EUROPA-PARLAMENTETS OG RÅDETS FORORDNING (EU) Nr. 265/2010
af 25. marts 2010
om ændring af konventionen om gennemførelse af Schengen-aftalen og forordning (EF) nr. 562/2006, hvad angår bevægelighed for indehavere af visum til længerevarende ophold
EUROPA-PARLAMENTET OG RÅDET FOR DEN EUROPÆISKE UNION HAR -
under henvisning til traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde, særlig artikel 77, stk. 2, litra b) og c), og artikel 79, stk. 2, litra a),
under henvisning til forslag fra Europa-Kommissionen,
efter den almindelige lovgivningsprocedure (1), og
ud fra følgende betragtninger:
(1)
Konventionen om gennemførelse af Schengen-aftalen af 14. juni 1985 mellem regeringerne for staterne i Den Økonomiske Union Benelux, Forbundsrepublikken Tyskland og Den Franske Republik om gradvis ophævelse af kontrollen ved de fælles grænser (2) (Schengenkonventionen) fastsætter regler for visa til længerevarende ophold, der giver indehavere heraf mulighed for at rejse gennem medlemsstaternes område. Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 562/2006 af 15. marts 2006 om indførelse af en fællesskabskodeks for personers grænsepassage (Schengen-grænsekodeks) (3) fastsætter indrejsebetingelser for tredjelandsstatsborgere. For at lette den frie bevægelighed for tredjelandsstatsborgere, der er indehavere af nationale visa til længerevarende ophold i medlemsstater, der fuldt ud har gennemført Schengenreglerne (Schengenområdet), bør der træffes yderligere foranstaltninger.
(2)
Medlemsstaterne bør erstatte visa til længerevarende ophold med opholdstilladelser tids nok efter, at tredjelandsstatsborgere, der lovligt opholder sig på grundlag af et visum til længerevarende ophold, er indrejst på deres område, for at disse tredjelandsstatsborgere kan rejse til andre medlemsstater under deres ophold eller rejse gennem andre medlemsstaters områder, når de vender tilbage til deres hjemland. Stadig flere medlemsstater erstatter imidlertid ikke visa til længerevarende ophold med opholdstilladelser eller gør det kun med væsentlig forsinkelse efter, at tredjelandsstatsborgere er indrejst på deres område. Denne retlige situation og situationen i praksis har væsentlige negative følger for den frie bevægelighed inden for Schengenområdet for tredjelandsstatsborgere, der lovligt opholder sig i en medlemsstat på grundlag af et visum til længerevarende ophold.
(3)
For at løse de problemer, som tredjelandsstatsborgere, der opholder sig i en medlemsstat på grundlag af et visum til længerevarende ophold, støder på, bør denne forordning udvide princippet om ækvivalens mellem opholdstilladelser og visa til kortvarige ophold udstedt af medlemsstater, der fuldt ud har gennemført Schengenreglerne, til også at omfatte visa til længerevarende ophold. Som følge heraf bør et visum til længerevarende ophold have samme virkninger som en opholdstilladelse, hvad angår indehaverens frie bevægelighed inden for Schengenområdet.
(4)
En tredjelandsstatsborger med et visum til længerevarende ophold, der er udstedt af en medlemsstat, bør derfor kunne rejse til de andre medlemsstater i tre måneder inden for en seksmånedersperiode på samme betingelser som indehavere af en opholdstilladelse. Denne forordning berører ikke reglerne vedrørende betingelserne for udstedelse af visa til længerevarende ophold.
(5)
På linje med medlemsstaternes nuværende praksis fastsætter denne forordning en forpligtelse for medlemsstaterne til at udstede visa til længerevarende ophold i overensstemmelse med den ensartede udformning af visa, der er fastlagt i Rådets forordning (EF) nr. 1683/95 (4).
(6)
Reglerne om konsultation af Schengeninformationssystemet og af andre medlemsstater i tilfælde af en indberetning, når en ansøgning om opholdstilladelse behandles, bør også gælde ved behandling af ansøgninger om visum til længerevarende ophold. Den frie bevægelighed for en indehaver af et visum til længerevarende ophold i de andre medlemsstater bør derfor ikke udgøre en yderligere sikkerhedsrisiko for medlemsstaterne.
(7)
Schengenkonventionen og forordning (EF) nr. 562/2006 bør ændres i overensstemmelse hermed.
(8)
Denne forordning har ikke til formål at afholde medlemsstaterne fra at udstede opholdstilladelser, og den bør ikke påvirke medlemsstaternes forpligtelse til at udstede opholdstilladelser til bestemte kategorier af tredjelandsstatsborger, som er fastsat i andre EU-instrumenter, særlig direktiv 2005/71/EF (5), direktiv 2004/114/EF (6), direktiv 2004/38/EF (7), direktiv 2003/109/EF (8) og direktiv 2003/86/EF (9).
(9)
I henhold til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2008/115/EF af 16. december 2008 om fælles standarder og procedurer i medlemsstaterne for tilbagesendelse af tredjelandsstatsborgere med ulovligt ophold (10) bør tredjelandsstatsborgere, der opholder sig ulovligt på en medlemsstats område, og som er i besiddelse af en gyldig opholdstilladelse eller anden tilladelse, som giver ret til ophold, udstedt af en anden medlemsstat, som f.eks. et visum til længerevarende ophold, anmodes om straks at begive sig til denne anden medlemsstats område.
(10)
Målet for denne forordning, nemlig indførelse af regler for fri bevægelighed for personer med visum til længerevarende ophold, kan ikke i tilstrækkelig grad opfyldes af medlemsstaterne og kan på grund af dens omfang og virkninger bedre nås på EU-plan; Unionen kan derfor træffe foranstaltninger i overensstemmelse med nærhedsprincippet, jf. artikel 5 i traktaten om Den Europæiske Union. I overensstemmelse med proportionalitetsprincippet, jf. nævnte artikel, går denne forordning ikke videre end, hvad der er nødvendigt for at nå dette mål.
(11)
Denne forordning respekterer de grundlæggende rettigheder og overholder de principper, der anerkendes i navnlig Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder. Den bør anvendes i overensstemmelse med medlemsstaternes forpligtelser vedrørende international beskyttelse og non-refoulement.
(12)
For så vidt angår Island og Norge udgør denne forordning en udvikling af de bestemmelser i Schengenreglerne, jf. aftalen indgået mellem Rådet for Den Europæiske Union og Republikken Island og Kongeriget Norge om disse to staters associering i gennemførelsen, anvendelsen og udviklingen af Schengenreglerne (11), der henhører under det område, der er nævnt i artikel 1, litra B, i Rådets afgørelse 1999/437/EF af 17. maj 1999 om visse gennemførelsesbestemmelser til nævnte aftale (12).
(13)
For så vidt angår Schweiz, udgør denne forordning en udvikling af de bestemmelser i Schengenreglerne, jf. aftalen mellem Den Europæiske Union, Det Europæiske Fællesskab og Det Schweiziske Forbund om Det Schweiziske Forbunds associering i gennemførelsen, anvendelsen og udviklingen af Schengenreglerne (13), der henhører under det område, der er nævnt i artikel 1, litra B og C, i afgørelse 1999/437/EF sammenholdt med artikel 3 i Rådets afgørelse 2008/146/EF (14).
(14)
For så vidt angår Liechtenstein, udgør denne forordning en udvikling af de bestemmelser i Schengenreglerne, jf. protokollen undertegnet mellem Den Europæiske Union, Det Europæiske Fællesskab, Det Schweiziske Forbund og Fyrstendømmet Liechtenstein om Fyrstendømmet Liechtensteins tiltrædelse af aftalen mellem Den Europæiske Union, Det Europæiske Fællesskab og Det Schweiziske Forbund om Det Schweiziske Forbunds associering i gennemførelsen, anvendelsen og udviklingen af Schengenreglerne, der henhører under det område, der er nævnt i artikel 1, litra B og C, i afgørelse 1999/437/EF sammenholdt med artikel 3 i Rådets afgørelse 2008/261/EF (15).
(15)
I medfør af artikel 1 og 2 i protokol nr. 22 om Danmarks stilling, der er knyttet som bilag til traktaten om Den Europæiske Union og til traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde, deltager Danmark ikke i vedtagelsen af denne forordning, som ikke er bindende for og ikke finder anvendelse i Danmark. Inden seks måneder efter Rådet har truffet foranstaltning om denne forordning til udbygning af Schengenreglerne, træffer Danmark afgørelse om, hvorvidt det vil gennemføre denne forordning i sin nationale lovgivning, jf. artikel 4 i protokollen.
(16)
Denne forordning udgør en udvikling af de bestemmelser i Schengenreglerne, som Det Forenede Kongerige ikke deltager i, jf. Rådets afgørelse 2000/365/EF af 29. maj 2000 om anmodningen fra Det Forenede Kongerige Storbritannien og Nordirland om at deltage i visse bestemmelser i Schengenreglerne (16). Det Forenede Kongerige deltager derfor ikke i vedtagelsen af denne forordning, som ikke er bindende for og ikke finder anvendelse i Det Forenede Kongerige.
(17)
Denne forordning udgør en udvikling af de bestemmelser i Schengenreglerne, som Irland ikke deltager i, jf. Rådets afgørelse 2002/192/EF af 28. februar 2002 om anmodningen fra Irland om at deltage i visse bestemmelser i Schengenreglerne (17). Irland deltager derfor ikke i vedtagelsen af denne forordning, som ikke er bindende for og ikke finder anvendelse i Irland.
(18)
For så vidt angår Cypern udgør denne forordning en retsakt, der bygger på Schengenreglerne eller på anden måde har tilknytning dertil, jf. artikel 3, stk. 2, i tiltrædelsesakten af 2003.
(19)
Denne forordning udgør en retsakt, der bygger på Schengenreglerne eller på anden måde har tilknytning dertil, jf. artikel 4, stk. 2, i tiltrædelsesakten af 2005 -
VEDTAGET DENNE FORORDNING:
Artikel 1
I Schengenkonventionen foretages følgende ændringer:
1)
Artikel 18 affattes således:
»Artikel 18
1. Visa til ophold af mere end tre måneders varighed (»visum til længerevarende ophold«) er nationale visa, som den enkelte medlemsstat udsteder ifølge sin egen lovgivning eller EU-retten. Sådanne visa udstedes i overensstemmelse med den ensartede udformning af visa, der er fastlagt i Rådets forordning (EF) nr. 1683/95 (18), med en overskrift, der specificerer visumtypen ved hjælp af bogstavet »D«. De udfyldes i overensstemmelse med de relevante bestemmelser i bilag VII til Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 810/2009 af 13. juli 2009 om en fællesskabskodeks for visa (visumkodeks) (19).
2. Visa til længerevarende ophold har en gyldighedsperiode på højst et år. Hvis en medlemsstat tillader en udlænding at opholde sig i den pågældende medlemsstat i over et år, udskiftes visummet til længerevarende ophold inden udløbet af dets gyldighedsperiode med en opholdstilladelse.
2)
I artikel 21 foretages følgende ændringer:
a)
stk. 1 affattes således:
»1. Udlændinge, der er indehavere af en gyldig opholdstilladelse udstedt af en af medlemsstaterne samt et gyldigt rejsedokument, kan frit færdes på de øvrige medlemsstaters område i højst tre måneder inden for en seksmånedersperiode, for så vidt de opfylder indrejsebetingelserne i artikel 5, stk. 1, litra a), c) og e), i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 562/2006 om indførelse af en fællesskabskodeks for personers grænsepassage (Schengengrænsekodeks) (20) og ikke er opført på den pågældende medlemsstats nationale liste over indberetninger.
b)
der indsættes følgende stykke efter stk. 2:
»2a. Retten til fri bevægelighed, der er fastsat i stk. 1, finder også anvendelse på udlændinge, der er indehavere af et visum til længerevarende ophold, der er udstedt af en af medlemsstaterne, jf. artikel 18.«.
3)
I artikel 25 foretages følgende ændringer:
a)
stk. 1 affattes således:
»1. Når en medlemsstat påtænker at udstede en opholdstilladelse, foretager den systematisk en søgning i Schengeninformationssystemet. Når en medlemsstat påtænker at udstede en opholdstilladelse til en udlænding, der er indberettet som uønsket, skal den først konsultere den indberettende medlemsstat og tage hensyn til dennes interesser; der vil kun kunne udstedes opholdstilladelse af tungtvejende grunde, navnlig af humanitær karakter eller som følge af internationale forpligtelser.
Udstedes der en opholdstilladelse, skal den indberettende medlemsstat trække indberetningen tilbage, men kan placere den pågældende udlænding på sin nationale liste over indberetninger.«
b)
der indsættes følgende stykke efter stk. 1:
»1a. Inden en udlænding indberettes som uønsket, jf. artikel 96, kontrollerer medlemsstaterne deres nationale registre over udstedte visa til længerevarende ophold eller opholdstilladelser.«
c)
der tilføjes følgende stykke:
»3. Stk. 1 og 2 finder også anvendelse på visa til længerevarende ophold.«.
Artikel 2
I artikel 5 i forordning (EF) nr. 562/2006 foretages følgende ændringer:
1)
stk. 1, litra b), affattes således:
»b)
De skal være i besiddelse af gyldigt visum, hvis dette kræves i henhold til Rådets forordning (EF) nr. 539/2001 af 15. marts 2001 om fastlæggelse af listen over de tredjelande, hvis statsborgere skal være i besiddelse af visum ved passage af de ydre grænser, og listen over de tredjelande, hvis statsborgere er fritaget for dette krav (21), undtagen hvis de har en gyldig opholdstilladelse eller et gyldigt visum til længerevarende ophold.
2)
stk. 4, litra a), affattes således:
»a)
skal en tredjelandsstatsborger, der ikke opfylder samtlige betingelser i stk. 1, men som er i besiddelse af en opholdstilladelse, et visum til længerevarende ophold eller et returvisum udstedt af en medlemsstat eller om nødvendigt en opholdstilladelse eller et visum til længerevarende ophold og et returvisum, have tilladelse til indrejse på de øvrige medlemsstaters område med henblik på gennemrejse, således at vedkommende kan nå frem til den medlemsstat, der har udstedt opholdstilladelsen, visummet til længerevarende ophold eller returvisummet, medmindre den pågældende er opført på den nationale liste over indberetninger i den medlemsstat, hvis ydre grænser den pågældende ønsker at passere, og indberetningen er ledsaget af en instruks om at nægte indrejse eller gennemrejse«.
Artikel 3
Denne forordning påvirker ikke medlemsstaternes forpligtelse til at udstede opholdstilladelser til tredjelandsstatsborgere som fastsat ved andre EU-instrumenter.
Artikel 4
Kommissionen og medlemsstaterne informerer de berørte tredjelandsstatsborgere fuldt ud og nøjagtigt om denne forordning.
Artikel 5
Senest den 5. april 2012 forelægger Kommissionen Europa-Parlamentet og Rådet en rapport om anvendelsen af denne forordning. Hvis det er hensigtsmæssigt, ledsages rapporten af forslag om ændring af denne forordning.
Artikel 6
Denne forordning træder i kraft den 5. april 2010.
Denne forordning er bindende i alle enkeltheder og gælder umiddelbart i medlemsstaterne i overensstemmelse med traktaterne.
Udfærdiget i Bruxelles, den 25. marts 2010.
32010R0265
L 085/1
SLUŽBENI LIST EUROPSKE UNIJE
UREDBA (EU) br. 265/2010 EUROPSKOG PARLAMENTA I VIJEĆA
od 25. ožujka 2010.
o izmjeni Konvencije o provedbi Schengenskog sporazuma i Uredbe (EZ) br. 562/2006 u vezi s kretanjem osoba s vizom za dugotrajni boravak
EUROPSKI PARLAMENT I VIJEĆE EUROPSKE UNIJE,
uzimajući u obzir Ugovor o funkcioniranju Europske unije, a posebno njegov članak 77. stavak 2. točku (b) i točku (c) te članak 79. stavak 2. točku (a),
uzimajući u obzir prijedloge Europske komisije,
djelujući u skladu s redovnim zakonodavnim postupkom (1),
budući da:
(1)
Konvencija o provedbi Schengenskog sporazuma od 14. lipnja 1985. između vlada država Gospodarske unije Beneluksa, Savezne Republike Njemačke i Francuske Republike o postupnom ukidanju kontrola na zajedničkim granicama (2) (dalje u tekstu: Schengenska konvencija) propisuje pravila o vizama za dugotrajni boravak koje nositeljima viza omogućuju tranzit preko područja država članica. Uredba (EZ) br. 562/2006 Europskog parlamenta i Vijeća od 15. ožujka 2006. o Zakoniku Zajednice o pravilima kojima se uređuje kretanje osoba preko granice (Zakonik o schengenskim granicama) (3) propisuje uvjete ulaska za državljane trećih zemalja. Radi olakšavanja slobodnog kretanja državljana trećih zemalja koji imaju nacionalnu vizu za dugotrajni boravak na području država članica koje u potpunosti provode schengensku pravnu stečevinu (dalje u tekstu: schengenski prostor), potrebno je poduzeti daljnje mjere.
(2)
Države članice bi trebale pravodobno zamijeniti vize za dugotrajni boravak boravišnim dozvolama, nakon ulaska na njihovo državno područje državljana trećih zemalja koji zakonito borave na temelju vize za dugotrajni boravak, kako bi im omogućili putovanje u druge države članice tijekom njihova boravka ili tranzit preko područja drugih država članica pri povratku u matičnu zemlju. Međutim, nakon ulaska državljana trećih zemalja na njihovo područje, države članice sve češće ne zamjenjuju vize za dugotrajni boravak boravišnim dozvolama ili to čine s velikim zakašnjenjem. Takvo pravno i praktično stanje ima znatne negativne posljedice na slobodu kretanja unutar Schengenskog prostora državljana trećih zemalja koji u državi članici zakonito borave na temelju vize za dugotrajni boravak.
(3)
Kako bi riješili probleme s kojima se susreću državljani trećih zemalja koji u državi članici borave na temelju vize za dugotrajni boravak, ovom bi se Uredbom trebalo proširiti načelo istovrijednosti boravišnih dozvola i viza za kratkotrajni boravak, koje izdaju države članice koje u cijelosti provode schengensku pravnu stečevinu, na vize za dugotrajni boravak. Kao rezultat toga, viza za dugotrajni boravak bi trebala imati iste učinke kao i boravišna dozvola kad je riječ o slobodi kretanja nositelja vize unutar Schengenskog prostora.
(4)
Državljaninu treće zemlje koji ima vizu za dugotrajni boravak koju je izdala država članica trebalo bi se dopustiti putovanje u druge države članice tijekom triju mjeseci unutar svakoga šestomjesečnog razdoblja, pod istim uvjetima kao i nositeljima boravišne dozvole. Ova Uredba ne utječe na propise koji se odnose na uvjete za izdavanje viza za dugotrajni boravak.
(5)
U skladu sa sadašnjom praksom država članica, ovom se Uredbom utvrđuje obveza država članica da vize za dugotrajan boravak izdaju u jedinstvenom obrascu za vize, kako je to propisano Uredbom Vijeća (EZ) br. 1683/95 (4).
(6)
Pravila o pretraživanju Schengenskog informacijskog sustava i savjetovanja s drugim državama članicama u slučaju upozorenja pri obradi zahtjeva za dobivanje boravišne dozvole bi se, također, trebala primjenjivati i pri obradi zahtjeva za vize za dugotrajni boravak. Sloboda kretanja nositelja vize za dugotrajni boravak u drugim državama članicama stoga ne bi trebala predstavljati dodatni sigurnosni rizik za države članice.
(7)
Schengensku konvenciju i Uredbu (EZ) br. 562/2006 trebalo bi na odgovarajući način izmijeniti.
(8)
Ovom se Uredbom ne želi odvratiti druge države članice od izdavanja boravišnih dozvola niti bi se njom trebalo utjecati na obvezu država članica da izdaju boravišne dozvole određenim kategorijama državljana trećih zemalja, kako to predviđaju drugi instrumenti Unije, a posebno: Direktiva 2005/71/EZ (5), Direktiva 2004/114/EZ (6), Direktiva 2004/38/EZ (7), Direktiva 2003/109/EZ (8) i Direktiva 2003/86/EZ (9).
(9)
U skladu s Direktivom 2008/115/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 16. prosinca 2008. o zajedničkim standardima i postupcima u državama članicama za vraćanje državljana trećih zemalja s nezakonitim boravkom (10), od državljana trećih zemalja koji nezakonito borave na državnom području države članice i koji imaju važeću boravišnu dozvolu ili drugo odobrenje koje im daje pravo boravka, a koje je izdala druga država članica, kao npr. vizu za dugotrajni boravak, trebalo bi zatražiti da odmah odu na državno područje te druge države članice.
(10)
Budući da cilj ove Uredbe, tj. utvrđivanje pravila o slobodi kretanja s vizom za dugotrajan boravak, ne mogu na zadovoljavajući način ostvariti države članice i da se taj cilj zbog svoga obujma i učinaka može stoga bolje ostvariti na razini Unije, Unija može donijeti mjere u skladu s načelom supsidijarnosti, kako je to navedeno u članku 5. Ugovora o Europskoj uniji. U skladu s načelom proporcionalnosti, kako je navedeno u tom članku, ova Uredba ne prelazi ono što je potrebno kako bi se postigao taj cilj.
(11)
Ova Uredba poštuje temeljna prava i načela priznata posebno Poveljom o temeljnim pravima Europske Unije. Trebalo bi je primjenjivati u skladu s obvezama drugih država članica kad je riječ o međunarodnoj zaštiti i načelu zabrane vraćanja (non-refoulement).
(12)
Ova Uredba za Island i Norvešku predstavlja razvoj odredaba schengenske pravne stečevine, u smislu Sporazuma između Vijeća Europske unije i Republike Islanda i Kraljevine Norveške o pridruživanju tih država provedbi, primjeni i razvoju schengenske pravne stečevine (11), koje pripadaju u područje iz članka 1. točke (B) Odluke Vijeća 1999/437/EZ od 17. svibnja 1999. o određenim dogovorima za primjenu tog Sporazuma (12).
(13)
Ova Uredba za Švicarsku predstavlja razvoj odredaba schengenske pravne stečevine u smislu Sporazuma između Europske unije, Europske zajednice i Švicarske Konfederacije o pridruživanju Švicarske Konfederacije provedbi, primjeni i razvoju schengenske pravne stečevine (13), koje pripadaju u područje iz članka 1. točke (B) i točke (C) Odluke 1999/437/EZ u vezi s člankom 3. Odluke Vijeća 2008/146/EZ (14).
(14)
Ova Uredba za Lihtenštajn predstavlja razvoj odredba schengenske pravne stečevine, u smislu Protokola kojeg su potpisale Europska unija, Europska zajednica, Švicarska Konfederacija i Kneževina Lihtenštajn o pristupanju Kneževine Lihtenštajna Sporazumu između Europske unije, Europske zajednice i Švicarske Konfederacije o pridruživanju Švicarske Konfederacije provedbi, primjeni i razvoju schengenske pravne stečevine, koje pripadaju u područje iz članka 1. točke (B) i točke (C) Odluke 1999/437/EZ u vezi s člankom 3. Odluke Vijeća 2008/261/EZ (15).
(15)
U skladu s člancima 1. i 2. Protokola br. 22 o stajalištu Danske koji je priložen Ugovoru o Europskoj uniji i Ugovoru o funkcioniranju Europske unije, Danska ne sudjeluje u donošenju ove Uredbe, ona je ne obvezuje i ne podliježe njezinoj primjeni. S obzirom da se ova Uredba temelji na schengenskoj pravnoj stečevini, Danska u skladu s člankom 4. toga Protokola, u roku šest mjeseci, nakon što je Vijeće odlučilo o ovoj Uredbi, odlučuje o tome hoće li je provesti u svoje nacionalno pravo.
(16)
Ova Uredba predstavlja razvoj odredaba schengenske pravne stečevine u kojima Ujedinjena Kraljevina ne sudjeluje u skladu s Odlukom Vijeća 2000/365/EZ od 29. svibnja 2000. o zahtjevu Ujedinjene Kraljevine Velike Britanije i Sjeverne Irske za sudjelovanje u pojedinim odredbama schengenske pravne stečevine (16); Ujedinjena Kraljevina stoga ne sudjeluje u njezinu donošenju, ona je ne obvezuje i ne podliježe njezinoj primjeni.
(17)
Ova Uredba predstavlja razvoj odredaba schengenske pravne stečevine u kojima Irska ne sudjeluje u skladu s Odlukom Vijeća 2002/192/EZ od 28. veljače 2002. o zahtjevu Irske za sudjelovanje u provedbi nekih odredbi schengenske pravne stečevine (17); Irska stoga ne sudjeluje u njezinu donošenju, ona je ne obvezuje i ne podliježe njezinoj primjeni.
(18)
Ova Uredba za Cipar predstavlja akt koji se temelji na schengenskoj pravnoj stečevini ili je na koji drugi način s njom povezan u smislu članka 3. stavka 2. Akta o pristupanju iz 2003.
(19)
Ova Uredba predstavlja akt koji se temelji na schengenskoj pravnoj stečevini ili je na koji drugi način s njom povezan u smislu članka 4. stavka 2. Akta o pristupanju iz 2005.,
DONIJELI SU OVU UREDBU:
Članak 1.
Schengenska se konvencija mijenja kako slijedi:
(1)
Članak 18. zamjenjuje se sljedećim:
„Članak 18.
1. Vize za boravak dulji od tri mjeseca (vize za dugotrajni boravak) nacionalne su vize koje izdaje jedna od država članica u skladu sa svojim nacionalnim pravom ili pravom Unije. Te se vize izdaju u jedinstvenome obrascu za vize kako je to navedeno u Uredbi Vijeća (EZ) br 1683/95 (*), pri čemu je u odgovarajućem polju vrsta vize označena slovom ‚D’. Vize se ispunjavaju u skladu s odgovarajućim odredbama iz Priloga VII. Uredbi (EZ) br. 810/2009 Europskog parlamenta i Vijeća od 13. srpnja 2009. o osnivanju Zakonika Zajednice o vizama (dalje u tekstu: Zakonik o vizama) (**).
2. Vize za dugotrajni boravak važe najdulje jednu godinu. Ako država članica strancu odobri boravak dulji od jedne godine, viza za dugotrajni boravak prije prestanka njezina važenja zamjenjuje se boravišnom dozvolom.
(*) SL L 164, 14.7.1995., str. 1." 						
(**) SL L 243, 15.9.2009., str. 1.”." 						
(2)
Članak 21. mijenja se kako slijedi:
(a)
stavak 1. zamjenjuje se sljedećim:
„1. Stranci koji imaju važeću boravišnu dozvolu, koju je izdala jedna od država članica, mogu se, na temelju te dozvole i važeće putne isprave, slobodno kretati do tri mjeseca tijekom svakoga šestomjesečnog razdoblja unutar područja drugih država, pod uvjetom da ispunjavaju uvjete ulaska iz članka 5. stavka 1. točaka (a), (c) i (e) Uredbe (EZ) br. 562/2006 Europskog parlamenta i Vijeća od 15. ožujka 2006. o Zakoniku Zajednice o pravilima kojima se utvrđuje kretanje osoba preko granice (Zakonik o schengenskim granicama) (***) i koji nisu na nacionalnom popisu upozorenja dotične države članice.
(***) SL L 105, 13.4.2006., str. 1.”." 						
(b)
iza stavka 2. dodaje se sljedeći stavak:
„2.a Pravo slobodnoga kretanja iz stavka 1. primjenjuje se i na strance koji imaju važeću vizu za dugotrajni boravak koju je izdala jedna od država članica kako je to navedeno u članku 18.”.
(3)
Članak 25. mijenja se kako slijedi:
(a)
stavak 1. zamjenjuje se sljedećim:
„1. Kad država članica razmatra izdavanje boravišne dozvole, mora provesti sustavno pretraživanje Schengenskog informacijskog sustava. Kad država članica razmatra izdavanje boravišne dozvole strancu, za kojeg je izdano upozorenje zbog zabrane ulaska, mora se najprije savjetovati sa zemljom koja je izdala upozorenje i pritom uzeti u obzir njezine interese; boravišna dozvola izdaje se samo zbog bitnih razloga, ponajprije humanitarnih ili zbog razloga koji proizlaze iz međunarodnih obveza.
Kad je izdana boravišna dozvola, država članica koja izdaje upozorenje povlači upozorenje, međutim, može ime stranca staviti na svoj nacionalni popis upozorenja.”;
(b)
iza stavka 1. dodaje se sljedeći stavak:
„1.a Prije izdavanja upozorenja u svrhu zabrane ulaska u smislu članka 96., države članice provjeravaju svoju nacionalnu evidenciju o izdanim vizama za dugotrajni boravak ili izdanim boravišnim dozvolama.”;
(c)
dodaje se sljedeći stavak:
„3. Stavci 1. i 2. primjenjuju se i na vize za dugotrajni boravak.".
Članak 2.
Članak 5. Uredbe (EZ) br. 562/2006 zamjenjuje se sljedećim:
(1)
stavak 1. točka (b) zamjenjuje se sljedećim:
„(b)
imaju važeću vizu, ako se to traži na temelju Uredbe Vijeća (EZ) br. 539/2001 od 15. ožujka 2001. o popisu trećih zemalja čiji državljani moraju imati vizu pri prelasku vanjskih granica i zemalja čiji su državljani izuzeti od tog zahtjeva (****), osim kad imaju važeću boravišnu dozvolu ili važeću vizu za dugotrajni boravak.
(****) SL L 81, 21.3.2001., str. 1.”;" 						
(2)
stavak 4. točka (a) zamjenjuje se sljedećim:
„(a)
državljanima trećih zemalja koji ne ispunjavaju sve uvjete propisane stavkom 1., ali koji imaju boravišnu dozvolu, vizu za dugotrajni boravak ili vizu za ponovni ulazak koju je izdala jedna od država članica ili, kad se to traži, boravišnu dozvolu, vizu za dugotrajni boravak i vizu za ponovni ulazak, odobrava se ulazak na područja drugih država članica za potrebe tranzita tako da mogu doći na državno područje države članice koja je izdala boravišnu dozvolu, vizu za dugotrajni boravak ili vizu za ponovni ulazak, osim ako su njihova imena na nacionalnom popisu upozorenja države članice čije vanjske granice žele prijeći, a uz upozorenje su i upute o zabrani ulaska ili tranzita;”.
Članak 3.
Ova Uredba ne utječe na obvezu država članica da državljanima trećih zemalja izdaju boravišne dozvole kako je to predviđeno drugim instrumentima Unije.
Članak 4.
Komisija i države članice o ovoj Uredbi detaljno i precizno izvješćuju državljane trećih zemalja.
Članak 5.
Komisija do 5. travnja 2012. podnosi Europskom parlamentu i Vijeću izvješće o primjeni ove Uredbe. Ako je to potrebno, izvješću se prilaže prijedlog o izmjeni ove Uredbe.
Članak 6.
Ova Uredba stupa na snagu 5. travnja 2010.
Ova je Uredba u cijelosti obvezujuća i izravno se primjenjuje u svim državama članicama u skladu s Ugovorima.
Sastavljeno u Bruxellesu 25. ožujka 2010.