dommen (39) ikke udgør statsstøtte efter artikel 107, stk. 1, i TEUF, hvis fire kumulative betingelser er opfyldt.
(78)
De franske myndigheder og Crédit Mutuel anfører i deres bemærkninger som svar på beslutningen om udvidelse, at Crédit Mutuel udfører to opgaver af almindelig økonomisk interesse, nemlig opretholdelse af et betydeligt antal filialer i landdistrikter af egnsudviklingshensyn og modtagelse af indskud til finansiering af socialt boligbyggeri.
(79)
Men selv før indførelsen af den pågældende foranstaltning havde Crédit Mutuel ikke længere nogen pligt til at opretholde filialer i landdistrikter, idet loven om åbning og lukning af bankafdelinger blev ophævet i 1987 og kontrolordningen (som angiveligt blev opretholdt for Crédit Mutuel fra 1987 til 1991) ophævet den 1. juli 1991 (40). De franske myndigheder og Crédit Mutuel har for øvrigt ikke anfægtet konklusionen i beslutningen om udvidelse, hvor det hedder, at der efter 1991 [dvs. pr. 1. juli 1991] ikke fandtes nogen lov, i henhold til hvilken Crédit Mutuel efter EF-traktatens artikel 86 [nu artikel 106 i TEUF] skulle have fået overdraget den opgave, der er nævnt i betragtning 24 iii) [opretholdelse af filialer i landdistrikter af egnsudviklingshensyn] (41).
(80)
Det er således alene med hensyn til opgaven med at forestå modtagelse af indskud med henblik på finansiering af socialt boligbyggeri, at det skal efterprøves, om Altmark-dommen finder anvendelse.
(81)
Kommissionen gør opmærksom på, at medlemsstaterne har vide skønsbeføjelser, hvad angår arten af de tjenesteydelser, der kan betegnes som værende af almindelig økonomisk interesse. Den finder, at gennemførelsesdekreterne for bestemmelserne i artikel 9 i den ændrede finanslov for 1975 (42) og artikel 24 i den ændrede finanslov for 1982 (43), især bekendtgørelsen af 27. september 1991, tydeligvis pålægger Crédit Mutuel den opgave (som defineret i artikel R323-10 og R 331-14 i lov om boligbyggeri) at modtage midler, der skulle overføres til CDC, så denne institution kunne finansiere socialt boligbyggeri. Ved at betegne denne opgave som en tjenesteydelse af almindelig økonomisk interesse har Frankrig ikke foretaget et åbenbart urigtigt skøn.
(82)
Ifølge den fjerde betingelse i Altmark-dommen gælder det, at når udvælgelsen af den virksomhed, der skal have overdraget en forpligtelse af almennyttig karakter, i et konkret tilfælde ikke sker ved en udbudsprocedure, som giver mulighed for at udvælge den tilbudsgiver, der kan levere de pågældende ydelser til de laveste omkostninger for samfundet, skal størrelsen af den nødvendige kompensation fastlægges på grundlag af en analyse af de omkostninger, som en gennemsnitsvirksomhed, der er veldrevet […] og tilstrækkeligt udstyret til at kunne opfylde de stillede krav til den offentlige tjeneste, ville have haft ved at opfylde forpligtelserne (44).
(83)
Kommissionen finder ikke, at den fjerde betingelse er opfyldt, for så vidt angår opgaven med at modtage indskud centraliseret hos CDC til finansiering af socialt boligbyggeri. Det bør bemærkes, at staten ikke har tildelt denne opgave til den bydende, der har afgivet det bedste bud i en offentlig udbudsprocedure, men til Crédit Mutuel efter direkte forhandlinger. Provisionens størrelse er ikke fastlagt på grundlag af de omkostninger ved at udføre tjenesten af almindelig økonomisk interesse, som en gennemsnitlig, veldrevet virksomhed ville have skullet afholde. Provisionens størrelse - 1,3 % - har ikke kunnet baseres på Crédit Mutuels faktiske omkostninger til udførelsen af tjenesten af almindelig økonomisk interesse, eftersom der ikke fandtes noget særskilt regnskab for Livret Bleu i september 1991, som ville have gjort det muligt at spore de specifikke omkostninger ved Livret Bleu i bankens regnskaber. Det særskilte regnskab for Livret Bleu blev udarbejdet flere år efter og rekonstrueret bagud for de foregående år og indtil 1991. Der er således ikke noget, der tyder på, at provisionens størrelse blev fastlagt på grundlag af en gennemsnitlig, veldrevet virksomheds omkostninger ved at udføre den pågældende opgave af almindelig interesse. De franske myndigheder anfører, at Crédit Mutuel generelt var veldrevet. De fremlægger imidlertid ikke nogen reel dokumentation for denne påstand, men henviser blot til betragtning 13 i Kommissionens beslutning om udvidelse, hvor Crédit Mutuels finansielle resultater for 2004 var anført (balancens størrelse, nettoresultat, driftskoefficient, egenkapital og solvenskoefficient). Hvis en medlemsstat under alle omstændigheder har fastlagt provisionens størrelse på grundlag af en analyse af en veldrevet virksomheds omkostninger, burde der ikke have været problemer med at dokumentere dette for Kommissionen og fremlægge den fulgte metode, hvilket Frankrig ikke har gjort i det foreliggende tilfælde. Det forhold, at Crédit Mutuels provision, så snart distributionen af Livret A og Livret Bleu blev liberaliseret den 1. januar 2009, faldt fra 1,1 % til 0,6 %, tyder på, at denne provision var større, end den ville have været, hvis den var fastlagt på grundlag af en gennemsnitlig veldrevet virksomheds omkostninger ved udførelsen af den samme opgave af almindelig interesse.
(84)
Eftersom betingelserne i Altmark-dommen er kumulative, er det nok, at et af dem ikke er opfyldt, til, at dommen ikke finder anvendelse, og at den pågældende foranstaltning eventuelt kan udgøre statsstøtte. Det fremgår af det foranstående, at den pågældende foranstaltning ikke opfylder den fjerde betingelse i Altmark-dommen. Altmark-dommen finder derfor ikke anvendelse, og det skal undersøges, om foranstaltningen faktisk udgør statsstøtte (45) (46).
7.1.2. Betingelserne for, om der foreligger statsstøtte, er opfyldt
(85)
I henhold til artikel 107, stk. 1, i TEUF er statsstøtte eller støtte, som ydes ved hjælp af statsmidler under enhver tænkelig form, og som fordrejer eller truer med at fordreje konkurrencevilkårene ved at begunstige visse virksomheder eller visse produktioner, uforenelig med fællesmarkedet i det omfang, den påvirker samhandelen mellem medlemsstaterne.
7.1.2.1. Tilregnelse til staten og statsmidler
(86)
CDC betalte årligt provision (47) til Crédit Mutuel i medfør af en aftale mellem staten og Crédit Mutuel om gennemførelsesbetingelserne for bekendtgørelsen af 27. september 1991. Provisionens størrelse fastsattes af staten som kompensation for forpligtelserne af almennyttig karakter. Desuden er CDC en offentlig virksomhed, hvis adfærd skal tilregnes staten (48). Betingelsen om tilregnelse til staten og statsmidler er således opfyldt.
7.1.2.2. Selektivitet
(87)
Provisionen fik Crédit Mutuel alene til gengæld for modtagelse af opsparingsindskud centraliseret hos CDC til finansiering af socialt boligbyggeri via Livret Bleu, som Crédit Mutuel havde eneret til at distribuere. Denne foranstaltning havde således selektiv karakter.
7.1.2.3. Da betingelserne i Altmark-dommen ikke finder anvendelse, skal det vurderes, om der foreligger en fordel, der fordrejer konkurrencen
(88)
Eftersom provisionen udgjorde en overførsel af statsmidler, som alene var til fordel for Crédit Mutuel, forbedrede den denne banks konkurrenceposition i forhold til konkurrenterne. I henhold til Domstolens retspraksis er en forbedring af en virksomheds konkurrenceposition som følge af statsstøtte normalt bevis for en konkurrencefordrejning i forhold til andre virksomheder, der ikke får samme støtte (49).
7.1.2.4. Påvirkning af samhandelen mellem medlemsstaterne
(89)
I henhold til fast retspraksis påvirkes samhandelen mellem medlemsstaterne, når den støttemodtagende virksomhed udøver sine aktiviteter på et område, der er omfattet af konkurrence, og som er genstand for samhandel mellem medlemsstaterne (50). Men efter 1979 udgjorde de udenlandske bankers markedsandel i Frankrig 8 % i relation til udlånsvirksomhed (4 % for filialer uden selvstændig juridisk status og 4 % for datterselskaber etableret i henhold til fransk lovgivning) og 4,5 % for indlånsvirksomhed (henholdsvis 2 % og 2,5 %). De ikke-franske europæiske bankers andel i forhold til samtlige udenlandske bankers andel var 50 % for udlån og 70 % for indlån. Crédit Mutuel var således allerede i 1970'erne udsat for konkurrence fra udenlandske banknet på fransk område. Markedet for kontante bankindeståender, som Livret Bleu var en del af, og som også omfatter Codevi, LEP, Livret Jeune, opsparinger på almindelige bankbøger og CEL (51), var allerede åbent for konkurrence i den omhandlede periode.
(90)
Kommissionen konkluderer derfor, at de fire betingelser for, at der foreligger statsstøtte, er opfyldt.
7.1.2.5. Støttens ulovlighed
(91)
Endelig er støtteforanstaltningen ulovlig, da den ikke er anmeldt til Kommissionen i overensstemmelse med artikel 108, stk. 3, i TEUF og er igangsat efter traktaten om oprettelse af Det Europæiske Økonomiske Fællesskabs ikrafttræden i Frankrig.
(92)
Som svar på de franske myndigheders argument om, at støtten var eksisterende, fordi den blev indført før udløbet af fristen for gennemførelse af det andet bankdirektiv, dvs. 1. januar 1993, understreger Kommissionen, at sigtet med dette direktiv var at gennemføre det indre marked for kreditinstitutter af hensyn til den frie etableringsret og den frie udveksling af tjenesteydelser. Den siger ikke, at det pågældende marked var lukket for konkurrence før indførelsen af provisionen, men blot, at der stadig var visse hindringer for den frie etableringsret og den frie udveksling af tjenesteydelser i banksektoren. Det anføres i beslutningen af 10. maj 2007, at Livret Bleu henhører til et »marked« for kontant bankopsparing, hvilket betyder en åbning af den pågældende aktivitet for konkurrence, men Kommissionen bekræfter på intet tidspunkt de franske myndigheders argument om, at den pågældende aktivitet først var blevet åbnet for konkurrence i 1993. Tværtimod henviser Kommissionen i beslutningen til eksistensen af et »modent« marked (52).
7.2. Støttens forenelighed med fællesmarkedet
(93)
Da den pågældende støtteforanstaltning indeholder elementer af statsstøtte, skal Kommissionen analysere denne foranstaltnings forenelighed med fællesmarkedet.
(94)
Det fastsættes i artikel 106, stk. 2, i TEUF: »at virksomheder, der har fået overdraget at udføre tjenesteydelser af almindelig økonomisk interesse, […] er underkastet traktaternes bestemmelser, navnlig konkurrencereglerne, i det omfang anvendelsen af disse bestemmelser ikke retligt eller faktisk hindrer opfyldelsen af de særlige opgaver, som er betroet dem. Udviklingen af samhandelen må ikke påvirkes i et sådant omfang, at det strider mod Fællesskabets interesse«.
(95)
I overensstemmelse med Domstolens retspraksis, Kommissionens praksis og rammebestemmelserne fra 2005 betyder artikel 106, stk. 2, i TEUF, at statsstøtte til en virksomhed, der har fået overdraget at udføre en tjenesteydelse af almindelig økonomisk interesse, kan erklæres forenelig med fællesmarkedet, hvis støtteforanstaltningen opfylder følgende betingelser:
a)
den pågældende tjeneste har samme karakteristika som en tjenesteydelse af almindelig økonomisk interesse
b)
virksomheden har rent faktisk har fået pålagt at udføre denne tjenesteydelse af almindelig økonomisk interesse af staten som fastlagt i et eller flere officielle dokumenter
c)
principperne om nødvendighed og proportionalitet er overholdt, og
d)
udviklingen af samhandelen påvirkes ikke i et sådant omfang, at det strider mod Unionens interesse.
(96)
Betingelse a) og b) er opfyldt af de ovenfor i betragtning 81 anførte grunde.
(97)
Med hensyn til betingelse d) har Kommissionen ingen oplysninger om, at samhandelen mellem medlemsstaterne skulle være påvirket i en sådan grad, at støtten ikke opfylder denne betingelse. Beslutningen af 10. maj 2007 indeholdt et krav om, at eneretten til at distribuere Livret Bleu skulle ophæves, eftersom de særlige rettigheder til at distribuere Livret Bleu udgjorde en begrænsning af den frie udveksling af tjenesteydelser i fællesmarkedet (53). Men provisionen kan ikke, i det omfang den ikke har overkompenseret Crédit Mutuel for udførelsen af tjenesteydelsen af almindelig økonomisk interesse, betragtes som et forhold, der har påvirket udviklingen af samhandelen i et omfang, der strider mod Unionens interesse.
(98)
Kommissionen vurderer derfor nedenfor, om principperne om nødvendighed og proportionalitet er overholdt, dvs. om provisionen ikke overstiger, hvad der er nødvendigt til at dække omkostningerne ved opfyldelsen af forpligtelserne af almennyttig karakter under hensyntagen til indtægterne heraf samt i givet fald en rimelig fortjeneste ved opfyldelsen af disse forpligtelser (54).
(99)
Kommissionen følger en samlet tilgang (jf. betragtning 7.2.2.) i sin vurdering af, om der foreligger en eventuel overkompensation (jf. betragtning 7.2.5.) for perioden fra 27. september 1991 (jf. betragtning 7.2.1.) til 31. december 2005. Den tager hensyn til alle fordelene ved Livret Bleu, men medtager dog ikke en eventuel lokkevareeffekt, hvis virkning ikke har kunnet opgøres (jf. betragtning 7.2.3.). Der er taget hensyn til en rimelig fortjeneste (jf. betragtning 7.2.4.), herunder for indeståender centraliseret hos CDC.
7.2.1. Start af den omhandlede periode, 27. september 1991
(100)
I beslutningen om udvidelse omfattede beregningen af nettoresultatet af Livret Bleu for at vurdere eksistensen af en eventuel overkompensation resultatet for hele 1991 (55). Med andre ord indgår nettoindtægter fra de ikke-obligatoriske placeringer og placeringerne i almennyttige formål fra og med 1. januar 1991.
(101)
Som det fremgår af betragtning 75 og 76, er den eneste støtteforanstaltning i denne sag provisionen, der blev indført den 27. september 1991, samtidig med at Crédit Mutuel fik pålagt at centralisere sine indeståender hos CDC med henblik på finansiering af socialt boligbyggeri. Før dette tidspunkt var der ingen provision og heller ingen centralisering hos CDC. Følgelig skal Kommissionen vurdere, om støtten er proportionel fra og med dette tidspunkt.
(102)
Omkostninger ved og indtægter fra tjenesteydelsen af almindelig økonomisk interesse kan således ikke vedrøre tiden før 27. september 1991. Det er med andre ord først efter indførelsen af den pågældende støtteforanstaltning (provisionen), at der kan tages hensyn til omkostninger ved og indtægter fra den tjenesteydelse af almindelig økonomisk interesse, som finansieres via denne støtte. Kommissionen finder konkluderende, at beslutningen om udvidelse indeholdt en inkonsekvens, for støtteforanstaltningen var begrænset til den provision, der var indført efter 27. september 1991, men den tog fortsat hensyn til nettoindtægter hidrørende fra Livret Bleu for perioden fra 1. januar 1991 til 27. september 1991.
(103)
Da Crédit Mutuel ikke er i stand til at tilvejebringe nettoresultaterne af placeringerne i almennyttige formål og de ikke-obligatoriske placeringer på årsbasis, skønner Kommissionen, at der for 1991 alene bør tages hensyn til nettoresultater fra 27. september til 31. december 1991, således at nettoresultatet for hele 1991 sættes i forhold til det relevante antal dage, dvs. 96/365. Det samlede nettoresultat af indeståenderne centraliseret hos CDC for 1991 kan medtages, fordi denne centralisering, som det også er beskrevet i betragtning 101, netop blev indført efter 27. september 1991, således at der pr. definition ikke er nogen del af disse resultater, der vedrører perioden fra 1. januar 1991 til 27. september 1991.
7.2.2. Global tilgang indtil ultimo 2005 og derefter årlig
(104)
Kommissionen anbefaler i sin beslutning om udvidelse en årsbaseret tilgang i vurderingen af, om der foreligger en eventuel overkompensation. Denne tilgang stemmer overens med rammebestemmelserne fra 2005 og er en ændring i forhold til tidligere praksis. Når Kommissionen før vedtagelsen af rammebestemmelserne fra 2005 skulle vurdere, om der forelå en eventuel overkompensation, fulgte den en tilgang, der kan betegnes »global«, ifølge hvilken beløb vedrørende år med overkompensation ubegrænset kunne kompenseres med beløb fra år med underkompensation (56).
(105)
I medfør af punkt 26 i rammebestemmelserne fra 2005 anvender Kommissionen på ikke-anmeldt støtte bestemmelserne i de nævnte rammebestemmelser, hvis støtten er tildelt efter offentliggørelsen af rammebestemmelserne i EUT, og de bestemmelser, der var gældende på tidspunktet for tildelingen af støtten, i de øvrige sager. Støtten blev tildelt årligt (57) og er ikke blevet anmeldt. Rammebestemmelserne fra 2005 blev offentliggjort i EUT den 29. november 2005. Følgelig skal de regler, der var gældende på tidspunktet for tildelingen af støtten, finde anvendelse på perioden forud for 2006 og rammebestemmelserne fra 2005 på perioden fra 1. januar 2006 til støttens ophævelse den 31. december 2008.
(106)
I rammebestemmelserne fra 2005 anbefales en »årlig« tilgang, for så vidt som beregningen af en eventuel overkompensation skal ske på årsbasis, uden at den årlige overkompensation kan overføres til det efterfølgende år, bortset fra i tilfælde, hvor dette beløb ikke overstiger 10 % af den årlige overkompensation (58).
(107)
Før vedtagelsen af rammebestemmelserne fra 2005 fulgte Kommissionen til gengæld en global tilgang i sin vurdering af, om en virksomhed var blevet overkompenseret for udførelsen af en tjenesteydelse af almennyttig karakter (jf. betragtning 104) (59).
(108)
I den globale tilgang ajourføres det enkelte års nettoresultater, akkumuleret fra det ene år til det andet, med anvendelse af referencesatsen for Frankrig pr. 1. januar hvert år (60).
7.2.3. Hensyn til fordele
(109)
Følgende bestemmes i rammebestemmelserne fra 2005, betragtning 17, første punktum: »De indtægter, der skal tages hensyn til, skal mindst omfatte alle indtægterne ved tjenesteydelsen af almindelig økonomisk interesse«. I vurderingen af, om der foreligger en eventuel overkompensation, skal der med andre ord tages hensyn til nettoresultatet af placeringerne i almennyttige formål og de ikke-obligatoriske placeringer i undersøgelsesperioden. Kommissionen betragter rent faktisk disse resultater som indtægter indført af Frankrig fra og med 27. september 1991 til fordel for Crédit Mutuel i forbindelse med dennes udførelse af tjenesteydelsen af almindelig interesse med henblik på finansiering af socialt boligbyggeri gennem CDC. I det analytiske regnskab er disse placeringer understøttet af en bestemt ressource, nemlig indlån, der er modtaget takket være distributionen af Livret Bleu. På konkurrencemæssige markedsvilkår (dvs. uden speciel ret til at distribuere et skattebegunstiget opsparingsprodukt) ville Crédit Mutuel måske ikke have kunnet få adgang til denne ressource til samme pris, hvorfor der skal tages hensyn til de tilsvarende placeringer og ressourcer i den samlede økonomi for Livret Bleu-ordningen. Frankrig har for øvrigt selv bekræftet, at der er en forbindelse mellem disse placeringer, Livret Bleu og opgaven med at finansiere socialt boligbyggeri, med omfordelingen af indeståenderne fra disse placeringer til CDC efter 1991 (61). Da Crédit Mutuel den 27. september 1991 med andre ord fik overdraget en tjenesteydelse af almindelig økonomisk interesse, nemlig at modtage indlån centraliseret hos CDC, som skulle anvendes til at finansiere socialt boligbyggeri, bekræftede Frankrig overdragelsen til Crédit Mutuel af distributionen af Livret Bleu. Den fortjeneste, der resulterede af anvendelsen af de midler, der var indsat hos denne, skal derfor fra denne dato betragtes som en indtægt, som Crédit Mutuel fik for at levere tjenesteydelsen af almindelig økonomisk interesse.
(110)
Klageren og andre myndigheder eller organer (konkurrencerådet og forskningsorganer samt rapporter fra parlamentsmedlemmer (62)) finder, at eneretten til at distribuere Livret Bleu har haft en »lokkevareeffekt«, der har gjort det muligt for Crédit Mutuel at tiltrække og sikre loyalitet fra kunder, som banken ikke kun solgte Livret Bleu, men også andre bankprodukter til. I sin beslutning om udvidelse udelukker Kommissionen ikke, at Livret Bleu kan have skabt indirekte indtægter via lokkevareeffekten (63), men gør opmærksom på, at sådanne indtægter hidtil ikke har kunnet opgøres (64).
(111)
Efter at have gennemgået denne sag konstaterer Kommissionen, at de modtagne oplysninger ikke, selvom eksistensen af en lokkevareeffekt ikke kan udelukkes, i det foreliggende tilfælde gør det muligt at opgøre den eventuelle lokkevareeffekt tilstrækkeligt pålideligt.
(112)
I klagernes dokumentation opereres der med en såkaldt lokkevareeffekt, men man påviser ikke formelt en sådan effekt, og det er heller ikke lykkedes at foretage en nøjagtig beregning af dens finansielle virkning.
(113)
Med hensyn til Cabinet Glais' (jf. Betragtning 52 - 53) undersøgelser er Kommissionen opmærksom på, at Crédit Mutuel med god ret kan hævde, at disse statistiske analyser ikke giver noget klart bevis for en målelig »lokkevareeffekt«.
(114)
Klagerne henviser i deres bemærkninger til tre subjektive evalueringer. For det første beregner klagerne den skønsmæssige størrelse af denne fordel, idet de tager som udgangspunkt, at de øvrige banker havde tilbudt at distribuere Livret Bleu med en provision på 1 %, ved at opgøre fordelen til forskellen mellem denne provisionssats og den provisionssats, Crédit Mutuel får, altså 0,3 %, hvilket svarer til ca. 300 mio. FRF om året. Det kan dog ikke påvises, at Crédit Mutuels konkurrenter kan varetage opgaven på nøjagtigt samme vilkår mod et vederlag af denne størrelse, dvs. 1 %. Dette første argument beviser desuden ikke, at der er tale om en lokkevareeffekt, men forekommer blot at være en gentagelse af påstanden om, at Crédit Mutuel er blevet overkompenseret, hvilket som påvist ikke er tilfældet. Der er intet bevis for, at lokkevareeffekten svarer til forskellen i provision og den lavere hypotetiske provision, som Crédit Mutuels konkurrenter foreslog til gengæld for distributionen af Livret Bleu.
(115)
Med den anden metode, som klagerne har foreslået, skulle lokkevareeffekten kunne måles ved at tage stigningen i bankens markedsandele som udgangspunkt. Denne metode til at vurdere støtten kan dog ikke accepteres, fordi den bygger på den påstand, at de vundne markedsandele udelukkende kan tilskrives Livret Bleu, uden at dette underbygges med nogen form for objektiv dokumentation.
(116)
Den tredje vurdering af eneretten til at distribuere Livret Bleu bygger på det mistede skatteprovenu, der kan tilskrives skattebegunstigelsen af Livret Bleu. Hvis Crédit Mutuel havde ønsket at distribuere en opsparingsordning uden skattefritagelse, der gav sparerne samme nettoudbytte som Livret Bleu uanset deres skattemæssige situation, ville det rent faktisk have medført offeromkostninger svarende til det fiktive skattebeløb, sparerne (potentielt) skulle betale. Ifølge klagerne bør den kumulerede skattefordel på 4,5 mia. FRF for perioden 1991-1997 anses for at have givet Crédit Mutuel afledte fordele af samme størrelsesorden. Dette argument kan ikke accepteres, fordi Crédit Mutuel sandsynligvis ikke ville have distribueret Livret Bleu på samme vilkår, hvis banken selv skulle dække de fulde omkostninger ved skattebegunstigelsen, som i øvrigt er til direkte fordel for andelshaverne.
(117)
Det er vanskeligt at specificere og opgøre, hvilke mulige fordele ordningen kan have givet Crédit Mutuel. Den direkte økonomiske fordel ved at distribuere Livret Bleu er direkte målelig på grundlag af regnskabet for Livret Bleu. Derimod ville den økonomiske fordel ved salg af andre produkter eller tjenesteydelser til de kunder, der er blevet tiltrukket af Livret Bleu, kun kunne konstateres i det analytiske regnskab for disse andre produkter, hvis det umiddelbart var muligt at sondre mellem, hvad der sælges til kunder, som er loyale over for eller tiltrukket til Crédit Mutuel på grund af Livret Bleu, og hvad der sælges til kunder, som har henvendt sig til Crédit Mutuel af andre grunde, hvilket ikke er tilfældet. Derfor har Kommissionens konsulent ikke kunnet vurdere de afledte virkninger ved at bruge samme regnskabsmæssige metode som i vurderingen af samtlige direkte økonomiske fordele ved Livret Bleu.
(118)
Mere sofistikerede forsøg fra konsulentens side på at vurdere disse fordele har heller ikke givet brugbare resultater. Kommissionen mener derfor ikke, at den kan tage hensyn til en eventuel fordel ved lokkevareeffekten i efterprøvningen af, om der foreligger en eventuel overkompensation.
7.2.4. Beregning af den rimelige fortjeneste
(119)
I vurderingen af, om der er udbetalt en overkompensation til en virksomhed, der har fået overdraget at udføre en tjenesteydelse af almindelig økonomisk interesse, skal der tages hensyn til en rimelig fortjeneste (65). Det præciseres i rammebestemmelserne fra 2005, at der ved » »rimelig fortjeneste« forstås en forrentning af egenkapitalen, der tager hensyn til virksomhedens risiko eller manglende risiko […]. Denne forrentning må normalt ikke overstige den gennemsnitlige kapitalforrentning i den pågældende sektor i de senere år.« (66)
(120)
I beslutningen om udvidelse (67) anvendte Kommissionen en rimelig fortjeneste på gennemsnitligt 6 % af egenkapitalen for placeringerne til almennyttige formål og de ikke-obligatoriske placeringer. Denne procent, der varierede fra et år til et andet, ligger i gennemsnit på 6 % og svarer til den forrentning, som Crédit Mutuel oprindelig anbefalede. Crédit Mutuel havde som egenkapitalomkostninger opført beløbet for de faktisk udbetalte dividender i det pågældende år. I denne beslutning følger Kommissionen samme tilgang som i beslutningen om udvidelse, jf. betragtning 7.2.5, for så vidt angår hensynet til en rimelig fortjeneste, i efterprøvningen af om der er tale om en eventuel overkompensation for de ikke-obligatoriske placeringer og placeringerne til almennyttige formål.
(121)
I beslutningen om udvidelse (68) mente Kommissionen imidlertid ikke, at man kunne anvende denne rimelige fortjeneste på indeståender centraliseret hos CDC, for så vidt som disse ikke udgjorde en egenkapitalomkostning efter tilsynsreglerne, eftersom disse indeståender ikke var blevet investeret af Crédit Mutuel, men blot overført til CDC. Men fra et tilsynsperspektiv betragtes kreditrisikoen ved indeståenderne centraliseret hos CDC som svarende til eksponeringen over for staten (Frankrig), dvs. en risikovægtning lig med nul, og som altså ikke krævede egenkapital.
(122)
Ikke at anvende en rimelig fortjeneste for det indestående, der var centraliseret hos CDC, ville medføre, at den samlede rimelige fortjeneste (fortjenesten fra placeringerne i almennyttige formål og de ikke-obligatoriske placeringer og fra det indskud, der var centraliseret hos CDC) faldt fra 1991 til 1999 og forsvandt helt efter 2000 med centraliseringen af det samlede indskud hos CDC i 1999 (69).
(123)
I brev af 1. september 2006 fremlægger de franske myndigheder deres bemærkninger til beslutningen om udvidelse og bekræfter, at de midler, der var centraliseret hos CDC, ikke forbrugte midler fra den lovpligtige egenkapital. De franske myndigheder fremfører dog, at det ikke var relevant at anvende den europæiske solvensmargen efter den fuldstændige centralisering hos CDC i 1999, og Crédit Mutuel foreslog derfor i beregningen af en tilsvarende rimelig fortjeneste for Livret bleu at indregne egenkapitalomkostninger, der var beregnet på grundlag af omkostningerne for andre opsparingsprodukter og andre ressourcer. Kommissionen mener ikke, at en sådan tilgang er tilfredsstillende, da den betyder, at man kunstigt på midler centraliseret hos CDC anvender et lovpligtigt kapitalbehov, der afhænger af det gennemsnitlige kapitalbehov for Crédit Mutuels øvrige aktiver, som er fuldstændig uafhængige af Livret Bleu.
(124)
Det forhold, at der ikke var et lovpligtigt kapitalkrav, illustrerer, at der ikke var nogen risiko for kredittab, hvilket er tilfældet med de indeståender, der var centraliseret hos CDC. Modtagelse af indskud for CDC indebærer heller ikke en likviditetsrisiko (bortset fra risikoen inden for en måned) eller en risiko for ændring af løbetid, eftersom det beløb, der overføres til CDC, justeres månedligt på grundlag af udviklingen i indskud, og den rente, som CDC betaler, overføres øjeblikkeligt til sparerne. Der er således ingen tvivl om, at denne tjenesteydelse af almindelig økonomisk interesse indebærer en meget begrænset risiko for Crédit Mutuel. Der findes dog andre former for risici såsom den operationelle risiko, den økonomiske risiko (risiko for, at vederlaget ikke dækker omkostningerne), den juridiske risiko og risikoen for bankens omdømme. Andre bankaktiviteter såsom forvaltning af gensidige fonde, formueforvaltning og salg af finansprodukter (f.eks. aktier og obligationer) forbruger ingen lovpligtig egenkapital, men er særdeles rentable. Der er derfor ingen direkte forbindelse mellem forbrug af lovpligtig egenkapital - beregnet på grundlag af tilsynsreglerne, hvis specifikke formål på ingen måde er at vurdere en aktivitets rentabilitet - og det forventede overskud af en aktivitet.
(125)
Alligevel må det konstateres, at Kommissionen i den foreliggende sag, selvom den tillader Crédit Mutuel at få en rimelig fortjeneste for den del af indeståenderne, der er centraliseret hos CDC, erkender, at fastlæggelse af et tilstrækkeligt niveau for denne fortjeneste er en øvelse, der indebærer en kompleks økonomisk vurdering. Livret Bleu er et atypisk bankprodukt, hvis karakteristika er en blanding af et opsparingsprodukt og en kontokurant, og hvortil det modtagne indestående centraliseres hos en offentlig myndighed. Der findes derfor som sådan ikke produkter, som er direkte sammenlignelige, og som kunne give en indikation af, hvad en rimelig fortjeneste er for en tilsvarende aktivitet.
(126)
Eftersom der ikke findes et produkt, som er tilstrækkelig sammenligneligt med Livret Bleu, skønner Kommissionen, at den i det foreliggende tilfælde kan bruge to indikatorer til at vurdere, om en given fortjeneste kan betragtes som rimelig. Der er tale om følgende to indikatorer:
a)
Den franske banksektors fortjenstmargen, dvs. resultatet før skat divideret med omsætningen (her er bankernes omsætning vist i form af deres driftsresultater). Ved at bruge tallene for den franske banksektor for den pågældende periode (fra 27. september 1991 til ultimo 2008) fremkommer en gennemsnitlig fortjenstmargen på 23 % pr. år.
b)
Den franske banksektors udbyttesats, dvs. resultatet før skat divideret med aktiverne. Den årlige gennemsnitlige udbyttesats for den pågældende periode er 45 basispoint (0,45 %).
(127)
Nedenstående tabel (70) viser fortjenstmargenen og udbyttesatsen for den franske banksektor for perioden 1993-2008 (tal før 1993 foreligger ikke):
1993
1994
1995
1996
1997
1998
1999
2000
2001
2002
2003
2004
2005
2006
2007
2008 (72)
Resultat før skat (71)
15,2
2,7
25,0
41,0
67,5
14,4
19,8
22,5
24,6
23,5
23,4
29,6
31,3
46,2
34,3
-4,4
Driftsresultat (71)
362,4
335,4
345,6
356,1
375,3
60,8
64,6
70,5
74,9
77,0
80,6
83,5
89,5
104,1
98,0
79,1
Fortjenstmargen
4,2 %
0,8 %
7,2 %
11,5 %
18 %
23,7 %
30,6 %
31,9 %
32,8 %
30,6 %
29,0 %
35,5 %
35,0 %
44,4 %
35,1 %
-5,6 %
Gns. fortjenstmargen
22,8 %
Aktiver (71)
Foreligger ikke
16 333
17 216
18 291
19 894
3 052
3 394
3 452
3 783
3 793
3 960
4 390
5 275
6 041
7 061
7 699
Udbyttesats
Foreligger ikke
0,02 %
0,15 %
0,22 %
0,34 %
0,47 %
0,58 %
0,65 %
0,65 %
0,62 %
0,59 %
0,68 %
0,59 %
0,77 %
0,49 %
-0,05 %
Gns. udbyttesats
0,45 %
(128)
Til at beregne Crédit Mutuels fortjenstmargen og udbyttesats for modtagelse af indskud centraliseret hos CDC bruger Kommissionen følgende værdier:
a)
for nævneren i fortjenstmargenen: indtægter fra modtagelse af indskud centraliseret hos CDC, dvs. den årlige provision
b)
for nævneren i udbyttesatsen: indskud overført til CDC
c)
for tælleren, dvs. resultatet før skat, skønner Kommissionen, at hvis en skønnet rimelig fortjeneste er en margen på 4,2 % for modtagelse af indskud centraliseret hos CDC, dvs. et resultat før skat, der udgør 4,2 % af CDC’s provision, modtager Crédit Mutuel ingen overkompensation (jf. tabel i betragtning132).
(129)
For så vidt angår den anden indikator (udbyttesatsen), bemærker Kommissionen, at hvis en udbyttesats på 5 basispoint betragtes som en rimelig fortjeneste på modtagelse af indskud centraliseret hos CDC, dvs. hvis der tages hensyn til et resultat før skat svarende til 0,05 % af de samlede indskud, der overføres til CDC, har Crédit Mutuel ikke modtaget overkompensation for forvaltningen af Livret Bleu for den pågældende periode.
(130)
Ifølge rammebestemmelserne fra 2005 må den rimelige fortjeneste ikke overstige den gennemsnitlige forrentning for den pågældende sektor i den pågældende periode. En fortjenstmargen på 4,2 % er under en femtedel af den gennemsnitlige fortjenstmargen i banksektoren (22,8 %). Som det fremgår af betragtning 124), er modtagelse af indskud centraliseret hos CDC en aktivitet med lav risiko og dermed lavt udbytte, og Kommissionen finder derfor ikke, at en fortjenstmargen på 4,2 % er åbenbart overdrevet, men kan i denne sag betragtes som en rimelig fortjeneste.
(131)
Kommissionen finder ligeledes, at en fortjeneste på 5 basispoint for indeståender centraliseret hos CDC er rimelig på baggrund af den gennemsnitlige udbyttesats på 45 basispoint i den franske banksektor for den pågældende periode og er en lav, konservativ tærskel for, hvad der kan betragtes som en fortjeneste, som ikke er åbenbart urimelig i den foreliggende sag. Den lave fortjeneste giver desuden en rimelig afspejling af risikoniveauet for Crédit Mutuels modtagelse af indskud for CDC, der er lav, som det fremgår af betragtning 124).
7.2.5. Efterprøvelse af, om der foreligger overkompensation
(132)
På grundlag af foranstående punkter har Kommissionen efterprøvet, jf. nedenstående tabel, om der foreligger overkompensation efter den metode, der er beskrevet i punkt 7.2.1-7.2.4 (73):
mio. EUR
KOMPENSATION
OVER- ELLER UNDERKOMPENSATION
År
Provision
(årlig)
Global tilgang (74)
(indtil ultimo 2005)
Årlig tilgang (75)
(efter 2006)
1991 (fra 27.9.1991 til 31.12.1991)
1,5
43,8
Finder ikke anvendelse
(den globale tilgang er anvendt indtil 2005, jf. afsnit 7.2.2.)
1992
9,1
125,1
1993
16,8
184,0
1994
36,6
127,3
1995
59,5
114,5
1996
74,7
107,8
1997
82,3
88,4
1998
118,9
92,0
1999
188,9
98,3
2000
188,2
106,3
2001
181,9
91,3
2002
187,8
76,3
2003
197,7
61,2
2004
204,4
45,7
2005
196,7
15,0
2006
(…)
-39,1
2007
(…)
-24,3
2008
(…)
-6,1
(133)
Det kan konstateres, at overkompensationen ultimo 2005 (15 mio. EUR) er under 10 % af provisionen for 2005 (196,7 mio. EUR). I medfør af punkt 21 i rammebestemmelserne fra 2005 kan dette beløb fremføres til det følgende år. Det endelige resultat er en overkompensation på -6,1 mio. EUR ultimo 2008 for hele den pågældende periode.
(134)
Kommissionen kan derfor konkludere, at provisionen ikke har overkompenseret Crédit Mutuel for tjenesteydelsen af almindelig økonomisk interesse, som banken fik overdraget fra den 27. september 1991 til udgangen af 2008.
8. KONKLUSION
(135)
Kommissionen fastslår, at Republikken Frankrig ulovligt har iværksat den omhandlede støtte i strid med artikel 108, stk. 3, i TEUF. Støtten kan imidlertid betragtes som forenelig med det indre marked efter artikel 106, stk. 2, i TEUF, idet den af staten udbetalte provision ikke overstiger, hvad der er nødvendigt til at dække omkostningerne ved opfyldelsen af forpligtelserne af almennyttig karakter under hensyntagen til indtægterne heraf samt i givet fald en rimelig fortjeneste ved opfyldelsen af disse forpligtelser -
VEDTAGET DENNE AFGØRELSE:
Artikel 1
Republikken Frankrigs statsstøtte til Crédit Mutuel på grundlag af bekendtgørelse af 27. september 1991, der fastlægger Crédit Mutuels placeringer i almennyttige formål, er forenelig med det indre marked
Artikel 2
Denne afgørelse er rettet til Republikken Frankrig.
Udfærdiget i Bruxelles, den 24. maj 2011.