RÅDETS FORORDNING (EU) Nr. 1259/2010
af 20. december 2010
om indførelse af et forstærket samarbejde om lovvalgsreglerne i forbindelse med skilsmisse og separation
RÅDET FOR DEN EUROPÆISKE UNION HAR -
under henvisning til traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde, særlig artikel 81, stk. 3,
under henvisning til Rådets afgørelse 2010/405/EU af 12. juli 2010 om bemyndigelse til et forstærket samarbejde om lovvalgsreglerne i forbindelse med skilsmisse og separation (1),
under henvisning til forslag fra Europa-Kommissionen,
efter fremsendelse af udkast til lovgivningsmæssig retsakt til de nationale parlamenter,
under henvisning til udtalelse fra Europa-Parlamentet,
under henvisning til udtalelse fra Det Europæiske Økonomiske og Sociale Udvalg,
efter en særlig lovgivningsprocedure, og
ud fra følgende betragtninger:
(1)
Unionen har sat sig som mål at bevare og udbygge et område med frihed, sikkerhed og retfærdighed, hvor der er fri bevægelighed for personer. Med henblik på gradvis at etablere et sådant område skal Unionen vedtage foranstaltninger vedrørende samarbejde om civilretlige spørgsmål med grænseoverskridende virkninger, navnlig når det er nødvendigt for det indre markeds funktion.
(2)
I henhold til artikel 81 i traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde skal disse foranstaltninger omfatte foranstaltninger, der har til formål at sikre forenelighed mellem medlemsstaternes regler om lovvalg.
(3)
Kommissionen vedtog den 14. marts 2005 en grønbog om lovvalg og kompetence i skilsmissesager. Med denne grønbog blev der indledt en bred offentlig høring om, hvordan de problemer, der kan opstå i den aktuelle situation, kan løses.
(4)
Kommissionen fremsatte den 17. juli 2006 forslag til en forordning om ændring af Rådets forordning (EF) nr. 2201/2003 (2) for så vidt angår kompetence og om indførelse af lovvalgsregler i ægteskabssager.
(5)
Rådet konkluderede på sin samling den 5.-6. juni 2008 i Luxembourg, at der ikke var enstemmighed om dette forslag, og at der var uoverstigelige vanskeligheder, som gjorde det umuligt at opnå enstemmighed på daværende tidspunkt og i den nærmeste fremtid. Rådet fastslog, at forslagets målsætninger ikke kunne opfyldes inden for en rimelig frist under anvendelse af de relevante bestemmelser i traktaterne.
(6)
Belgien, Bulgarien, Tyskland, Grækenland, Spanien, Frankrig, Italien, Letland, Luxembourg, Ungarn, Malta, Østrig, Portugal, Rumænien og Slovenien rettede efterfølgende en anmodning til Kommissionen, hvori de anførte, at de havde til hensigt at indføre et indbyrdes forstærket samarbejde om lovvalg i ægteskabssager. Den 3. marts 2010 trak Grækenland sin anmodning tilbage.
(7)
Rådet vedtog den 12. juli 2010 afgørelse 2010/405/EU om bemyndigelse til et forstærket samarbejde om lovvalgsreglerne i forbindelse med skilsmisse og separation.
(8)
Ifølge artikel 328, stk. 1, i traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde er et forstærket samarbejde åbent for alle medlemsstater, når det indføres, forudsat at medlemsstaterne opfylder de eventuelle betingelser for deltagelse, der er fastsat i den bemyndigende afgørelse. Det er ligeledes åbent for dem når som helst derefter, forudsat at medlemsstaterne foruden de nævnte betingelser efterkommer de retsakter, der allerede er vedtaget i henhold dertil. Kommissionen og de medlemsstater, der deltager i et forstærket samarbejde, skal tilskynde til det størst mulige antal medlemsstaters deltagelse heri. Denne forordning bør være bindende i alle enkeltheder og gælder umiddelbart i de deltagende medlemsstater i overensstemmelse med traktaterne.
(9)
Denne forordning bør skabe klare og omfattende retlige rammer for lovvalg vedrørende skilsmisse og separation i de deltagende medlemsstater, sikre borgerne løsninger, der giver retssikkerhed, retlig forudsigelighed og fleksibilitet, og forhindre en situation, hvor den ene ægtefælle begærer skilsmisse før den anden, for at sikre sig, at sagen behandles efter en lov, som vedkommende mener i højere grad tilgodeser hans eller hendes interesser.
(10)
Denne forordnings materielle anvendelsesområde og bestemmelser bør stemme overens med forordning (EF) nr. 2201/2003. Forordningen bør dog ikke finde anvendelse på omstødelse af ægteskab.
Denne forordning bør kun finde anvendelse på opløsning af ægteskab eller lempelse af de ægteskabelige forbindelser. Den lov, som er udpeget efter denne forordnings lovvalgsregler, bør finde anvendelse på skilsmisse- og separationsgrundene.
Præjudicielle spørgsmål såsom rets- og handleevne og ægteskabets gyldighed eller spørgsmål såsom virkningerne af skilsmisse eller separation på formueforhold, navn, forældreansvar, underholdspligt eller andre accessoriske spørgsmål bør afgøres efter de lovvalgsregler, som finder anvendelse i den pågældende deltagende medlemsstat.
(11)
For klart at afgrænse det geografiske anvendelsesområde for denne forordning bør det fastsættes, hvilke medlemsstater der deltager i det forstærkede samarbejde.
(12)
Denne forordning bør finde universel anvendelse, dvs. at det bør være muligt for forordningens ensartede lovvalgsregler at udpege loven i en deltagende medlemsstat, loven i en ikke-deltagende medlemsstat eller loven i en stat, der ikke er medlem af Den Europæiske Union.
(13)
Denne forordning bør finde anvendelse uanset domsmyndighedens art. En sag bør, hvor det er relevant, anses for at være anlagt ved en ret i overensstemmelse med forordning (EF) nr. 2201/2003.
(14)
For at give ægtefællerne mulighed for at vælge en lov, som de har tæt tilknytning til, og for at sørge for, at denne lov finder anvendelse på deres skilsmisse- eller separationssag, når de ikke har truffet et sådant valg, bør den lov, som de har tæt tilknytning til, kunne anvendes, også når der ikke er tale om en deltagende medlemsstats lov. Er det en anden medlemsstats lov, der skal anvendes, vil det netværk, der er oprettet ved Rådets beslutning 2001/470/EF af 28. maj 2001 om oprettelse af et europæisk retligt netværk på det civil- og handelsretlige område (3), kunne bistå retterne og vejlede dem om indholdet af reglerne i fremmed ret.
(15)
Det kræver både større fleksibilitet og større retssikkerhed at øge borgernes mobilitet. For at nå dette mål bør denne forordning styrke partsautonomien i forbindelse med skilsmisse og separation og give parterne en begrænset mulighed for at vælge, hvilken lov der skal finde anvendelse på deres skilsmisse eller separation.
(16)
Ægtefællerne bør kunne vælge loven i et land, som de har en særlig tilknytning til, eller loven i domstolslandet som den lov, der finder anvendelse på skilsmisse og separation. Den lov, ægtefællerne vælger, skal være i overensstemmelse med de grundlæggende rettigheder, som er anerkendt i traktaterne og Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder.
(17)
Før ægtefællerne vælger, hvilken lov der skal finde anvendelse, er det vigtigt, at de har adgang til ajourførte oplysninger om de væsentlige aspekter i den nationale ret og EU-retten og procedurerne for skilsmisse og separation. For at sikre en sådan adgang til relevante oplysninger af god kvalitet ajourfører Kommissionen regelmæssigt det offentlige internetbaserede informationssystem, der blev oprettet ved Rådets beslutning nr. 2001/470/EF.
(18)
Et oplyst valg for begge ægtefællers vedkommende er et grundlæggende princip i denne forordning. Begge ægtefæller bør have et præcist kendskab til de retlige og sociale konsekvenser af lovvalget. Det, at der er mulighed for i fællesskab at foretage lovvalg, bør ikke berøre ægtefællernes rettigheder og ligestilling. I den forbindelse bør dommerne i de deltagende medlemsstater være bevidste om betydningen af, at begge ægtefæller træffer et oplyst valg, hvad angår de retlige konsekvenser af aftalen om lovvalg.
(19)
Regler om materiel og formel gyldighed bør fastsættes, så det bliver lettere for ægtefællerne at træffe et oplyst valg, og så deres samtykke respekteres for at sikre retssikkerheden og bedre adgang til retlig prøvelse. For så vidt angår den formelle gyldighed bør der indføres visse garantier for at sikre, at ægtefællerne er klar over konsekvenserne af deres valg. Aftalen om lovvalg bør i det mindste være indgået skriftligt og være dateret og underskrevet af begge parter. Hvis loven i den deltagende medlemsstat, hvor de to ægtefæller har deres sædvanlige opholdssted på tidspunktet for aftalens indgåelse, imidlertid indeholder yderligere formkrav, bør disse krav overholdes. Sådanne yderligere formkrav kan f.eks. gælde i en deltagende medlemsstat, hvor aftalen skal indføjes i en ægtepagt. Hvis ægtefællerne på tidspunktet for aftalens indgåelse har deres sædvanlige opholdssted i forskellige deltagende medlemsstater, hvor der gælder forskellige formkrav, er det tilstrækkeligt, at formkravene i en af disse stater er opfyldt. Hvis kun en af ægtefællerne på tidspunktet for aftalens indgåelse har sit sædvanlige opholdssted i en deltagende medlemsstat, hvor der gælder yderligere formkrav, bør disse krav opfyldes.
(20)
En aftale om lovvalg bør kunne indgås og ændres, senest på det tidspunkt, hvor sagen indbringes for en domstol, og også under sagens behandling, hvis loven i domstolslandet giver mulighed for det. I det tilfælde er det tilstrækkeligt, at lovvalget optages i rettens protokol i overensstemmelse med loven i domstolslandet.
(21)
Når der ikke er indgået aftale om lovvalg, bør denne forordning indføre harmoniserede lovvalgsregler baseret på en række på hinanden følgende tilknytningsfaktorer, der sikrer en tæt tilknytning mellem ægtefællerne og den omhandlede lov, og som tilgodeser kravet om retssikkerhed og retlig forudsigelighed og forebygger en situation, hvor en af ægtefællerne begærer skilsmisse før den anden for at sikre sig, at sagen behandles efter en bestemt lov, som vedkommende mener i højere grad tilgodeser hans eller hendes interesser. De tilknytningsfaktorer, der fastsættes, bør sikre, at skilsmisse- og separationssager behandles efter en lov, som ægtefællerne har tæt tilknytning til.
(22)
Når der i denne forordning i forbindelse med anvendelse af en stats lovgivning henvises til nationalitet som tilknytningsfaktor, bør spørgsmålet om, hvorledes sager, hvori der indgår flere nationaliteter, skal behandles, overlades til national lovgivning i fuld overholdelse af Den Europæiske Unions almindelige principper.
(23)
Hvis sagen indbringes for en ret for at ændre en separation til skilsmisse, og hvis parterne ikke har indgået aftale om lovvalg, bør den lov, der fandt anvendelse på separationen, også anvendes på skilsmissen. En sådan kontinuitet vil fremme forudsigeligheden for parterne og styrke retssikkerheden. Hvis den lov, der fandt anvendelse på separationen, ikke giver mulighed for ændring af separation til skilsmisse, bør skilsmissen følge de lovvalgsregler, der gælder, når parterne ikke har indgået aftale om lovvalg. Det bør ikke forhindre parterne i at søge skilsmisse på grundlag af andre regler i denne forordning.
(24)
I visse situationer, hvor den valgte lov ikke giver mulighed for skilsmisse eller ikke giver en af ægtefællerne lige adgang til skilsmisse eller separation på grund af deres køn, bør domstolslandets lov dog finde anvendelse. Dette bør imidlertid ikke anfægte bestemmelsen om ordre public.
(25)
Når det er begrundet i almene hensyn, bør det i ekstraordinære tilfælde være muligt for medlemsstaternes retter at undlade at anvende en bestemmelse fra fremmed ret i en konkret sag, når det ville være klart i strid med ordre public i domstolslandet at anvende den. Retterne bør imidlertid ikke kunne anvende ordre public-undtagelsen for at undlade at anvende en bestemmelse i en anden stats lov, når dette er i strid med Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, navnlig artikel 21, som forbyder enhver forskelsbehandling.
(26)
Hvis denne forordning henviser til, at loven i den deltagende medlemsstat, for hvis ret sagen indbringes, ikke åbner mulighed for skilsmisse, bør dette fortolkes sådan, at denne medlemsstats lov ikke anerkender skilsmisse som institution. I det tilfælde bør retten ikke være forpligtet til at bevilge skilsmisse i medfør af denne forordning.
Hvis denne forordning henviser til, at loven i den deltagende medlemsstat, for hvis ret sagen indbringes, ikke anser det pågældende ægteskab for at være gyldigt med henblik på en skilsmissesag, bør dette bl.a. fortolkes sådan, at et sådant ægteskab ikke findes i denne medlemsstats lov. I det tilfælde bør retten ikke være forpligtet til at bevilge skilsmisse eller separation i medfør af denne forordning.
(27)
Da der i nogle stater og deltagende medlemsstater findes to eller flere retssystemer eller regelsæt angående de spørgsmål, som er reguleret af denne forordning, bør det fastsættes, i hvilket omfang bestemmelserne i denne forordning finder anvendelse i de forskellige territoriale enheder i disse stater og deltagende medlemsstater, eller på forskellige personkategorier i disse stater og deltagende medlemsstater.
(28)
Hvis der ikke findes regler om lovvalg, bør parter, der vælger loven i den stat, hvis nationalitet én af dem har, samtidig angive, hvilken territorial enheds lov de er blevet enige om, hvis den stat, hvis lov vælges, består af flere territoriale enheder med hver sit retssystem eller regelsæt angående skilsmisse.
(29)
Målene i denne forordning, nemlig en styrkelse af retssikkerheden, forudsigeligheden og fleksibiliteten i internationale ægteskabssager og dermed fremme af den frie bevægelighed for personer i Unionen, kan ikke i tilstrækkelig grad opfyldes af medlemsstaterne og kan derfor på grund af forordningens omfang og virkninger bedre gennemføres på EU-plan; Unionen kan derfor vedtage foranstaltninger, hvor det er relevant gennem forstærket samarbejde, i overensstemmelse med nærhedsprincippet i artikel 5 i traktaten om Den Europæiske Union. I overensstemmelse med proportionalitetsprincippet, jf. nævnte artikel, går nærværende forordning ikke ud over, hvad der er nødvendigt for at nå disse mål.
(30)
I denne forordning overholdes de grundlæggende rettigheder og de principper, der er anerkendt i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, navnlig artikel 21, ifølge hvilken enhver forskelsbehandling på grund af køn, race, farve, etnisk eller social oprindelse, genetiske anlæg, sprog, religion eller tro, politiske eller andre anskuelser, tilhørsforhold til et nationalt mindretal, formueforhold, fødsel, handicap, alder eller seksuel orientering, er forbudt. Denne forordning bør anvendes af de deltagende medlemsstaters retter under fuld overholdelse af disse rettigheder og principper -
VEDTAGET DENNE FORORDNING:
KAPITEL I
ANVENDELSESOMRÅDE, FORHOLDET TIL FORORDNING (EF) NR. 2201/2003, DEFINITIONER OG UNIVERSEL ANVENDELSE
Artikel 1
Anvendelsesområde
1. Denne forordning finder anvendelse på skilsmisse og separation i situationer, hvor der foreligger en lovkonflikt.
2. Denne forordning finder ikke anvendelse på følgende spørgsmål, også selv om de udelukkende rejses som et præjudicielt spørgsmål i forbindelse med skilsmisse- eller separationssager:
a)
fysiske personers rets- eller handleevne
b)
ægteskabets eksistens, gyldighed eller anerkendelse
c)
omstødelse af ægteskab
d)
ægtefællernes navn
e)
ægteskabets virkninger på formueforhold
f)
forældreansvar
g)
underholdspligt
h)
truster eller arv.
Artikel 2
Forholdet til forordning (EF) nr. 2201/2003
Denne forordning berører ikke anvendelsen af forordning (EF) nr. 2201/2003.
Artikel 3
Definitioner
I denne forordning forstås ved:
1. »deltagende medlemsstat«: en medlemsstat, der deltager i det forstærkede samarbejde om lovvalgsreglerne i forbindelse med skilsmisse og separation i medfør af afgørelse 2010/405/EU eller ved en afgørelse vedtaget i overensstemmelse med artikel 331, stk. 1, andet eller tredje afsnit, i traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde
2. »ret«: alle myndigheder i de deltagende medlemsstater med kompetence i spørgsmål, der falder ind under denne forordnings anvendelsesområde.
Artikel 4
Universel anvendelse
Den lov, som skal anvendes i henhold til denne forordning, finder anvendelse, selv om det ikke er en deltagende medlemsstats lov.
KAPITEL II
ENSARTEDE REGLER FOR LOVVALG I FORBINDELSE MED SKILSMISSE OG SEPARATION
Artikel 5
Parternes lovvalg
1. Ægtefællerne kan aftale lovvalg i tilfælde af skilsmisse og separation, forudsat at en af følgende lovgivninger finder anvendelse:
a)
loven i den stat, hvor ægtefællerne har deres sædvanlige opholdssted på tidspunktet for aftalens indgåelse, eller
b)
loven i den stat, hvor ægtefællerne havde deres seneste sædvanlige opholdssted, for så vidt en af dem stadig opholder sig dér på tidspunktet for aftalens indgåelse, eller
c)
loven i den stat, hvis nationalitet en af ægtefællerne har på tidspunktet for aftalens indgåelse, eller
d)
loven i domstolslandet.
2. Med forbehold af stk. 3 kan en aftale om lovvalg indgås og ændres på et hvilket som helst tidspunkt, dog senest på det tidspunkt, hvor sagen indbringes for en ret.
3. Hvis loven i domstolslandet giver mulighed for det, kan ægtefællerne også aftale lovvalget i retten under behandlingen af sagen. Det er da tilstrækkeligt, at lovvalget optages i rettens protokol i overensstemmelse med loven i domstolslandet.
Artikel 6
Samtykke og materiel gyldighed
1. Spørgsmål om eksistensen og gyldigheden af en aftale om lovvalg eller en bestemmelse herom er underlagt den lov, der ville finde anvendelse i henhold til denne forordning, hvis aftalen eller bestemmelsen var gyldig.
2. En ægtefælle kan dog, for at godtgøre, at han eller hun ikke har samtykket i aftalen eller bestemmelsen, påberåbe sig loven i det land, hvor han eller hun har sit sædvanlige opholdssted på det tidspunkt, hvor sagen indbringes for en ret, såfremt det af omstændighederne fremgår, at det ikke ville være rimeligt at bestemme virkningen af hans eller hendes adfærd efter den i stk. 1 angivne lov.
Artikel 7
Formel gyldighed
1. Den i artikel 5, stk. 1 og 2, nævnte aftale skal indgås skriftligt, dateres og underskrives af begge ægtefæller. Elektroniske meddelelser, som varigt dokumenterer aftalen, anses for at have samme værdi som skriftlige.
2. Hvis loven i den deltagende medlemsstat, hvor de to ægtefæller har deres sædvanlige opholdssted på tidspunktet for aftalens indgåelse, indeholder yderligere formkrav, finder disse krav dog anvendelse.
3. Hvis ægtefællerne på tidspunktet for aftalens indgåelse har deres sædvanlige opholdssted i forskellige deltagende medlemsstater, og loven i disse stater indeholder forskellige formkrav, er aftalen gyldig med hensyn til sin form, hvis den opfylder betingelserne i loven i en af disse stater.
4. Hvis kun en af ægtefællerne på tidspunktet for aftalens indgåelse har sit sædvanlige opholdssted i en deltagende medlemsstat, og der i denne stat gælder yderligere formkrav for denne type aftale, finder disse krav anvendelse.
Artikel 8
Lovvalg i mangel af aftale mellem parterne
I mangel af aftale om lovvalg i henhold til artikel 5 behandles skilsmisse- og separationssager efter loven i:
a)
den stat, hvor ægtefællerne har deres sædvanlige opholdssted på det tidspunkt, hvor sagen anlægges, eller i mangel heraf,
b)
den stat, hvor ægtefællerne havde deres sidste sædvanlige opholdssted, forudsat at opholdet ikke er ophørt mere end et år før sagsanlægget, og at en af dem stadig opholder sig i denne medlemsstat ved sagsanlægget, eller i mangel heraf,
c)
den stat, hvis nationalitet begge ægtefæller har ved sagsanlægget, eller i mangel heraf,
d)
domstolslandet.
Artikel 9
Ændring af separation til skilsmisse
1. Ved ændring af en separation til skilsmisse behandles skilsmissen efter den lov, der fandt anvendelse på separationen, medmindre parterne har aftalt andet i overensstemmelse med artikel 5.
2. Hvis den lov, der fandt anvendelse på separationen, ikke giver mulighed for ændring af separation til skilsmisse, finder artikel 8 dog anvendelse, medmindre parterne har aftalt andet i overensstemmelse med artikel 5.
Artikel 10
Anvendelse af loven i domstolslandet
Når den lov, der skal anvendes i henhold til artikel 5 og 8, ikke giver mulighed for skilsmisse eller ikke giver en af ægtefællerne lige adgang til skilsmisse eller separation på grund af dennes køn, finder loven i domstolslandet anvendelse.
Artikel 11
Udelukkelse af renvoi
Når denne forordning bestemmer, at loven i en bestemt stat skal anvendes, skal dette forstås som en henvisning til de gældende retsregler i den pågældende stat med undtagelse af statens internationalprivatretlige regler.
Artikel 12
Ordre public
Anvendelsen af en bestemmelse i en lov, som er udpeget efter denne forordning, kan kun undlades, hvis en sådan anvendelse er åbenbart uforenelig med ordre public i domstolslandet.
Artikel 13
Forskelle i den nationale lovgivning
Intet i denne forordning forpligter retterne i en deltagende medlemsstat, hvis lovgivning ikke giver mulighed for skilsmisse eller ikke anerkender det pågældende ægteskab som gyldigt med henblik på en skilsmissesag, til at bevilge skilsmisse i medfør af denne forordning.
Artikel 14
Stater med to eller flere retssystemer - territorialt lovvalg
Hvis en stat omfatter flere territoriale enheder, som hver har sit retssystem eller regelsæt angående de spørgsmål, som er reguleret af denne forordning,
a)
forstås en henvisning til en sådan stats lovgivning ved fastlæggelsen af, hvilken lov der skal anvendes i henhold til denne forordning, som en henvisning til gældende lov i den pågældende territoriale enhed
b)
forstås en henvisning til sædvanligt opholdssted på denne stats område som en henvisning til sædvanligt opholdssted på en territorial enheds område
c)
forstås en henvisning til nationalitet som en henvisning til en territorial enhed som fastsat efter den pågældende stats lovgivning eller i mangel af relevante regler som en henvisning til den territoriale enhed, parterne har valgt, eller i mangel af lovvalg som en henvisning til den territoriale enhed, som ægtefællen eller ægtefællerne har det tætteste tilhørsforhold til.
Artikel 15
Stater med to eller flere retssystemer - lovvalg mellem personer
I forhold til en stat, som har to eller flere retssystemer eller regelsæt, der finder anvendelse på forskellige personkategorier, angående de spørgsmål, som er reguleret af denne forordning, forstås en henvisning til en sådan stats lovgivning som en henvisning til det retssystem, der er fastlagt ved de gældende regler i den pågældende stat. I mangel af sådanne regler finder det retssystem eller regelsæt, som ægtefællen eller ægtefællerne har det tætteste tilhørsforhold til, anvendelse.
Artikel 16
Ikke-anvendelse af denne forordning på interne lovvalg
En deltagende medlemsstat, hvor forskellige retssystemer eller regelsæt finder anvendelse angående spørgsmål, der er reguleret af denne forordning, er ikke forpligtet til at anvende denne forordning på lovvalg, der alene skyldes sådanne forskellige retssystemer eller regelsæt.
KAPITEL III
ØVRIGE BESTEMMELSER
Artikel 17
Oplysninger fra de deltagende medlemsstater
1. Senest den 21. september 2011 underretter de deltagende medlemsstater Kommissionen om eventuelle nationale bestemmelser om:
a)
formkravene til aftaler om lovvalg i overensstemmelse med artikel 7, stk. 2-4, og
b)
muligheden for lovvalg i henhold til artikel 5, stk. 3.
De deltagende medlemsstater informerer Kommissionen om eventuelle senere ændringer af disse bestemmelser.
2. Kommissionen stiller de oplysninger, der er nævnt i stk. 1, til rådighed for offentligheden ved hjælp af passende metoder, bl.a. på webstedet for det europæiske retlige netværk på det civil- og handelsretlige område.
Artikel 18
Overgangsbestemmelser
1. Denne forordning finder kun anvendelse på retssager, der er anlagt fra den 21. juni 2012 og på de i artikel 5 nævnte aftaler, der er indgået fra denne dato.
En aftale om lovvalg, der er indgået inden den 21. juni 2012, får dog også virkning, hvis den er i overensstemmelse med artikel 6 og 7.
2. Denne forordning berører ikke aftaler om lovvalg, der er indgået i overensstemmelse med loven i den deltagende medlemsstat, hvor sagen er indbragt inden den 21. juni 2012.
Artikel 19
Forhold til gældende internationale konventioner
1. Denne forordning berører ikke anvendelsen af internationale konventioner, som en eller flere deltagende medlemsstater er parter i på tidspunktet for denne forordnings vedtagelse eller for vedtagelsen af en afgørelse i medfør af artikel 331, stk. 1, andet eller tredje afsnit, i traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde, og som fastsætter lovvalgsregler i skilsmisse- og separationssager, jf. dog de deltagende medlemsstaters forpligtelser i henhold til artikel 351 i traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde.
2. Denne forordning har dog i forbindelserne mellem de deltagende medlemsstater forrang for konventioner, der udelukkende er indgået mellem to eller flere af dem, for så vidt sådanne konventioner vedrører områder, der er omfattet af denne forordning.
Artikel 20
Revision
1. Senest den 31. december 2015 og derefter hvert femte år forelægger Kommissionen Europa-Parlamentet, Rådet og Det Europæiske Økonomiske og Sociale Udvalg en rapport om anvendelsen af denne forordning. Rapporten ledsages om nødvendigt af forslag om tilpasning af denne forordning.
2. Med henblik herpå meddeler de deltagende medlemsstater Kommissionen relevante oplysninger om deres retters anvendelse af denne forordning.
KAPITEL IV
AFSLUTTENDE BESTEMMELSER
Artikel 21
Ikrafttræden og anvendelsesdato
Denne forordning træder i kraft dagen efter offentliggørelsen i Den Europæiske Unions Tidende.
Den anvendes fra den 21. juni 2012, undtagen artikel 17, som anvendes fra den 21. juni 2011.
For de deltagende medlemsstater, der deltager i forstærket samarbejde i medfør af en afgørelse vedtaget i overensstemmelse med artikel 331, stk. 1, andet eller tredje afsnit, i traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde, finder forordningen anvendelse fra den dato, der er angivet i den pågældende afgørelse.
Denne forordning er bindende i alle enkeltheder og gælder umiddelbart i de deltagende medlemsstater i overensstemmelse med traktaterne.
Udfærdiget i Bruxelles, den 20. december 2010.
32010R1259
L 343/10
SLUŽBENI LIST EUROPSKE UNIJE
UREDBA VIJEĆA (EU) br. 1259/2010
od 20. prosinca 2010.
o provedbi pojačane suradnje u području prava primjenljivog na razvod braka i zakonsku rastavu
VIJEĆE EUROPSKE UNIJE,
uzimajući u obzir Ugovor o funkcioniranju Europske unije, a posebno njegov članak 81. stavak 3.,
uzimajući u obzir Odluku Vijeća 2010/405/EU od 12. srpnja 2010. o odobravanju pojačane suradnje u području prava primjenljivog na razvod braka i zakonsku rastavu (1),
uzimajući u obzir prijedlog Europske komisije,
nakon prosljeđivanja nacrta zakonodavnog akta nacionalnim parlamentima,
uzimajući u obzir mišljenje Europskog parlamenta,
uzimajući u obzir mišljenje Europskoga gospodarskog i socijalnog odbora,
u skladu s posebnim zakonodavnim postupkom,
budući da:
(1)
Unija si je postavila za cilj održavanje i razvoj područja slobode, sigurnosti i pravde u kojemu je osigurano slobodno kretanje osoba. Radi postupne uspostave takvog područja, Unija mora donijeti mjere koje se odnose na pravosudnu suradnju u građanskim stvarima koje imaju prekogranične učinke, posebno kada su potrebne za ispravno funkcioniranje unutarnjeg tržišta.
(2)
U skladu s člankom 81. Ugovora o funkcioniranju Europske unije, te mjere trebaju uključivati mjere namijenjene osiguranju usklađenosti pravila koja se u državama članicama primjenjuju kod sukoba zakona.
(3)
Komisija je 14. ožujka 2005. usvojila Zelenu knjigu o primjenljivom pravu i nadležnosti u pitanjima razvoda braka. Zelena je knjiga pokrenula opsežna javna savjetovanja o mogućim rješenjima za probleme koji mogu nastati u trenutačnoj situaciji.
(4)
Komisija je 17. srpnja 2006. predložila Uredbu o izmjeni Uredbe Vijeća (EZ) br. 2201/2003 (2) u pogledu nadležnosti i o uvođenju pravila koja se odnose na primjenljivo pravo u bračnim sporovima.
(5)
Vijeće je na svom sastanku u Luxembourgu 5. i 6. lipnja 2008. zaključilo da postoji manjak jednoglasnosti o prijedlogu i da postoje nesavladive poteškoće koje jednoglasnost onemogućuju i tada i u skoroj budućnosti. Utvrdilo je da se ciljevi prijedloga ne mogu ostvariti u opravdanom razdoblju primjenom odgovarajućih odredaba ugovorâ.
(6)
Belgija, Bugarska, Njemačka, Grčka, Španjolska, Francuska, Italija, Latvija, Luksemburg, Mađarska, Malta, Austrija, Portugal, Rumunjska i Slovenija naknadno su poslale zahtjev Komisiji, navodeći da namjeravaju uspostaviti pojačanu suradnju među njima u području primjenljivog prava u bračnim sporovima. Grčka je 3. ožujka 2010. povukla svoj zahtjev.
(7)
Vijeće je 12. srpnja 2010. donijelo Odluku Vijeća 2010/405/EU o odobravanju pojačane suradnje u području prava primjenljivog na razvod braka i zakonsku rastavu.
(8)
U skladu s člankom 328. stavkom 1. Ugovora o funkcioniranju Europske unije, pojačana suradnja nakon njezine uspostave treba biti otvorena za sve države članice, podložno ispunjavanju svih uvjeta sudjelovanja utvrđenih odlukom o odobrenju. Također im treba biti otvorena i u svakom drugom trenutku, podložno ispunjavanju akata koji su u tom okviru već doneseni, zajedno uz te uvjete. Komisija i države članice koje sudjeluju u pojačanoj suradnji osiguravaju da potiču sudjelovanje što je moguće više država članica. Ova Uredba treba biti u cijelosti obvezujuća i izravno se primjenjivati samo u državama članicama sudionicama u skladu s ugovorima.
(9)
Ovom se Uredbom treba stvoriti jasan i sveobuhvatan pravni okvir u području prava primjenljivog na razvod braka i zakonsku rastavu u državama članicama sudionicama, osigurati građanima odgovarajuće rezultate u pogledu pravne sigurnosti, predvidivosti i fleksibilnosti te spriječiti nastanak situacije u kojoj jedan bračni drug podnese zahtjev za razvod braka prije drugoga kako bi osigurao da se postupak vodi u skladu s pravom koji on ili ona smatra povoljnijim za vlastite interese.
(10)
Materijalno područje primjene i normativni dio ove Uredbe trebaju biti u skladu s Uredbom (EZ) br. 2201/2003. Međutim, ona se ne bi trebala primjenjivati na poništenje braka.
Ova se Uredba treba primjenjivati samo na raskidanje ili popuštanje bračnih veza. Pravo utvrđeno na temelju kolizijskih pravila iz ove Uredbe treba se primjenjivati na razloge za razvod braka i zakonsku rastavu.
Preliminarna pitanja poput pravne sposobnosti i valjanosti braka te pitanja poput posljedica razvoda braka ili zakonske rastave na imovinu, ime, roditeljsku odgovornosti, obveze uzdržavanja ili bilo koje druge pomoćne mjere trebaju se utvrditi na temelju kolizijskih pravila primjenljivih u dotičnoj državi članici sudionici.
(11)
Kako bi se jasno ograničilo teritorijalno područje primjene ove Uredbe, treba odrediti države članice koje sudjeluju u pojačanoj suradnji.
(12)
Ova Uredba treba biti univerzalna, tj. treba postojati mogućnost da njezina kolizijska pravila utvrde pravo države članice sudionice, pravo države članice nesudionice ili pravo države koja nije članica Europske unije.
(13)
Ova se Uredba treba primjenjivati bez obzira na prirodu suda ili sudišta kojemu je predmet predložen. Kada je primjenljivo, treba smatrati da je pred sudom pokrenut postupak u skladu s Uredbom (EZ) 2201/2003.
(14)
Kako bi se bračnim drugovima omogućio izbor primjenljivog prava s kojim su blisko povezani ili, u nedostatku takvog izvora, kako bi se to pravo moglo primjenjivati na njihov razvod braka ili zakonsku rastavu, dotično pravo treba se primjenjivati čak i kada to nije pravo države članice sudionice. Kada je određeno pravo druge države članice, mreža stvorena Odlukom Vijeća 2001/470/EZ od 28. svibnja 2001. o uspostavi Europske pravosudne mreže u građanskim i trgovačkim stvarima (3) mogla bi igrati ulogu u pomaganju sudovima u pogledu sadržaja stranog prava.
(15)
Povećanje mobilnosti građana zahtijeva veću fleksibilnost i pravnu sigurnost. Kako bi se ostvario taj cilj, ovom se Uredbom treba povećati autonomnost stranaka u područjima razvoda braka i zakonske rastave dajući im ograničenu mogućnost odabira prava primjenljivog na njihov razvod ili zakonsku rastavu.
(16)
Bračni drugovi trebaju moći odabrati pravo zemlje s kojom su posebno povezani ili pravo suda pred kojim se vodi postupak kao pravo primjenljivo na razvod braka ili zakonsku rastavu. Pravo koje su bračni drugovi odabrali mora biti u skladu s temeljnim pravima koja su priznata u ugovorima i u Povelji o temeljnim pravima Europske unije.
(17)
Prije određivanja primjenljivog prava važno je da bračni drugovi imaju pristup ažuriranim informacijama o bitnim aspektima nacionalnog prava i prava Unije te o postupcima kojima se uređuje razvod braka i zakonska rastava. Kako bi se osigurao takav pristup odgovarajućim i kvalitetnim informacijama, Komisija ih redovito ažurira u internetskom informacijskom sustavu za javnost koji je uspostavljen Odlukom Vijeća 2001/470/EZ.
(18)
Informirani odabir oba bračna druga temeljno je načelo ove Uredbe. Svaki bračni drug treba točno znati pravne i socijalne posljedice odabira primjenljivog prava. Mogućnost sporazumnog odabira primjenljivog prava ne bi smjela dovoditi u pitanje prava obaju bračnih drugova i njihove jednake mogućnosti. Zato suci u državama članicama sudionicama trebaju biti svjesni važnosti informiranog odabira obaju bračnih drugova u pogledu pravnih posljedica sklopljenog sporazuma o izboru prava.
(19)
Treba definirati pravila o materijalnoj i formalnoj valjanosti kako bi se bračnim drugovima omogućio informirani odabir i kako bi se njihova suglasnost poštovala s ciljem osiguravanja pravne sigurnosti i boljeg pristupa pravosuđu. Što se tiče formalne valjanosti, treba uvesti određene zaštite kako bi se osiguralo da su bračni drugovi svjesni posljedica svog odabira. Sporazum o odabiru primjenljivog prava treba se barem izraziti u pisanom obliku, s datumom i potpisom obiju stranaka. Međutim, ako su u pravu države članice sudionice u kojoj oba bračna druga imaju uobičajeno boravište u trenutku sklapanja sporazuma određena dodatna formalna pravila, ta se pravila trebaju poštovati. Na primjer, takva dodatna formalna pravila mogu postojati u državi članici sudionici kada je sporazum umetnut u bračni ugovor. Ako bračni drugovi u trenutku sklapanja sporazuma imaju uobičajeno boravište u različitim državama članicama sudionicama u kojima su određena različita formalna pravila, dovoljno bi bilo poštovati formalna pravila jedne od tih država. Ako u trenutku sklapanja sporazuma samo jedan bračni drug ima uobičajeno boravište u državi članici sudionici u kojoj su određena dodatna formalna pravila, ta se pravila trebaju poštovati.
(20)
Sporazum kojim se određuje primjenljivo pravo treba biti moguće sklopiti i treba ga se moći izmijeniti najkasnije do pokretanja postupka pred sudom, čak i tijekom postupka ako tako predviđa pravo ili sud pred kojim se vodi postupak. U tom slučaju treba biti dovoljno da se takvo određivanje zabilježi na sudu u skladu s pravom suda pred kojim se vodi postupak.
(21)
Ako primjenljivo pravo nije izabrano te s ciljem osiguranja pravne sigurnosti i predvidivosti i sprečavanja nastanka situacije u kojoj jedan bračni drug podnese zahtjev za razvod braka prije drugoga kako bi osigurao da se postupak vodi u skladu s pravom koji on ili ona smatra povoljnijim za vlastite interese, ovom se Uredbom trebaju uvesti usklađena kolizijska pravila na temelju različitih povezanih čimbenika koji se temelje na postojanju bliske veze između bračnih drugova i dotičnog prava. Takvi povezani čimbenici trebaju se odabrati kako bi se osiguralo da se postupci koji se odnose na razvod braka ili zakonsku rastavu vode u skladu s pravom s kojim su bračni drugovi blisko povezani.
(22)
Kada se u ovoj Uredbi državljanstvo navodi kao povezni čimbenik za primjenu prava države, pitanje kako postupati sa slučajevima višestrukog državljanstva treba ostaviti nacionalnom pravu, u potpunosti poštujući opća načela Europske unije.
(23)
Ako je pred sudom pokrenut postupak s ciljem konverzije zakonske rastave u razvod braka i ako stranke nisu odabrale primjenljivo pravo, pravo koje se primjenjivalo na zakonsku rastavu treba se primjenjivati i na razvod braka. Takvim kontinuitetom promicala bi se predvidivost za stranke i povećala bi se pravna sigurnost. Ako se pravom koje se primjenjivalo na zakonsku rastavu ne predviđa konverzija zakonske rastave u razvod braka, razvod braka treba se uređivati kolizijskim pravilima koja se primjenjuju u nedostatku odabira stranaka. To ne bi smjelo spriječiti bračne drugove da zatraže razvod braka na temelju drugih pravila iz ove Uredbe.
(24)
U određenim situacijama, primjerice kada se primjenljivim pravom ne predviđa razvod braka ili ako se njime jednom od bračnih drugova ne odobrava jednaki pristup razvodu ili zakonskoj rastavi na temelju spola, svejedno se treba primjenjivati pravo suda pred kojim je pokrenut postupak. To, međutim, ne bi trebalo dovoditi u pitanje odredbu o javnom poretku.
(25)
Razlozi javnog interesa trebaju sudovima u državama članicama u izvanrednim okolnostima omogućiti zanemarivanje primjene odredaba stranog prava ako bi to u dotičnom slučaju bilo očigledno u suprotnosti s javnim poretkom države u kojoj se nalazi sud pred kojim je pokrenut postupak. Međutim, sudovi ne bi trebali moći primjenjivati izuzeće od javnog poretka s ciljem zanemarivanja odredbe prava druge države kada bi to bilo u suprotnosti s Poveljom o temeljnim pravima Europske unije, a posebno s njezinim člankom 21., kojim se zabranjuju svi oblici diskriminacije.
(26)
Kada se ova Uredba odnosi na činjenicu da pravo države članice sudionice pred čijim sudom je pokrenut postupak ne predviđa razvod braka, to se treba tumačiti tako da pravo te države članice ne poznaje institut razvoda braka. U tom slučaju, sud ne bi trebao biti obvezan izreći razvod braka na temelju ove Uredbe.
Kada se ova Uredba odnosi na činjenicu da pravo države članice sudionice pred čijim sudom je pokrenut postupak ne smatra dotični brak valjanim za potrebe brakorazvodnog postupka, to se treba tumačiti tako da, između ostalog, takav brak ne postoji u pravu te države članice. U tom slučaju, sud ne bi trebao biti obvezan izreći razvod braka ili zakonsku rastavu na temelju ove Uredbe.
(27)
Budući da u državama i državama članicama sudionicama istodobno postoje dva ili više sustava prava ili skupa pravila u pogledu pitanja koja se uređuju ovom Uredbom, treba postojati odredba kojom se uređuje mjera u kojoj se ova Uredba primjenjuje u različitim teritorijalnim jedinicama tih država i država članica sudionica ili na različite kategorije osoba iz tih država i država članica sudionica.
(28)
U nedostatku pravila kojima se određuje primjenljivo pravo, stranke koje odabiru pravo države čiji je jedna stranka državljanin trebaju istodobno navesti o kojem su se pravu teritorijalne jedinice usuglasili u slučaju da se država čije su pravo odabrale sastoji od više teritorijalnih jedinica, od kojih svaka ima svoj vlastiti sustav prava ili skup pravila u pogledu razvoda braka.
(29)
Budući da ciljeve ove Uredbe, naime povećanje pravne sigurnosti, predvidivosti i fleksibilnosti u međunarodnim bračnim postupcima, a time i olakšanje slobodnog kretanja osoba unutar Unije, ne mogu dostatno ostvariti države članice, nego ih se zbog opsega i učinaka ove Uredbe može na bolji način ostvariti na razini Unije, Unija može donijeti mjere, prema potrebi pojačanom suradnjom, u skladu s načelom supsidijarnosti određenim u članku 5. Ugovora o Europskoj uniji. U skladu s načelom proporcionalnosti, određenim u tom članku, ova Uredba ne prelazi ono što je potrebno za ostvarivanje tih ciljeva.
(30)
Ovom se Uredbom priznaju temeljna prava i poštuju načela priznata u Povelji o temeljnim pravima Europske unije, a posebno u njezinom članku 21., u kojem se zabranjuje svaka diskriminacija na temelju spola, rase, boje kože, etničkog ili socijalnog podrijetla, genetičkih obilježja, jezika, vjere ili uvjerenja, političkog ili bilo kakvog drugog mišljenja, pripadnosti nacionalnoj manjini, imovine, rođenja, invalidnosti, dobi ili spolne orijentacije. Ovu Uredbu trebaju primjenjivati sudovi država članica sudionica u skladu s tim pravima i načelima.
DONIJELO JE OVU UREDBU:
POGLAVLJE I.
PODRUČJE PRIMJENE, ODNOS PREMA UREDBI (EZ) br. 2201/2003, DEFINICIJE I OPĆA PRIMJENA
Članak 1.
Područje primjene
1. Ova se Uredba primjenjuje, u situacijama koje uključuju kolizije zakona, na razvod braka i zakonsku rastavu.
2. Ova se Uredba ne primjenjuje na sljedeće stvari, čak i ako nastanu isključivo kao preliminarno pitanje u okviru konteksta postupaka razvoda braka ili zakonske rastave:
(a)
pravnu sposobnost fizičkih osoba;
(b)
postojanje, valjanost ili priznavanje braka;
(c)
poništaj braka;
(d)
ime bračnih drugova;
(e)
imovinske posljedice braka;
(f)
roditeljsku odgovornost;
(g)
obveze uzdržavanja;
(h)
određivanje upravitelja imovinom ili nasljeđivanje.
Članak 2.
Odnos prema Uredbi (EZ) br. 2201/2003
Ova Uredba ne utječe na primjenu Uredbe (EZ) br. 2201/2003.
Članak 3.
Definicije
Za potrebe ove Uredbe:
1.
„država članica sudionica” znači država članica koja sudjeluje u pojačanoj suradnji na području prava primjenljivog na razvod braka i zakonsku rastavu na temelju Odluke 2010/405/EU ili na temelju odluke donesene u skladu s drugim ili trećim podstavkom članka 331. stavka 1. Ugovora o funkcioniranju Europske unije;
2.
izraz „sud” označava sva tijela u državama članicama sudionicama nadležna u stvarima koje pripadaju u područje primjene ove Uredbe.
Članak 4.
Opća primjena
Pravo određeno na temelju ove Uredbe primjenjuje se bez obzira je li to pravo i države članice sudionice.
POGLAVLJE II.
JEDNAKA PRAVILA O PRAVU PRIMJENLJIVOM NA RAZVOD BRAKA I ZAKONSKU RASTAVU
Članak 5.
Odabir stranaka u pogledu primjenljivog prava
1. Bračni drugovi mogu se usuglasiti da odrede pravo primjenljivo na razvod braka i zakonsku rastavu pod uvjetom da je to jedno od sljedećih prava:
(a)
pravo države u kojoj bračni drugovi imaju uobičajeno boravište u trenutku sklapanja sporazuma; ili
(b)
pravo države u kojoj su bračni drugovi imali zadnje uobičajeno boravište, ako jedan od njih i dalje ima isto boravište u trenutku sklapanja sporazuma; ili
(c)
pravo države čiji je bilo koji bračni drug bio državljanin u trenutku sklapanja sporazuma; ili
(d)
pravo suda pred kojim se vodi postupak.
2. Ne dovodeći u pitanje stavak 3., sporazum kojim se određuje primjenljivo pravo može se sklopiti i promijeniti u bilo kojem trenutku, ali najkasnije u trenutku pokretanja postupka pred sudom.
3. Ako je tako predviđeno pravom ili sudom pred kojim se vodi postupak, bračni drugovi također mogu odrediti pravo koje se primjenjuje na sudu tijekom postupka. U tom slučaju, takvo se određivanje bilježi na sudu u skladu s pravom suda pred kojim se vodi postupak.
Članak 6.
Suglasnost i materijalna valjanost
1. Postojanje i valjanost sporazuma o odabiru prava ili bilo koje njegove odredbe određuje se na temelju prava koje bi se primjenjivalo na temelju ove Uredbe ako bi sporazum ili odredba bili valjani.
2. Pa ipak, kako bi utvrdio da nije dao svoju suglasnost, bračni drug može se osloniti na pravo zemlje u kojoj ima uobičajeno boravište u trenutku pokretanja postupka pred sudom ako se iz okolnosti može zaključiti da ne bi bilo opravdano odrediti učinak svog ponašanja u skladu s pravom utvrđenim u stavku 1.
Članak 7.
Formalna valjanost
1. Sporazum iz članka 5. stavaka 1. i 2. izražava se u pisanom obliku, s datumom i potpisom oba bračna druga. Svako priopćenje elektroničkim sredstvima koja osiguravaju trajni zapis sporazuma smatra se jednako vrijednim kao i pisani oblik.
2. Međutim, ako su u pravu države članice sudionice u kojoj oba bračna druga imaju uobičajeno boravište u trenutku sklapanja sporazuma određena dodatne formalne uvjete za tu vrstu sporazuma, primjenjuju se ti uvjeti.
3. Ako bračni drugovi imaju uobičajeno boravište u različitim državama članicama sudionicama u trenutku sklapanja sporazuma i ako prava tih država predviđaju različite formalne uvjete, sporazum je formalno valjan ako se njime poštuju uvjeti bilo kojeg od tih prava.
4. Ako samo jedan bračni drug ima uobičajeno boravište u državi članici sudionici u trenutku sklapanja sporazuma i ako su u toj državi određeni dodatni formalni uvjeti za tu vrstu sporazuma, primjenjuju se ti uvjeti.
Članak 8.
Primjenljivo pravo u nedostatku odabira stranaka
U nedostatku odabira u skladu s člankom 5., razvod braka i zakonska rastava podliježu pravu države:
(a)
u kojoj bračni drugovi imaju uobičajeno boravište u trenutku pokretanja postupka pred sudom; ili, ako to nije moguće
(b)
u kojoj su bračni drugovi imali zadnje uobičajeno boravište, pod uvjetom da boravište nije završilo više od 1 godine prije pokretanja postupka pred sudom, ako jedan bračni drugi i dalje ima boravište u toj državi u trenutku pokretanja postupka pred sudom; ili, ako to nije moguće
(c)
čiji su oba bračna druga državljani u trenutku pokretanja postupka pred sudom; ili, ako to nije moguće
(d)
u kojoj je pokrenut postupak.
Članak 9.
Konverzija zakonske rastave u razvod
1. U slučaju konverzije zakonske rastave u razvod, pravo primjenljivo na razvod primjenjuje se i na zakonsku rastavu, osim ako se stranke usuglase drukčije u skladu s člankom 5.
2. Međutim, ako se pravom primjenljivim na zakonsku rastavu ne predviđa konverzija zakonske rastave u razvod, primjenjuje se članak 8., osim ako se stranke usuglase drukčije u skladu s člankom 5.
Članak 10.
Primjena prava suda pred kojim je pokrenut postupak
Kada se pravom primjenljivim u skladu s člankom 5. ili člankom 8. ne predviđa razvod braka ili ako se njime jednom od bračnih drugova ne odobrava jednaki pristup razvodu ili zakonskoj rastavi na temelju spola, primjenjuje se pravo suda pred kojim je pokrenut postupak.
Članak 11.
Isključenje upućivanja na daljnje pravo ili uzvrata
Kada se ovom Uredbom predviđa primjena prava države, to znači uporabu prava koje je na snazi u toj državi, osim njezinih pravila o privatnom međunarodnom pravu.
Članak 12.
Javni poredak
Primjena odredbe prava određenog na temelju ove Uredbe može se odbiti samo ako je takva primjena očigledno nespojiva s javnim poretkom države suda pred kojim je pokrenut postupak.
Članak 13.
Razlike u nacionalnom pravu
Ništa u ovoj Uredbi ne obvezuje sudove države članice sudionice čije pravo ne predviđa razvod braka ili dotični brak ne smatra valjanim za potrebe brakorazvodnog postupka da donesu odluku o razvodu na temelju primjene ove Uredbe.
Članak 14.
Države s dva ili više pravnih sustava - teritorijalni sukob zakona
Kada se država sastoji od više teritorijalnih jedinica, od kojih svaka ima svoj vlastiti sustav prava ili skup pravila u pogledu pitanja koja se uređuju ovom Uredbom:
(a)
svako upućivanje na pravo takve države tumači se, za potrebe određivanja prava primjenljivog na temelju ove Uredbe, kao upućivanje na pravo koje je na snazi u odgovarajućoj teritorijalnoj jedinici;
(b)
svako upućivanje na uobičajeno boravište u toj državi članici tumači se kao upućivanje na uobičajeno boravište u teritorijalnoj jedinici;
(c)
svako upućivanje na državljanstvo odnosi se na teritorijalnu jedinicu određenu na temelju prava te države ili, u nedostatku odgovarajućih pravila, na teritorijalnu jedinicu koju su stranke odabrale ili, u nedostatku odabira, na teritorijalnu jedinicu s kojom bračni drug ili bračni drugovi ima(ju) najbližu vezu.
Članak 15.
Države s dva ili više pravnih sustava - sukob zakona između osoba
U odnosu na državu koja ima dva ili više pravnih sustava ili skupa pravila primjenljivih na različite kategorije osoba u pogledu pitanja koja se uređuju ovom Uredbom, svako upućivanje na pravo takve države znači upućivanje na pravni sustav određen pravilima na snazi u toj državi. U nedostatku takvih pravila primjenjuju se pravni sustav ili skup pravila s kojima bračni drug ili bračni drugovi ima(ju) najbližu vezu.
Članak 16.
Neprimjena ove Uredbe na unutarnji sukob zakona
Država članica sudionica u kojoj se različiti pravni sustavi ili skupovi pravila primjenjuju na pitanja koja se uređuju ovom Uredbom nije obvezna primjenjivati ovu Uredbu na sukobe zakona koji proizlaze isključivo između takvih različitih pravnih sustava ili skupova pravila.
POGLAVLJE III.
OSTALE ODREDBE
Članak 17.
Podaci koje trebaju osigurati države članice sudionice
1. Države članice sudionice do 21. rujna 2011. dostavljaju Komisiji svoje nacionalne odredbe, ako postoje, u pogledu:
(a)
formalnih uvjeta primjenljivih na sporazume o odabiru primjenljivog prava u skladu s člankom 7. stavcima od 2. do 4; i
(b)
mogućnosti određivanja primjenljivog prava u skladu s člankom 5. stavkom 3.
Države članice sudionice izvješćuju Komisiju o svim naknadnim promjenama tih odredaba.
2. Komisija na odgovarajući način, ponajprije preko internetske stranice Europske pravosudne mreže u građanskim i trgovačkim stvarima, omogućuje da su svi podaci priopćeni u skladu sa stavkom 1. dostupni javnosti.
Članak 18.
Prijelazne odredbe
1. Ova se Uredba primjenjuje samo na pokrenute pravne postupke i na sporazume iz članka 5. sklopljene od 21. lipnja 2012.
Međutim, priznaje se i sporazum o odabiru primjenljivog prava sklopljen prije 21. lipnja 2012., pod uvjetom da je u skladu s člancima 6. i 7.
2. Ovom se Uredbom ne dovode u pitanje sporazumi o odabiru primjenljivog prava sklopljeni u skladu s pravom države članice sudionice pred čijim je sudom postupak pokrenut prije 21. lipnja 2012.
Članak 19.
Odnos s postojećim međunarodnim konvencijama
1. Ne dovodeći u pitanje obveze država članica sudionica u skladu s člankom 351. Ugovora o funkcioniranju Europske unije, ova Uredba ne utječe na primjenu međunarodnih konvencija kojih je jedna ili više država članica sudionica stranka u trenutku donošenja ove Uredbe ili donošenja odluke u skladu s drugim ili trećim podstavkom članka 331. stavka 1. Ugovora o funkcioniranju Europske unije, kojom se određuju kolizijska pravila u pogledu razvoda braka ili zakonske rastave.
2. Međutim, ova Uredba ima prednost između država članica sudionica u odnosu na konvencije sklopljene isključivo između dviju ili više njih ako se takve konvencije odnose na pitanja uređena ovom Uredbom.
Članak 20.
Klauzula o preispitivanju
1. Do 31. prosinca 2015., i svakih 5 godina nakon tog datuma, Komisija Europskom parlamentu, Vijeću te Europskom gospodarskom i socijalnom odboru podnosi izvješće o primjeni ove Uredbe. Uz izvješće se prema potrebi prilažu prijedlozi za prilagodbu ove Uredbe.
2. Države članice sudionice s tim ciljem dostavljaju Komisiji odgovarajuće podatke o primjeni ove Uredbe od strane njihovih sudova.
POGLAVLJE IV.
ZAVRŠNE ODREDBE
Članak 21.
Stupanje na snagu i datum primjene
Ova Uredba stupa na snagu sljedećeg dana od dana objave u Službenom listu Europske unije.
Primjenjuje se od 21. lipnja 2012., osim članka 17. koji se primjenjuje od 21. lipnja 2011.
Za one države članice sudionice koje sudjeluju u pojačanoj suradnji na temelju odluke donese u skladu s drugim ili trećim podstavkom članka 331. stavka 1. Ugovora o funkcioniranju Europske unije, ova se Uredba primjenjuje od datuma navedenog u dotičnoj odluci.
Ova je Uredba u cijelosti obvezujuća i izravno se primjenjuje u državama članicama sudionicama u skladu s Ugovorima.
Sastavljeno u Bruxellesu 20. prosinca 2010.