ROZHODNUTÍ KOMISE
ze dne 23. února 2011
o státních podporách C 38/B/04 (ex NN 58/04) a C 13/06 (ex N 587/05), které Itálie poskytla ve prospěch společností Portovesme Srl, ILA SpA, Eurallumina SpA a Syndial SpA
(oznámeno pod číslem K(2011) 956)
(Pouze italské znění je závazné)
(Text s významem pro EHP)
(2011/746/EU)
EVROPSKÁ KOMISE,
s ohledem na Smlouvu o fungování Evropské Unie, a zejména na čl. 108 odst. 2 první pododstavec této smlouvy,
s ohledem na Dohodu o Evropském hospodářském prostoru, a zejména na čl. 62 odst. 1 písm. a) této dohody,
poté, co vyzvala zúčastněné strany k podání připomínek v souladu s výše uvedenými ustanoveními, (1) a s ohledem na tyto připomínky,
vzhledem k těmto důvodům:
1. POSTUP
1.1 Věc C 38/B/04
(1)
Dopisem ze dne 4. prosince 2003 upozornila právní kancelář, která zastupuje stěžovatele, Komisi na řadu článků zveřejněných v italském tisku o úmyslu italské vlády uplatnit zvýhodněné sazby za elektrickou energii ve prospěch některých podniků usazených na Sardinii.
(2)
Tyto sazby byly zavedeny článkem 1 nařízení předsedy vlády ze dne 6. února 2004 (dále jen „nařízení z roku 2004“). Toto nařízení mělo dva různé účinky: a) zavedlo nové zvýhodněné sazby za elektrickou energii pro společnosti Portovesme Srl, ILA Spa a Eurallumina Spa a b) prodloužilo platnost zvýhodněné sazby, které již využívala společnost Alcoa Trasformazioni (výrobce surového hliníku, dále jen: „Alcoa“).
(3)
Dopisy ze dne 22. ledna 2004 a ze dne 19. března 2004 požádala Komise o vysvětlení k těmto opatřením. Itálie odpověděla dopisy ze dne 9. února 2004 a ze dne 9. června 2004. Dopisem ze dne 20. září 2004 zaslala Itálie doplňující informace.
(4)
Dopisem ze dne 16. listopadu 2004 informovala Komise Itálii o rozhodnutí zahájit řízení podle čl. 108 odst. 2 SFEU ve věci dotčené podpory.
(5)
Rozhodnutí Komise o zahájení řízení bylo zveřejněno v Úředním věstníku Evropské unie (2). Komise vyzvala zúčastněné strany k podání připomínek k daným opatřením.
(6)
Itálie zaslala připomínky dopisy ze dne 4. února 2005 a ze dne 11. února 2005.
(7)
Komise obdržela připomínky zúčastněných stran, včetně tří příjemců opatření a jednoho konkurenta společnosti Portovesme. Dopisem ze dne 22. března 2005 předala Komise tyto připomínky Itálii, která měla možnost se k nim vyjádřit. Její připomínky Komise obdržela dopisem ze dne 20. září 2005.
(8)
Dne 29. října 2008 byla věc C38/04 rozdělena na část A, která se týká opatření ve prospěch společnosti Alcoa, a na část B, která se týká společností Portovesme, ILA a Eurallumina.
(9)
Dne 19. listopadu 2009 přijala Komise konečné záporné rozhodnutí s navrácením podpory vůči společnosti Alcoa (3).
1.2 Věc C 13/06
(10)
Podle čl. 11 odst. 12 legislativního nařízení č. 35 ze dne 14. března 2005, změněného na zákon č. 80/2005 ze dne 14. května 2005 o naléhavých opatřeních v rámci akčního plánu pro hospodářský, sociální a územní rozvoj (dále jen: „zákon č. 80/2005“), prodloužily italské orgány platnost zvýhodněných sazeb za elektrickou energii ve prospěch společností Portovesme, ILA a Eurallumina až do roku 2010 a dále prodloužily platnost výhodných sazeb ve prospěch společnosti Syndial SpA, výrobce chlóru, jehož závody se rovněž nacházejí na Sardinii.
(11)
Dopisem ze dne 22. července 2005 obdržela Komise oznámení konkurenta společnosti Syndial, po kterém následovala další dokumentace zaslaná toutéž společností dne 7. října 2005 a dne 7. prosince 2005.
(12)
Itálie oznámila opatření Komisi dopisem ze dne 23. listopadu 2005 a dopisem ze dne 28. listopadu 2005 poskytla také další informace.
(13)
Dopisem ze dne 22. prosince 2005 požádala Komise o doplňující informace, které italské orgány zaslaly dopisem ze dne 3. března 2006.
(14)
Zároveň tentýž konkurent společnosti Portovesme, který zasáhl do věci C 38/b/04, podal dopisem ze dne 20. ledna 2006 oznámení o novém opatření.
(15)
Dopisem ze dne 26. dubna 2006 informovala Komise Itálii o svém rozhodnutí zahájit řízení podle čl. 108 odst. 2 SFEU v souvislosti se změnami a rozšířením zvláštního režimu sazeb zavedeného zákonem č. 80/2005.
(16)
Komise požádala Itálii o doplňující informace dopisem ze dne 22. srpna 2006, na který Itálie odpověděla dne 28. září 2006.
(17)
Rozhodnutí Komise o zahájení řízení bylo zveřejněno v Úředním věstníku Evropské unie (4). Komise vyzvala zúčastněné strany k podání připomínek k daným opatřením.
(18)
Komise obdržela připomínky zúčastněných stran, včetně příjemců, dvou konkurentů společností Portovesme a Syndial a jednoho výrobce energie z obnovitelných zdrojů. Dopisem ze dne 5. října 2006 předala Komise tyto připomínky Itálii, která měla možnost se k nim vyjádřit. Její připomínky Komise obdržela dopisem ze dne 1. prosince 2006.
(19)
Itálie poskytla doplňující informace dopisy ze dne 16. dubna 2007, ze dne 10. května 2007, ze dne 14. května 2007 a ze dne 22. června 2010.
1.3 Oblast působnosti tohoto rozhodnutí
(20)
Toto rozhodnutí se týká jak sazeb zavedených článkem 1 nařízení z roku 2004 ve prospěch jiných příjemců, než je společnost Alcoa (dále jen: „sazby z roku 2004“), tak sazeb zavedených čl. 11 odst. 12 zákona č. 80/2005 (dále jen: „sazby z roku 2005“) a blíže určených rozhodnutími vydanými Úřadem pro elektrickou energii a plyn (AEEG).
2. PODROBNÝ POPIS OPATŘENÍ
2.1 Sporné sazby z roku 2004
(21)
Článek 1 nařízení z roku 2004 rozšířil „režim [sazeb] uvedený v odstavci 2 nařízení Ministerstva průmyslu, obchodu a řemesel ze dne 19. prosince 1995 (dále jen: ‚nařízení Alcoa‘)na dodávky elektrické energie určené k výrobě a ke zpracování hliníku, olova, stříbra a zinku s omezením na zařízení, která ke dni vstupu tohoto nařízení v platnost existují na ostrovním území, jež se vyznačuje neexistencí či nedostatkem připojení k vnitrostátním sítím elektrické energie a plynu“.
(22)
Předpokládalo se, že tento režim sazeb bude přechodný a bude ukončen „zřízením nebo posílením připojení k vnitrostátním sítím elektrické energie a plynu“,avšak nejpozději dne 30. června 2007.
(23)
V praxi rozšířilo nařízení z roku 2004 zvýhodněné sazby, kterých využíval již výrobce hliníku společnost Alcoa, na tři společnosti s vysokou spotřebou energie usazené na Sardinii: Portovesme, výrobce zinku, stříbra a olova (5), ILA, výrobce opracovaných výrobků z hliníku, a Eurallumina, výrobce oxidu hlinitého (6).
(24)
Po právní stránce byly sazby zavedeny na základě rozhodnutí Úřadu pro elektrickou energii a plyn (dále jen „AEEG“).
(25)
Zpočátku rozhodnutí úřadu AEEG č. 110/04 podmiňovalo poskytnutí zvýhodněných sazeb řádným provedením oznamovacího postupu. Na základě pokynů vydaných úřadem předsedy vlády, které stanovily, že znění nařízení z roku 2004 nebylo formálně oznámeno podle předpisů o státních podporách, ale bylo Komisi pouze „předloženo“ v rámci „předběžného šetření“, provedl úřad AEEG nařízení z roku 2004 rozhodnutím č. 148/04 (7).
(26)
Tento režim příjemcům umožňoval přijímat vyrovnávací platby za stejných podmínek stanovených v nařízení Alcoa. Konkrétně pro dané výrobní místo, na které se vztahoval uvedený režim sazeb, se vyrovnávací platba vypočítala jako rozdíl mezi cenou uplatňovanou dodavatelem elektřiny do daného místa a zvýhodněnou cenou stanovenou státem, vynásobený množstvím elektrické energie spotřebované daným výrobním místem. Metoda použitá pro výpočet zvýhodněné ceny (neboli „zvýhodněné sazby“) byl stanoven nařízením Mezirezortního výboru pro ceny (CIP) č. 15/1993. Cena podléhala mechanismu indexace založenému na rozdílu v nákladech na výrobu elektrické energie v Itálii (tzv. „složka Ct“). V roce 2004 se zvýhodněná cena poskytovaná příjemcům na Sardinii pohybovala v rozmezí od 26 do 35 EUR/MWh.
(27)
Správou režimu byla pověřena Cassa Conguaglio per il Settore Elettrico (vyrovnávací pokladna pro odvětví elektrické energie) (8). V praxi fungoval systém sazeb takto: příjemci předávali vyrovnávací pokladně podrobné měsíční údaje o množství spotřebované elektřiny a o cenách, které platili svým dodavatelům elektrické energie. Poté dostávali z vyrovnávací pokladny platby v hotovosti vypočítané výše uvedeným způsobem (9).
(28)
Potřebné zdroje pro financování vyrovnávacích plateb byly vybírány prostřednictvím parafiskálního poplatku uplatňovaného na všechny odběratele elektrické energie (složka A4 sazby za elektrickou energii). (10)
(29)
Ačkoli se předpokládalo, že režim bude ukončen dne 30. června 2007, jeho uplatňování bylo přerušeno na pokyn úřadu AEEG krátce poté, co Komise zahájila formální vyšetřovací řízení, v listopadu 2004 (11).
(30)
Na základě údajů poskytnutých Itálií získaly společnosti Portovesme a Eurallumina dotace na elektřinu spotřebovanou od dubna do října 2004, zatímco společnost ILA získala dotaci na elektřinu spotřebovanou od dubna do září 2004. Celkové platby (v EUR) provedené vyrovnávací pokladnou těmto třem podnikům v rámci tohoto režimu jsou uvedeny níže.
Portovesme Srl
12 845 892,82
Eurallumina SpA
5 208 152,05
ILA SpA
291 120,27
2.2 Sporné sazby z roku 2005
(31)
Podle čl. 11 odst. 12 zákona č. 80/2005 rozšířily italské orgány „režim sazeb uvedený v nařízení Ministerstva průmyslu, obchodu a řemesel ze dne 19. prosince 1995 […] na dodávky energie určené k výrobě a ke zpracování hliníku, olova, stříbra a zinku, jakož i chlóru a alkalických hydroxidů s odvoláním na ceny uplatňované na obdobné dodávky na evropských trzích, s omezením na zařízení, která ke dni vstupu tohoto nařízení v platnost existují na Sardinii a jsou připojena k síti vysokého napětí. Podmínkou tohoto režimu sazeb bude uzavření dlouhodobých závazků mezi příjemci, místními orgány na Sardinii a příslušnými ministerstvy.“
(32)
Zákon č. 80/2005 tedy znovu zavedl v podstatě stejný režim sazeb zavedený v roce 2004, který rozšířil režim vyhrazený společnosti Alcoa na další příjemce s vysokou spotřebou energie sídlící na Sardinii. Konkrétně se tento zákon vztahoval pouze na společnosti Portovesme, ILA, Eurallumina a Syndial (výrobce chloru a alkalických hydroxidů, který zvýhodněných cen dříve nevyužíval).
(33)
Je třeba uvést, že od roku 2005 již zvýhodněná cena nevycházela z historických sazeb stanovených v nařízení Alcoa z roku 1995, ale musela být nezávisle určena úřadem AEEG tak, aby odpovídala průměrným cenám energie, které platili konkurenti příjemců na evropském trhu (12). Tato cena se každoročně aktualizovala: podle čl. 11 odst. 13 zákona č. 80/2005 „sazební podmínky podle odstavců 11 (13) a 12 se použijí s platností od 1. ledna 2005 a budou aktualizovány Úřadem pro elektrickou energii a plyn, který bude zvyšovat nominální hodnotu sazeb o čtyři procenta ročně, nebo o průměrné procento nárůstu velkoobchodních cen zaznamenaných na hlavních evropských energetických burzách, zejména v Amsterodamu a ve Frankfurtu, v případě, že by toto procento bylo vyšší.“ V rozhodnutí č. 217/05 si úřad AEEG tento systém aktualizace vyložil způsobem, který byl pro příjemce výhodnější, neboť stanovil, že meziroční zvýšení sazeb nemůže překročit 4 %.
(34)
V témže rozhodnutí stanovil úřad AEEG zvýhodněné ceny na rok 2005 použitelné pro různá odvětví takto:
Odvětví, která využívají zvýhodněných sazeb
Zvýhodněná cena
EUR/MWh
Zpracování hliníku
50
Olovo a zinek
23
Výroba hliníku
27
Výroba chloru
27
(35)
Sazby z roku 2005 stejně jako ty z roku 2004 musely být financovány prostřednictvím parafiskálního poplatku, který platili všichni koneční odběratelé elektrické energie (složka A4 standardní sazby za elektrickou energii). Řízením finančních toků režimu byla i v tomto případě pověřena vyrovnávací pokladna.
(36)
Podmínkou využívání zvýhodněných sazeb byl závazek ze strany příjemců uskutečnit výrobní investice na Sardinii na základě průmyslových plánů, které měly být předloženy regionální samosprávě. Například společnost Portovesme se zavázala investovat do nezávislé výroby elektřiny nebo se podílet na výstavbě nových elektráren.
(37)
Itálie oznámila čl. 11 odst. 12 zákona č. 80/2005 podle čl. 108 odst. 3 SFEU. Podmínkou vyplácení sazeb pro rok 2005 bylo schválení režimu Komisí. Uvedené sazby proto nebyly zavedeny.
2.3 Řízení před vnitrostátními soudy
(38)
Solvay Chimica Italia a Solvay Chimica Bussi Spa (podniky aktivní v oblasti výroby chloru a alkalických hydroxidů, které nejsou usazeny na Sardinii) podaly ke Krajskému správnímu soudu regionu Lombardie žalobu (14) proti rozhodnutím vydaným úřadem AEEG, jimiž se provádí čl. 11 odst. 12 zákona č. 80/2005, s tím, že tato opatření údajně vedla k protiprávnímu poskytnutí státních podpor a porušení dalších vnitrostátních předpisů (15). Dne 27. listopadu 2006 pozastavil Krajský správní soud regionu Lombardie vnitrostátní řízení v očekávání závěrů šetření týkajícího se státních podpor, které zahájila Komise věcí C 13/06.
2.4 Kumulace s předešlými neslučitelnými podporami - Deggendorf
(39)
Po zahájení řízení Itálie upřesnila, že společnost Eurallumina nevrátila neslučitelnou podporu, která byla předmětem věci C 80/01 (16) (podpora na výrobu oxidu hlinitého), ale že podle uvedené společnosti vydal autonomní region Sardinie dne 8. května 2006 příkaz k navrácení v souvislosti s tímto opatřením.
3. ROZHODNUTÍ O ZAHÁJENÍ ŘÍZENÍ PODLE ČL. 108 ODST. 2 SFEU
(40)
Komise rozhodla o zahájení formálního vyšetřovacího řízení z níže uvedených důvodů:
3.1 Věc C 38/B/04
(41)
Ve svém rozhodnutí o zahájení formálního vyšetřovacího řízení (17) Komise posuzovala, zda je možné se domnívat, že sazby pro rok 2004 ve prospěch společností Portovesme, ILA a Eurallumina nepředstavují státní podporu na základě argumentace, že jsou obdobné jako historická zvýhodněná sazba poskytnutá společnosti Alcoa v roce 1996, kterou Komise ve svém rozhodnutí ze dne 4. prosince 1996 (18) nepovažovala za státní podporu (dále jen: „rozhodnutí Alumix“).
(42)
V této souvislosti Komise uvedla, že nová sazba se zdá být odlišná od sazby Alumix v tom smyslu, že tato sazba byla poskytnuta přímo podnikem ENEL, italským monopolním dodavatelem elektrické energie, zatímco nová sazba předpokládá selektivní zásah státu za účelem vyrovnání rozdílu mezi tržní cenou dohodnutou příjemci se svými dodavateli energie a zvýhodněnou cenou stanovenou v roce 1996. Komise dospěla k závěru, že nařízení z roku 2004 pouze nerozšiřuje oblast působnosti stávajícího opatření, které nepředstavuje státní podporu, na nové příjemce, ale spíše zavádí nový režim ve prospěch zúčastněných tří podniků za pomoci finančního mechanismu, který je velmi odlišný od sazby Alumix.
(43)
Rozhodnutí o zahájení řízení zařadilo sazby zavedené nařízením z roku 2004 mezi provozní podpory a posuzovalo, zda může být tato podpora schválena na základě pokynů k vnitrostátní regionální podpoře (19) (dále jen: „pokyny k regionální podpoře“), vzhledem k tomu, že Sardinie byla až do konce roku 2006 podporovaným regionem podle čl. 107 odst. 3 písm. a) SFEU. Komise vyjádřila pochybnosti, pokud jde o možnost schválit předmětnou podporu na tomto základě, neboť se nezdálo, že by tato podpora ad hoc poskytnutá omezenému počtu podniků napomáhala regionálnímu rozvoji.
(44)
Komise vyjádřila své rozpaky, pokud jde o skutečnost, že opatření může mít za následek snížení daňové sazby použitelné na elektrickou energii. Toto snížení mělo mít svůj právní základ ve směrnici Rady 2003/96/ES ze dne 27. října 2003, kterou se mění struktura rámcových předpisů Společenství o zdanění energetických produktů a elektřiny (20).
3.2 Věc C 13/06
(45)
Ve svém rozhodnutí ze dne 27. dubna 2006 týkajícím se zahájení formálního vyšetřovacího řízení Komise definovala režim sazeb z roku 2005 jako novou provozní podporu.
(46)
Komise posuzovala, zda může být zvýhodněná sazba schválena jako regionální provozní podpora na základě pokynů k regionální podpoře s ohledem na skutečnost, že Sardinie byla až do konce roku 2006 podporovaným regionem podle čl. 107 odst. 3 písm. a) SFEU.
(47)
Přes opakovaná tvrzení Itálie, že vysoké ceny elektřiny na Sardinii brání rozvoji ostrova, dospěla Komise k závěru, že Itálie nedoložila, že by ceny na Sardinii byly podstatně vyšší, a to ať v průměru, nebo zejména pro podniky s vysokou spotřebou energie (21). Komise zdůraznila, že existence nadměrné výrobní kapacity v oblasti elektrické energie na Sardinii může podněcovat výrobce, aby elektrickou energii prodávali za co nejnižší možnou cenu, pouze do okamžiku, kdy jim dokončení projektů propojení energetických sítí (předpokládané na rok 2010) umožní vyvážet elektrickou energii vyrobenou na Sardinii.
(48)
Itálie také nevysvětlila, z jakého důvodu představují vyšší ceny regionální znevýhodnění, ani jak by daná sazba přispěla k regionálnímu rozvoji. Komise proto vyjádřila pochybnosti o nezbytnosti podpory.
(49)
Komise rovněž vyjádřila pochybnosti o skutečnosti, že je tato podpora ad hoc přiměřená regionálním znevýhodněním, zejména vzhledem k metodě výpočtu zvýhodněné ceny, která nijak nesouvisí s cenami uplatňovanými ve zbytku Itálie, ale vychází z průměrných cen uplatňovaných v Evropě vůči odběratelům s vysokou spotřebou energie.
(50)
Komise uvedla, že doba trvání opatření překračuje pět let (obvykle maximální doba povolená pro regionální provozní podpory) a že podpora se v reálných hodnotách postupně nesnižuje, protože zvýšení sazeb je omezeno na 4 %.
(51)
Pokud jde o období, na něž se vztahují pokyny k vnitrostátní regionální podpoře na období 2007-2013 (22), Komise uvedla, že Sardinie již není způsobilá pro regionální podpory podle čl. 107 odst. 3 písm. a) SFEU, a zejména pro provozní podpory. Komise se domnívala, že ačkoli pokyny k regionální podpoře povolují přechodnou dobu dvou let na postupné zrušení stávajících provozních podpor, nezdá se vhodné umožnit zavedení nových provozních podpor na dobu několika měsíců a plánovat jejich postupné zrušení, zejména s ohledem na vyjádřené pochybnosti i na negativní vliv podpory na hospodářskou soutěž.
(52)
Závěrem vyjádřila Komise pochybnosti také o možnosti schválit zvýhodněnou sazbu pro společnosti Portovesme, ILA, Eurallumina a Syndial, ať už z titulu regionální podpory, či na jakémkoli jiném základě, který však Itálie neuvedla.
(53)
Konečně, pokud jde o společnost Eurallumina, Komise uvedla, že tato společnost dosud nevrátila protiprávní a neslučitelnou státní podporu (23), a že tedy na základě věci Deggendorf (24) není způsobilá pro žádné nové opatření podpory.
4. PŘIPOMÍNKY TŘETÍCH ZÚČASTNĚNÝCH STRAN
4.1 Věc C 38/B/04
(54)
Výzva Komise k podání připomínek k rozhodnutí z roku 2004 o zahájení důkladného formálního vyšetřovacího řízení vyvolala reakce ze strany původního stěžovatele, některých příjemců (Portovesme, Eurallumina a Alcoa) a jiných zúčastněných stran. V předmětném případě jsou shrnuty pouze připomínky, které se týkají zvýhodněné sazby ve prospěch společností Portovesme, ILA a Eurallumina. Zejména nebyly zahrnuty připomínky formulované společností Alcoa, neboť ty byly vyčerpávajícím způsobem projednány v konečném rozhodnutí týkajícím se konkrétně uvedené společnosti (25).
4.1.1 Připomínky podané společností Portovesme
(55)
Podle společnosti Portovesme je účelem zvýhodněné sazby kompenzovat selhání trhu, a zejména neschopnost nedávno liberalizovaného trhu s elektřinou na Sardinii poskytnout konkurenceschopné ceny z důvodu velké tržní síly zavedených provozovatelů. Společnost Portovesme tvrdí, že společnosti ENEL e Endesa (jejichž zařízení na výrobu elektrické energie na Sardinii byla následně převedena na společnost E.ON) představují duopol a udržují ceny elektrické energie na Sardinii uměle na úrovni průměrných italských cen, ačkoli ceny na Sardinii by měly být ve skutečnosti značně nižší, zejména pro větší odběratele elektřiny, vzhledem k nadměrné kapacitě výroby elektřiny, která by měla výrobce nutit elektrickou energii prodávat za konkurenční ceny.
(56)
Společnost Portovesme tvrdí, že zvýhodněná cena, které využívá, odpovídá ceně, které by společnost dosáhla za běžných tržních podmínek, tj. kdyby trh s elektrickou energií fungoval správně.
(57)
Podle uvedené společnosti vyrovnávací platby získávané od vyrovnávací pokladny (ve výši 37 EUR/MWh) uvádějí do souladu cenu elektřiny, kterou platí společnost Portovesme, s cenami, které platí její hlavní konkurenti, a nenarušují hospodářskou soutěž, protože všichni výrobci zinku v EU platí stejné ceny a opatření pouze kompenzuje konkurenční znevýhodnění, které společnost pociťuje z důvodu strukturálních problémů Sardinie (včetně absence zemního plynu).
(58)
Podle vyjádření společnosti Portovesme jsou kovy jako zinek, hliník a olovo komoditami, jejichž světová referenční cena je stanovována na londýnské burze kovů. Místní rozdíly ve výrobních nákladech nevedou k rozdílným cenám na světové úrovni. Zejména výroba zinku společnosti Portovesme je tak nepatrná (méně než 1 % světové výroby), že nemůže ovlivňovat světové ceny.
(59)
Bez zvýhodněné sazby by byla společnost Portovesme nucena své vlastní zařízení uzavřít. Toto uzavření by však nebylo ve prospěch ostatních výrobců zinku v Unii, protože ti by nebyli schopni navýšit vlastní výrobu a přebytek poptávky by byl překlenut vývozem ze třetích zemí. Portovesme uzavírá tvrzením, že zvýhodněná sazba neovlivňuje hospodářskou soutěž a obchod v Unii.
(60)
Navíc podle společnosti Portovesme vyrovnávací platby poskytované vyrovnávací pokladnou nezahrnují žádný převod státních prostředků, protože vyrovnávací pokladna pouze přerozděluje soukromé fondy pocházející od konečných odběratelů.
(61)
Společnost Portovesme uvádí, že odběr elektřiny energeticky náročnými odvětvími je důležitý, aby byla zajištěna bezpečnost a plynulost dodávek na Sardinii a aby se zamezilo neefektivní výrobě elektrické energie, která by pro konečné odběratele znamenala vyšší náklady.
(62)
Konečně tato společnost zdůrazňuje, že kdyby byla nucena uzavřít své vlastní zařízení, mělo by to vážný dopad na regionální výrobní síť, neboť by došlo ke ztrátě 790 přímých a 500 nepřímých pracovních míst.
4.1.2 Připomínky podané společností Eurallumina
(63)
Společnost Eurallumina upřesnila, že náklady na výrobu oxidu hlinitého v Evropě jsou vyšší než v jiných regionech světa, zejména z důvodu vyšších cen elektřiny a paliv, a rovněž z důvodu nákladů na dopravu bauxitu (26). Tyto vyšší náklady nemohou být převedeny na vyšší ceny, protože cena oxidu hlinitého se určuje na londýnské burze kovů a nemohou ji určovat jednotliví výrobci. Podle uvedené společnosti pociťuje tedy evropská výroba oxidu hlinitého vůči zbytku světa konkurenční znevýhodnění.
(64)
Kromě obecných problémů, které postihují evropské rafinérie oxidu hlinitého, poukazuje společnost Eurallumina také na konkrétní problémy Sardinie, které místním podnikům brání využívat výhod liberalizace trhu s elektrickou energií, zejména tržní síla zavedených provozovatelů (viz také připomínky společnosti Portovesme v 55. bodě odůvodnění). Jako konkrétní znevýhodnění výroby oxidu hlinitého na Sardinii společnost Eurallumina dále uvádí absenci zemního plynu, neboť pro získání velkých množství páry nezbytných pro výrobu je nutné používat nákladnější těžký olej.
(65)
Podle společnosti Eurallumina po liberalizaci způsobila tržní síla výrobců elektřiny na Sardinii zvýšení cen elektrické energie: bez sazby by Eurallumina platila za své dodávky elektřiny 65,95 EUR/MWh oproti 44 EUR/MWh, což byla obvyklá cena před liberalizací. Sazba z roku 2004 cenu snížila na 35 EUR/MWh.
(66)
Stejně jako Portovesme také Eurallumina tvrdí, že kdyby byla nucena trh opustit, nemohla by být nahrazena jinými evropskými výrobci oxidu hlinitého, jejichž výrobní kapacity jsou již maximálně naplněny, a prázdné místo, které by Eurallumina zanechala, by zaplnil dovoz ze třetích zemí. Uzavření by vedlo ke ztrátě 400 přímých a 250 nepřímých pracovních míst (27). Jelikož je Eurallumina jediným dodavatelem oxidu hlinitého do hutě Alcoa, uzavření zařízení na výrobu oxidu hlinitého by podle ní mohlo ohrozit také životaschopnost společnosti Alcoa na Sardinii.
(67)
Eurallumina tedy tvrdí, že sazba zavedená nařízením z roku 2004 je nezbytná v očekávání rozvoje nových infrastruktur, které odstraní hlavní faktory konkurenčního znevýhodnění, které pociťuje průmysl na Sardinii.
4.1.3 Připomínky dalších třetích zúčastněných stran
(68)
Jeden z konkurentů společnosti Portovesme (tentýž, který věc oznámil Komisi) zasáhl i po zahájení formálního vyšetřovacího řízení. Předložil analýzu sazby, v níž dospěl k závěru, že zvýhodněná sazba z roku 2004 představuje protiprávní státní podporu. Stěžovatel zejména uvádí, že sporný režim sazeb se zásadně liší od historické sazby Alumix poskytnuté společnosti Alcoa a nelze jej považovat za podporu. Pokud jde o případnou slučitelnost opatření, stěžovatel tvrdí, že toto opatření nemůže být schváleno ani jako regionální provozní podpora, ani jako podpora na restrukturalizaci, a mělo by tedy být prohlášeno za neslučitelné.
(69)
Solvay Chimica Italia a Solvay Chimica Bussi (působící v odvětví výroby chloru a alkalických hydroxidů) podaly své připomínky k sazbám z roku 2004 v červenci 2005, po uplynutí měsíční lhůty pro podání připomínek k zahájení formálního vyšetřovacího řízení. Navzdory zpoždění tyto společnosti žádaly, aby byly považovány za zúčastněné strany. Ve svých připomínkách uvedené společnosti dospěly k závěru, že jak sazby z roku 2004, tak sazby z roku 2005 představují protiprávní a neslučitelné státní podpory.
4.1.4 Připomínky Itálie
(70)
Itálie zdůrazňuje, že na trhu s elektrickou energií v Unii ještě nebylo zcela dosaženo hospodářské soutěže, jak uznává sama Komise ve své čtvrté Výroční zprávě o zavádění vnitřního trhu s plynem a elektřinou (28). Podniky, a zejména ty, které mají velkou spotřebu elektrické energie, si nemohou svobodně vybrat své vlastní dodavatele a nakupovat elektřinu v různých členských státech za srovnatelných podmínek. Tyto obtíže nejsou spojeny s obchodní kapacitou těchto podniků, ale jsou výsledkem strukturálních nedostatků trhů s energií. Aktuální situace na trhu s energií v Unii má negativní dopad na volnou hospodářskou soutěž na trzích s výrobky odběratelů s vysokou spotřebou energie.
(71)
V Itálii navzdory liberalizaci daného odvětví existují konkrétní strukturální nedostatky, jako je například nedostatečné propojení jednotlivých částí vnitrostátních sítí a koncentrovaná struktura trhu. Za těchto okolností nepřinesla liberalizace lepší ceny pro odběratele s vysokou spotřebou energie. Problémy jsou zvláště naléhavé na Sardinii, kde je propojení omezené.
(72)
Itálie proto tvrdí, že zvláštní režim sazeb by s ohledem na profil poptávky měl být považován za odůvodněné regulační opatření, jež simuluje mechanismy, které by měly fungovat na plně konkurenčním trhu. Takovýto zásah by obnovil rovné podmínky mezi velkými průmyslovými odběrateli elektrické energie, kteří působí v různých členských státech, a odstranil zeměpisné znevýhodnění, které postihuje společnosti usazené na Sardinii. Režim by předjímal vliv očekávaný od procesu liberalizace. Podle Itálie byla obdobná opatření provedena i v dalších členských státech, v nichž odběratelé s velkou spotřebou energie využívají regulovaných sazeb za elektrickou energii.
(73)
Podle Itálie sleduje nařízení z roku 2004 další dva cíle: udržet zaměstnanost na Sardinii, koncentrovanou v hutnickém průmyslu, a zachovat dostatečnou úroveň poptávky pro odvětví výroby elektrické energie na Sardinii, které pociťuje nadměrnou kapacitu výroby.
(74)
Itálie tvrdí, že nový režim sazeb je ve skutečnosti stejný jako historická sazba Alumix, kterou Komise nepovažovala za státní podporu. Rozdíly mezi starým a novým režimem jsou způsobeny výlučně novou „strukturou sazeb“, kterou si vyžádalo vytvoření liberalizovaného trhu s elektrickou energií.
(75)
Itálie tvrdí, že režim sazeb nepředstavuje státní podporu. Pokud jde o použití státních prostředků, Itálie uvádí, že režim sazeb je srovnatelný s režimem, o kterém ve věci PreussenElektra (29) Soudní dvůr prohlásil, že nezahrnuje státní prostředky. Vyrovnávací pokladna nemůže jako „technický účetní orgán systému“ volně nakládat s prostředky, které spravuje. Skutečnost, že AEEG a ministerstvo financí mohou vykonávat určitou kontrolu nad její činností, neznamená, že stát může s předmětnými prostředky libovolně nakládat. Podle Itálie jsou tedy prostředky použité pro financování mechanismu sazeb zcela soukromé.
(76)
Itálie dále tvrdí, že sazba nemá žádný vliv na obchod uvnitř Unie a nemůže narušit hospodářskou soutěž z důvodů spojených s existencí světové ceny předmětných výrobků, které jsou komoditními výrobky (viz připomínky společnosti Portovesme v 55. bodě odůvodnění). Výroba těchto kovů v EU a v Itálii navíc nenarůstala stejným tempem jako poptávka. Například v roce 2005 pokrývala domácí výroba pouze 12 % italské poptávky po hliníku, 55 % po zinku a 80 % po olovu. Výroba těchto kovů v Unii i v Itálii tedy vykazuje rostoucí schodek, zatímco stále větší podíl poptávky je uspokojován vývozy ze třetích zemí. Pokud by italský hutnický průmysl zanikl, žádný nový subjekt v Unii by nemohl kapacity zaniklé v Itálii nahradit, protože výrobní zařízení jsou již provozována na plný výkon a žádný nový subjekt ani stávající výrobce by se nepokoušel zvyšovat své kapacity, neboť si vůbec nemůže být jist, zda bude moci dlouhodobě odebírat elektrickou energii za rozumné ceny. Udržení těchto výrobních kapacit v Itálii tedy nemůže poškozovat hospodářskou soutěž. Jelikož zvýhodněná sazba není nižší než ceny elektrické energie, které v průměru platí konkurenti příjemců, nepodporuje vývoz ze Sardinie do jiných členských států.
(77)
Itálie tvrdí, že i kdyby Komise dospěla k závěru, že opatření představuje státní podporu, mohla by být sazba považována za slučitelnou s vnitřním trhem z titulu regionální provozní podpory, pro kterou je Sardinie způsobilá na základě výjimek podle čl. 107 odst. 3 písm. a) SFEU.
(78)
Podle Itálie nedostatky trhu s elektřinou na Sardinii (koncentrace trhu, nedostatečné propojení, nadměrná kapacita výroby elektrické energie), jakož i nedostatečný přístup k infrastruktuře pro rozvod plynu představují regionální znevýhodnění, které má sazba kompenzovat.
(79)
Itálie připomíná, že ceny elektrické energie na jejím území jsou pro odběratele s vysokou spotřebou energie oproti evropskému průměru o 38 % vyšší. Způsobuje to problém z hlediska konkurenceschopnosti, který na Sardinii dále prohlubují nedostatky místního trhu s elektrickou energií a chybějící přístup k rozvodné síti zemního plynu.
(80)
Itálie tvrdí, že opatření přispívá k regionálnímu rozvoji, protože hutnictví významně přispívá k hospodářství a úrovni zaměstnanosti na Sardinii (v hutnictví pracuje 12 % zaměstnaných osob a toto odvětví tvoří 12,2 % regionálního HDP ve zpracovatelském průmyslu). Tato sazba má pozitivní dopad na zaměstnanost i na zachování společenských a hospodářských struktur ostrova.
(81)
Podle Itálie je sazba přiměřená znevýhodnění, jež příjemci pociťují, neboť pouze vyrovnává ceny elektrické energie, které platí výrobci na Sardinii, cenám, které v průměru platí jejich konkurenti v rámci Unie.
(82)
Sazba je navíc krátkodobá a přechodná, protože by zůstala v platnosti pouze do úplného dokončení infrastrukturních projektů, jejichž cílem je zlepšit propojení s elektrickými a plynárenskými sítěmi (nový propojovací kabel SAPEI a plynovod GALSI (30).
(83)
Podle Itálie je opatření navíc degresivní, protože zvýhodněná cena je indexována na základě rozdílů v cenách paliv a může se pouze zvyšovat nebo zůstávat neměnná.
4.2 Věc C 13/06
4.2.1 Připomínky podané společností Portovesme
(84)
Společnost Portovesme se domnívá, že sazby z roku 2005 nenarušují hospodářskou soutěž, jsou nezbytné k zajištění přežití zúčastněných podniků a mohou být považovány za slučitelné jako regionální podpory. Argumenty uvedené společností odpovídají argumentům předloženým Itálií (viz 87. až 104. bod odůvodnění), na které se odkazuje.
4.2.2 Připomínky společnosti Eurallumina
(85)
Také společnost Eurallumina se domnívá, že sazby z roku 2005 nenarušují hospodářskou soutěž, jsou nezbytné k zajištění přežití zúčastněných podniků a mohou být považovány za slučitelné jako regionální podpory. Argumenty uvedené společností odpovídají argumentům předloženým Itálií, na které se odkazuje.
4.2.3 Připomínky dalších zúčastněných stran
(86)
Titíž konkurenti společností Portovesme a Syndial, kteří podali připomínky ve věci C 38/b/04, zasáhli také v dotčeném řízení. Obě společnosti zdůrazňují skutečnost, že předmětné opatření představuje provozní podporu, která by měla být považována za neslučitelnou s vnitřním trhem.
4.2.4 Připomínky Itálie
(87)
Itálie tvrdí, že sazby z roku 2005 se velmi liší od sazeb uplatňovaných v roce 2004, neboť již splňují požadavky pokynů k regionální podpoře.
(88)
Ačkoli by podle Itálie mohly být dané sazby na základě povrchního posouzení považovány za provozní podporu, ve skutečnosti tvoří tyto sazby součást řady opatření, jejichž cílem je podpořit regionální rozvoj na Sardinii. Itálie zdůrazňuje zejména úzkou vazbu mezi sazbami a závazkem dlouhodobě investovat, který je požadován od příjemců. Navíc ustanovení, které vyžaduje, aby opatření před jeho provedením schválila Komise, podle Itálie dokládá, že se jedná o regionální podporu.
(89)
Klíčem této strategie je memorandum o porozumění podepsané regionem Sardinie a příjemci. Memorandum je tvořeno těmito prvky:
a)
výrobní investice popsané v průmyslových plánech předložených příjemci;
b)
rychlé schválení realizace infrastruktur k propojení energetických sítí, které příjemcům umožní přístup k dodávkám energie za konkurenční ceny (plynovod GALSI a propojovací kabel SAPEI);
c)
udělení integrované koncese pro těžbu uhlí v lokalitě Sulcis a pro výstavbu/řízení nové uhelné elektrárny pro dodávku elektřiny příjemcům a
d)
zvýhodněné sazby.
(90)
Itálie se domnívá, že sazby musí být považovány za nástroj hospodářské politiky, jejímž cílem je zachránit odvětví ohrožená vysokými cenami energie, která by se jinak přesunula mimo Itálii a mimo Evropu z důvodu agresivní hospodářské soutěže ze strany společností mimo EU, které mají nižší výrobní náklady. Sazby by byly uplatňovány až do okamžiku dokončení plánovaných infrastruktur a dosažení konkurenčního vnitřního trhu s energií. Opatření by bylo v souladu s duchem regionálních podpor, protože by podporovalo hospodářský růst a zaměstnanost na ostrově, kde energeticky náročné výroby pociťují konkurenční znevýhodnění způsobené nejen nedostatečnou úrovní liberalizace trhu s elektřinou, ale také mimořádně nedostatečnou infrastrukturou Sardinie, pokud jde o připojení k vnitrostátním sítím elektrické energie a plynu.
(91)
Na podporu tohoto integrovaného přístupu Itálie cituje První zprávu skupiny na vysoké úrovni pro konkurenceschopnost, energetiku a životní prostředí (31),v níž se uvádí, že proces liberalizace energetického odvětví nepřinesl uspokojivé výsledky a že je nezbytné zlepšit propojení, a očekává se uzavírání dlouhodobých dodavatelských smluv s předvídatelnými nebo partnerskými cenami mezi odběrateli a dodavateli elektrické energie. V této souvislosti Itálie zdůrazňuje, že zásahy plánované pro Sardinii jdou přesně tímto směrem, a dodává, že zároveň jsou zapotřebí krátkodobá opatření, jako jsou předmětné sazby, aby byla zaručena konkurenceschopnost průmyslu na Sardinii a jeho přežití až do okamžiku dokončení plánovaných investic, které vyřeší strukturální problémy.
(92)
Itálie tvrdí, že není možné porovnávat ceny elektrické energie, které platí příjemci na Sardinii, s cenami elektrické energie, které v průměru platí obdobné podniky na italském poloostrově, neboť podniky s vysokou spotřebou energie nakupují elektřinu na základě dvoustranných smluv, které nejsou veřejně dostupné. Podle Itálie Komise chybuje, pokud porovnání zakládá na cenách zaznamenaných na energetických burzách, neboť pouze minimální část dodávek elektrické energie těchto podniků je nakupována na uvedených burzách.
(93)
Podle Itálie mohou být ceny vyjednané na základě dvoustranných smluv pro odběratele výhodné pouze v případě, že si odběratelé mohou svobodně vybrat své vlastní dodavatele a nakupovat elektrickou energii vyrobenou konkurenčními technologiemi. Toto není možné na Sardinii, kde elektrárny nemohou vyrábět cenově dostupnou energii, neboť nemají přístup k zemnímu plynu. Od nových investic do moderních výrobních závodů odrazuje také omezené propojení energetických sítí, které znemožňuje vývoz elektřiny. Dalším faktorem je koncentrace trhu a úloha, kterou hrají zavedení provozovatelé.
(94)
Podle Itálie může být za těchto okolností uplatňování sazeb, které stabilizují ceny elektrické energie, až do dosažení účinnější hospodářské soutěže na trhu s elektřinou odůvodněné. Itálie znovu tvrdí, že zvýhodněné sazby podporují fungování plně konkurenčního trhu.
(95)
Pokud jde o existenci nadměrné výrobní kapacity v oblasti elektrické energie, která vzbudila u Komise pochybnosti, zda jsou ceny elektřiny na Sardinii oproti italskému poloostrovu vyšší (neboť nadměrná kapacita by měla výrobce podněcovat spíše k tomu, aby velkým odběratelům prodávali za konkurenční ceny - viz 47. bod odůvodnění), Itálie tvrdí toto: nadměrná výrobní kapacita Sardinie nemůže vést ke snížení cen pro odběratele, protože v tomto konkrétním případě je nadměrná kapacita způsobena omezeným propojením, které vyžaduje vytváření významné kapacitní rezervy (32) s cílem zaručit plynulost dodávek elektřiny na ostrově. Jelikož však náklady na tuto rezervu nesou všichni koneční odběratelé, nemají dodavatelé elektrické energie zájem prodávat elektřinu vyrobenou za pomoci této nevyužité kapacity za konkurenceschopnější ceny.
(96)
Podle Itálie je podpora přiměřená, protože cena stanovená úřadem AEEG na rok 2005 (viz 34. bod odůvodnění) odpovídá průměrné ceně, kterou v Unii platí konkurenti příjemců, objektivně vypočítané regulačním orgánem. Itálie dále připomíná, že v roce 2005 platily v dalších členských státech s regulovanými sazbami velké průmyslové subjekty za své dodávky elektřiny dokonce ceny ve výši pouhých 25 EUR/MWh.
(97)
Na základě výše uvedeného Itálie popírá údaje předložené stěžovateli, které podle jejího názoru nejsou metodologicky správné, neboť nadhodnocují průměrné ceny elektřiny, které platili konkurenti příjemců v Unii.
(98)
Podle Itálie je doba trvání režimu (šest let místo pěti) odůvodněná potřebou vyčkat na dokončení energetické infrastruktury.
(99)
Itálie dále tvrdí, že bylo dodrženo kritérium postupného snižování, neboť sazby se aktualizují na základě váženého průměru rozdílů zaznamenaných na burzách v Amsterodamu a ve Frankfurtu a mohou se pouze zvyšovat, nikoli snižovat.
(100)
Sazby jsou navázané na rozdíly v cenách na energetických burzách, protože podle Itálie tyto burzy představují objektivní referenci, která odráží celosvětový vývoj cen energie. Itálie však tvrdí, že skutečné zvýšení cen pro velké odběratele energie v Unii je obvykle výrazně nižší než navýšení zaznamenané na energetických burzách (neboť tito odběratelé platí sazby vyjednané dvoustrannými smlouvami nebo, v případě regulovaných sazeb, ceny stanovené státem, tzn. sazby, které méně podléhají výkyvům).
(101)
Itálie proto dospěla k závěru, že meziroční zvyšování sazeb na Sardinii o 4 % odpovídá navyšování cen energie uplatňovanému vůči jejich přímým konkurentům v Unii.
(102)
Itálie zdůrazňuje, že v Unii existují opatření, která mají rovnocenné účinky jako sporné znevýhodněné sazby, a domnívá se, že všechna by měla být posuzována stejně, bez ohledu na jejich formu, neboť společným cílem všech těchto opatření je zajistit přežití energeticky náročných odvětví v Unii a zabránit jejich přemisťování mimo vnitrostátní území.
(103)
Itálie se domnívá, že ačkoli Sardinie není od roku 2007 pro čerpání regionálních provozních podpor způsobilá, pokyny k vnitrostátní regionální podpoře umožňují postupné opuštění stávajících režimů v okamžiku, kdy některý region přestane být způsobilý pro výjimku podle čl. 107 odst. 3 písm. a) SFEU. Komise by proto mohla opatření schválit ještě podle pokynů k regionální podpoře z roku 2007. V každém případě Itálie tvrdí, že sporné opatření nelze považovat za běžnou provozní podporu.
(104)
Itálie znovu zdůrazňuje, že sazby nemají na obchod mezi členskými státy vliv, z důvodů již uvedených v 76. bodě odůvodnění pro hliník, zinek a olovo. Stejná úvaha by platila pro chemický průmysl. Itálie zdůrazňuje, že v roce 2003 překročil dovoz chemických výrobků do Itálie vývoz a že výroba v Unii i výroba v Itálii je od roku 2001 na ústupu. Pokud jde konkrétně o výrobu PVC, která představuje největší spotřebu chlóru, vykazuje výroba v Itálii schodek (v roce 2002 bylo vyrobeno pouze 470 000 tun PVC oproti spotřebě ve výši 970 000 tun).
5. POSOUZENÍ OPATŘENÍ
5.1 Existence státní podpory ve smyslu čl. 107 odst. 1 SFEU
(105)
Opatření představuje státní podporu ve smyslu čl. 107 odst. 1 SFEU, jsou-li kumulativně splněny tyto podmínky: opatření a) ekonomicky zvýhodňuje příjemce; b) je poskytováno státem ze státních prostředků; c) je selektivní; d) ovlivňuje obchod mezi členskými státy a může narušit hospodářskou soutěž v Unii.
5.1.1 Existence zvýhodnění
(106)
Na základě režimu sazeb z roku 2004 a z roku 2005 stát zasáhl s cílem dotovat cenu elektřiny vyjednanou příjemci a jejich dodavateli. Pokud by například v roce 2004 neexistovaly vyrovnávací platby, platily by společnosti Portovesme a Eurallumina na základě dvoustranných dodavatelských smluv v té době platných 63 EUR/MWh (33) resp. 65,95 EUR/MWh. Tyto údaje poskytla Itálie a samotní příjemci, a nejsou tedy napadány.
(107)
Podle údajů poskytnutých Itálií překračovala v roce 2005 cena elektřiny vyjednaná společností Syndial s jejím dodavatelem 60 EUR/MWh (zatímco zvýhodněná sazba by cenu snížila na 27 EUR/MWh). Základem obou opatření bylo, aby stát příjemcům kompenzoval dodatečné náklady vzniklé v souvislosti s nákupem elektřiny na Sardinii vzhledem k cenám, které v průměru platili jejich konkurenti v Unii.
(108)
Společnost Portovesme tvrdí, že zvýhodněná cena odpovídá ceně, která by převažovala na plně konkurenčním trhu, a proto nepřináší žádné zvýhodnění. Komise tuto argumentaci již zamítla ve věci Alcoa, v níž se jednalo o prakticky totožné sazby. Ani soudy Společenství, ani Komise nikdy při posuzování existence zvýhodnění nepřihlížely k podmínkám, které převažují na účinnějším hypotetickém trhu. Referenční rámec vždy odpovídá podmínkám převažujícím na daném reálném trhu (34).
(109)
Výše uvedená argumentace navíc předpokládá, že špatné fungování trhu je důvodem k tomu, aby členský stát stanovil ceny simulující podmínky účinné hospodářské soutěže (viz vyjádření Itálie v 72. bodě odůvodnění).
(110)
Tato logika není přijatelná, neboť je v rozporu se zásadou, která je pevně zakotvena v judikatuře Společenství, a sice že „okolnost, že se jeden členský stát snaží jednostrannými opatřeními přiblížit podmínky hospodářské soutěže v určitém hospodářském odvětví podmínkám, které převažují v jiných členských státech, nemůže tato opatření zbavit povahy státní podpory“ (35). Komise se domnívá, že výše uvedená zásada se obdobně vztahuje i na případy, kdy členský stát usiluje o přiblížení podmínek hospodářské soutěže k podmínkám, které převažují na plně konkurenčním trhu.
(111)
Navíc, pokud bychom takovýto návrh přijali, podpory poskytnuté členskými státy za účelem překlenutí rozdílu mezi cenou volně dohodnutou mezi dvěma hospodářskými subjekty a teoretickou cenou, na které by se mohly dohodnout v plně konkurenčních podmínkách, by nepředstavovaly státní podporu, což by popřelo hlavní cíl kontroly státních podpor.
(112)
Itálie tvrdí, že tyto sazby jsou totožné se sazbou Alumix, kterou Komise nepovažovala za podporu (viz (74). bod odůvodnění), a že by tedy rovněž neměly být považovány za podporu.
(113)
Komise připomíná, že situace, ke které se vyjadřovala ve věci Alumix, byla velmi odlišná. Ve věci Alumix byla sazba poskytnuta společností ENEL, která byla v té době veřejným dodavatelem elektrické energie v monopolním postavení na dosud neliberalizovaném trhu (36). V této situaci musela Komise zjistit, zda společnost ENEL uplatňovala uměle nízké ceny nebo zda se chovala jako racionální tržní subjekt. Vzhledem k monopolnímu postavení společnosti ENEL v oblasti výroby a rozvodu elektrické energie neměla Komise k dispozici žádné tržní ceny, se kterými by mohla srovnávat a posoudit, zda se jednalo o zvýhodnění. Proto Komise vyvinula metodu pro určení nejnižší teoretické tržní ceny, za kterou by byl racionální dodavatel ochoten prodat svému „nejlepšímu zákazníkovi“.
(114)
Tuto metodu však není možné uplatňovat v situaci, kdy jsou ceny vyjednávány konečnými odběrateli s dodavateli elektrické energie na liberalizovaném trhu a jsou dotovány ex-post vyrovnávacími platbami. Proto analýza uvedená v rozhodnutí Alumix a závěry Komise týkající se uvedené věci v tomto případě zcela postrádají jakýkoli význam. Vyplývá to také z rozsudku Soudu prvního stupně ze dne 25. března 2009, který potvrdil rozhodnutí o zahájení formálního vyšetřovacího řízení ve věci Alcoa (37) (viz bod 132 rozsudku).
(115)
V tomto případě se zásada rozvážného hospodářského subjektu neuplatní. Tento případ by bylo nutné posuzovat na základě uvedené zásady, pokud by elektřinu zúčastněným společnostem prodával stát, přímo nebo prostřednictvím polostátního podniku jako ve věci Alumix. V tomto případě tomu však tak není, neboť elektřinu dodávají soukromé společnosti. Na rozdíl od věci Alumix proto není nutné zkoumat, zda se stát choval jako rozvážný hospodářský subjekt.
(116)
Závěrem je tedy nutné konstatovat, že režimy vyrovnávacích plateb z roku 2004 a z roku 2005 snižují náklady vyplývající z dodavatelských smluv uzavřených příjemci (náklady, které by měly za normálních okolností zatěžovat rozpočty společností). V souladu s ustálenou judikaturou (38) tak sporná opatření poskytují příjemcům hospodářské zvýhodnění.
5.1.2 Selektivní povaha
(117)
Zvýhodněné sazby za elektrickou energii v Itálii byly přiznány výhradně podnikům s již existujícími zařízeními, jež se nacházejí na Sardinii a jsou uvedena v uzavřeném seznamu odvětví stanovených právními a jinými předpisy, které představují právní základ takovýchto opatření, a proto je zvýhodnění, které poskytují, selektivní povahy.
5.1.3 Státní prostředky a přičitatelnost státu
(118)
Podle ustálené judikatury může být zvýhodnění definováno jako státní podpora ve smyslu čl. 87 odst. 1 Smlouvy o ES pouze tehdy, je-li přidělena přímo nebo nepřímo ze státních prostředků (39) a lze ji přičíst státu (40).
(119)
Jak je uvedeno v 28. bodě odůvodnění, jsou sporné vyrovnávací platby financovány z parafiskálního poplatku odpovídajícího složce A4 sazby za elektrickou energii, který dostává vyrovnávací pokladna. Tento poplatek je povinný, neboť je uložen rozhodnutími úřadu AEEG, kterými jsou prováděny vnitrostátní právní předpisy. Vyrovnávací pokladna je veřejný subjekt zřízený zákonem, který vykonává svou činnost podle přesných pokynů uvedených v rozhodnutích úřadu AEEG.
(120)
Z ustálené judikatury rovněž vyplývá, že příjmy z poplatku, který je podle vnitrostátního práva povinný a je odváděn zákonem zřízenému subjektu, představují státní prostředky ve smyslu čl. 87 odst. 1 Smlouvy o ES, jsou-li určeny k financování opatření, které splňuje ostatní kritéria stanovená v uvedeném článku (41).
(121)
Itálie se na podporu svého výkladu, podle nějž předmětné opatření není financováno ze státních prostředků, dovolává rozsudku Soudního dvora ve věci PreussenElektra (42). Podle něj jsou finanční prostředky potřebné k financování sazby převáděny od soukromých osob (odběratelů elektrické energie) na soukromé subjekty (příjemce), přičemž úloha státu se omezuje na přijetí zákona, který stanoví povinnost platby nezbytných částek, a stát nemá žádnou diskreční pravomoc s těmito finančními prostředky disponovat, s výjimkou provádění režimu stanoveného zákonem. Itálie a někteří příjemci zejména tvrdí, že vyrovnávací pokladna nevykonává žádnou kontrolu nad těmito finančními prostředky a plní pouze funkci účetního prostředníka.
(122)
Ve věci PreussenElektra Soudní dvůr rozhodl, že povinnost soukromých provozovatelů rozvodných sítí elektrické energie nakupovat elektřinu vyrobenou z obnovitelných zdrojů energie za minimální ceny, které jsou vyšší než skutečná hospodářská hodnota tohoto druhu elektrické energie, nepředstavuje státní podporu, neboť opatření nezahrnuje žádný přímý nebo nepřímý převod státních prostředků.
(123)
Komise poznamenává, že ve věci PreussenElektra byly prostředky potřebné k financování opatření poskytnuty výrobcům energie z obnovitelných zdrojů přímo provozovateli rozvodných sítí, aniž by jejich převod zprostředkovával veřejný subjekt. V rámci tohoto systému nemohly být převáděné částky orgánům členského státu skutečně nikdy k dispozici. V předmětném případě se však částky před vyplacením konečnému příjemci převáděly prostřednictvím vyrovnávací pokladny, která je veřejným subjektem. Judikatura ve věci PreussenElektra tedy spadá do jiného skutkového rámce a nemá význam ve vztahu k předmětnému případu.
(124)
Judikatura ve věci Pearle (43) nemůže Itálii ani příjemcům pomoci. Ve věci Pearle dospěl Soudní dvůr k závěru, že za určitých podmínek nejsou příjmy z poplatků, které jsou převáděny prostřednictvím veřejného subjektu, státními prostředky. V věci Pearle byla opatření plně financována hospodářským odvětvím pouze z jeho podnětu. Finanční prostředky pocházely z parafiskálních poplatků, které byly převáděny prostřednictvím veřejného subjektu, který s nimi nemohl v žádném okamžiku nakládat. Strany, které poplatky odváděly, byly navíc příjemci daného opatření.
(125)
Itálie tvrdí, že vyrovnávací pokladna nemá žádnou diskreční pravomoc, pokud jde o přidělování finančních prostředků, které jsou určeny k financování sazeb a nemohou v žádném okamžiku spadat „do oblasti veřejných financí“. Stát by tedy nemohl s těmito finančními prostředky volně nakládat, a proto nepředstavují státní prostředky.
(126)
Předem je třeba poznamenat, že i když lze určitým kritériím ve věci Pearle objektivně přisoudit větší význam než jiným, žádné z nich nelze považovat za „zásadní kritérium“. Podmínky uvedené v rozsudku jsou kumulativní. To je také výklad Soudu prvního stupně uvedený v rozsudku ve věci Earl Salvat (44), kdy tento soud posuzoval daňový poplatek napadený v rámci této věci z hlediska jednotlivých kritérií Pearle.
(127)
Dříve než Komise přezkoumala úlohu vyrovnávací pokladny, ověřila, zda byla splněna ostatní kritéria uvedená ve věci Pearle. Je zřejmé, že na rozdíl od toho, co bylo zjištěno ve věci Pearle, byly sporné sazby zavedeny z podnětu státu, a nikoli z podnětu hospodářského odvětví. Navíc ve věci Pearle přispívali na financování opatření pouze jeho příjemci, a cílem zásahu veřejného subjektu tedy nebylo poskytnout zvýhodnění, které by mohlo představovat dodatečnou zátěž pro stát. V předmětném případě nenesou příjemci žádnou finanční zátěž spojenou s poplatkem; tu nesou pouze odběratelé elektrické energie. Proto se judikatury ve věci Pearle nelze platně dovolávat, a to bez ohledu na případnou opodstatněnost uvedených argumentů, pokud jde o úlohu pouhého účetního zprostředkovatele, kterou měla vyrovnávací pokladna.
(128)
Pokud jde o vyrovnávací pokladnu, Komise uvádí, že podle ustálené judikatury „nelze rozlišovat mezi případy, kdy je podpora poskytnuta přímo státem a kdy je poskytnuta prostřednictvím veřejného nebo soukromého subjektu určeného nebo zřízeného státem“ (45). V důsledku toho není pro uplatňování pravidel pro státní podpory rozhodující, zda má vyrovnávací pokladna postavení veřejného nebo soukromého subjektu. Skutečnost, že je vyrovnávací pokladna veřejným subjektem, nevede automaticky k uplatnění článku 107 SFEU (46); stejně tak zásah soukromého subjektu sám o sobě uplatnění tohoto článku nevylučuje.
(129)
Analýza se nicméně nemůže omezit pouze na pravomoci, které jsou svěřeny vyrovnávací pokladně z titulu jejího postavení veřejného subjektu. Je třeba stanovit, zda obecněji stát, ať přímo nebo prostřednictvím jiného subjektu, který určí, může vykonávat kontrolu nad finančními prostředky použitými k financování sazby. Stejné ověření by bylo nutné, pokud by vyrovnávací pokladna byla soukromým subjektem.
(130)
V rozsudku, který byl nedávno vynesen ve věci Essent, (47) Soudní dvůr rozhodl v této otázce s konečnou platností. Ve věci Essent Nizozemsko zákonem zavedlo příplatek k sazbám za elektrickou energii. Tento příplatek platili odběratelé elektřiny provozovatelům elektrické sítě, kteří pak odpovídající částky poukazovali určené společnosti SEP, jež neměla žádnou diskreční pravomoc pro správu finančních prostředků a prováděla svou činnost pod přísným dohledem orgánů. Soud dospěl k závěru, že výnosy z tohoto příplatku představovaly státní prostředky, neboť příplatek k ceně elektřiny byl uložen vnitrostátním zákonem, a proto představoval zátěž; společnost SEP neměla právo používat výnos z tohoto příplatku na jiné účely, než stanovil zákon, takže prostředky zůstávaly pod veřejnou kontrolou a vnitrostátní orgány s nimi mohly nakládat. Soud rozhodl, že tyto skutečnosti jsou dostačující k tomu, aby dotčené prostředky prohlásil za státní prostředky.
(131)
Podobnosti s předmětným případem jsou zřejmé. Příplatek k sazbě sloužící k financování sporných sazeb je uložen zákonem, stejně jako ve věci Essent. Vyrovnávací pokladna má stejnou funkci jako společnost SEP v tom smyslu, že soustřeďuje a spravuje výnos z parafiskálního poplatku a podléhá stejným omezením, neboť obdržené finanční prostředky nemůže použít pro jiné než zákonem stanovené účely (financování režimů zvýhodněných sazeb). Stát je schopen kontrolovat a řídit využívání prostředků: vyrovnávací pokladna vykonává svou účetní činnost podle přesných pokynů úřadu AEEG, který jedná v rámci svých statutárních pravomocí a/nebo při provádění vnitrostátních právních předpisů. Prostředky spravované vyrovnávací pokladnou jsou tedy neustále pod veřejnou kontrolou.
(132)
Tato analýza se řídí stejnou logikou, jakou Komise rozvinula ve svém rozhodnutí ohledně italského případu (48)„uvízlých nákladů v odvětví elektroenergetiky“, ve kterém označila finanční prostředky spravované vyrovnávací pokladnou v rámci účtu A6 za veřejné prostředky.
(133)
Skutečnost, že prostředky spravované vyrovnávací pokladnou představují veřejné prostředky, byla potvrzena judikaturou Soudu prvního stupně ve věci Iride. (49)
(134)
Nejvyšší kasační soud již ve svém rozsudku č. 11632/03 ze dne 3. dubna 2003 dospěl k závěru, že vyrovnávací pokladna nemá právní subjektivitu, kterou by se odlišovala od italského státu, a že za vlastníka částek poukázaných vyrovnávací pokladně, i když pocházejí od soukromých osob a jsou určeny soukromým podnikům, musí být považován právě italský stát. Ve věci Iride podaly žalobkyně Iride Spa a Iride Energia Spa k Soudu prvního stupně žalobu proti rozhodnutí Komise, které označilo prostředky spravované vyrovnávací pokladnou v rámci účtu A6 za veřejné prostředky. Argumenty, které žalobkyně uváděly, byly velmi podobné. Obě společnosti napadly podstatu rozsudku Nejvyššího kasačního soudu, přičemž tvrdily, že vyrovnávací pokladna plní funkci pouhého účetního prostředníka mezi soukromými osobami, které mají povinnost k peněžitému plnění, a příjemci vybraných částek, což jí ani na krátkou dobu neumožňuje nakládat s vloženými částkami. Žalobkyně se rovněž dovolávaly použitelnosti judikatury ve věci PreussenElektra.
(135)
Soud zdůraznil, že mu nepřísluší zpochybňovat výklad italských právních předpisů, který podal Nejvyšší kasační soud, a následně potvrdil, že částky uložené na účtu A6 vyrovnávací pokladny musí být kvalifikovány jako státní prostředky nejen proto, že jsou ve vlastnictví státu, ale také proto, že jsou neustále pod jeho kontrolou. (50)
(136)
Tento závěr se týká účtu A6 vyrovnávací pokladny, ze kterého jsou financovány uvízlé náklady v odvětví elektroenergetiky. Může však být logicky uplatněn i na složku A4, ze které je financována sporná sazba. Rozsudek Kasačního soudu vycházel z analýzy právní subjektivity vyrovnávací pokladny, a proto se závěr, podle nějž jsou předmětné částky ve vlastnictví státu, vztahuje na všechny částky uložené u vyrovnávací pokladny. Totéž platí pro závěr Soudu prvního stupně, podle nějž může stát kontrolovat zdroje spravované vyrovnávací pokladnou. Mezi účtem A6 a složkou A4 není žádný rozdíl, s výjimkou určení prostředků (platba uvízlých nákladů z účtu A6 a zvýhodněné sazby ze složky A4). Proto musí být částky poukázané příjemcům ze Sardinie ze složky A4 rovněž kvalifikovány jako veřejné prostředky.
(137)
Kromě toho, že jsou sporné sazby financovány z veřejných prostředků, jsou také přičitatelné státu (51), neboť právním základem tohoto opatření jsou vnitrostátní právní předpisy, nařízení a rozhodnutí úřadu AEEG jakožto veřejného subjektu v rámci výkonu jeho funkce orgánu veřejné moci.
5.1.4 Vliv na obchod a narušení hospodářské soutěže
(138)
Pokud jde o vliv opatření na obchod v Unii a z něj vyplývající narušení hospodářské soutěže, není pochyb o tom, že dotčené trhy (olovo, zinek, stříbro, hliník a výroba chloru a alkalických hydroxidů) jsou plně otevřeny hospodářské soutěži. Tato úvaha by již sama o sobě byla dostačující k tomu, abychom se domnívali, že sazby mají na obchod v Unii vliv.
(139)
Komise přesto přihlédla k argumentům příjemců a Itálie, že sazby v odvětví kovů (argumentace výslovně neuváděly odvětví výroby chloru) nemají žádný vliv na obchod a nenarušují hospodářskou soutěž, protože neexistují žádné skutečné obchodní toky mezi členskými státy; je nepravděpodobné, že takovéto obchodní toky vzniknou, a vzhledem k vlastnostem předmětného odvětví sazby nepoškozují konkurenty příjemců v Unii.
(140)
Je třeba připomenout, že v rozhodovací praxi Komise a judikatuře Soudního dvora nebyla neexistence skutečných obchodních toků nikdy přijata jako důkaz toho, že opatření podpory nemá na obchody uvnitř Unie žádný vliv. Soudní dvůr vždy prohlašoval, že podpora určitému podniku může ovlivňovat obchod mezi členskými státy a narušovat hospodářskou soutěž, i když se daný podnik obchodu uvnitř Unie sám neúčastní. Pokud totiž členský stát poskytne podniku podporu, může se tím vnitrostátní výroba udržet na stejné nebo vyšší úrovni s tím, že se o to sníží možnosti podniků usazených v jiných členských státech vyvážet své výrobky na trh onoho členského státu (52).
(141)
Kromě toho situace, která se vyznačuje poklesem výroby v Unii a zvýšením dovozů ze třetích zemí, s omezenými nebo neexistujícími obchodními toky mezi členskými státy, není neobvyklá: je dokonce typická pro odvětví, která trpí strukturálními problémy a/nebo jsou vystavena silnému konkurenčnímu tlaku. Tato odvětví jsou zvláště citlivá na opatření přijatá členskými státy za účelem zlepšení konkurenceschopnosti jejich domácího průmyslu.
(142)
Skutečnost, že nízký objem italské výroby hliníku, olova a stříbra není schopen ovlivnit referenční cenu, je nepodstatná. Existence referenční ceny těchto kovů, kterou snadno neovlivní podmínky výroby v jediném členském státě, nevylučuje hospodářskou soutěž mezi podniky, které jsou usazeny v EHP a obchodují se svými výrobky na světovém trhu s kovy. Je možné, že podpora poskytnutá příjemcům na Sardinii jim neumožní snížit světovou cenu jejich výrobků a vyřadit konkurenty z trhu a že ostatní výrobci v Unii budou moci pokračovat v činnosti tak dlouho, jak dlouho budou schopni se ziskem prodávat za světovou cenu. Zisky, které lze v Itálii díky zvýhodněné sazbě za elektrickou energii vytvářet, však celkově posilují konkurenceschopnost společností. Nahromaděné kapitálové rezervy mohou být například použity k převzetí konkurenčních společností a ke zvýšení podílu na trhu. Toto odůvodnění má ještě větší význam, pokud uvážíme, že někteří příjemci jsou součástí nadnárodních společností (53).
(143)
Na rozdíl od tvrzení příjemců nelze skutečnost, že cena, která se platí v Itálii v referenčních odvětvích, je obdobná jako cena, kterou v průměru platí za elektrickou energii konkurenční výrobci v Unii, považovat za důkaz toho, že italská sazba neohrožuje zájmy ostatních výrobců v Unii. Judikatura ve věci C-372/97 Itálie v. Komise jasně stanoví, že jednostranná opatření, jejichž cílem je přiblížit podmínky hospodářské soutěže v určitém členském státě podmínkám, které převažují v jiných členských státech, ovlivňují obchod mezi členskými státy (a nemohou tedy být zbaveny povahy státní podpory). Kromě toho mohou některé dohody o dodávkách elektrické energie, které jsou v platnosti v jiných členských státech, obsahovat státní podpory a Komise zahájila důkladná šetření ohledně různých opatření tohoto typu (54). Přestože tento obranný argument výslovně neuvedla ani Itálie, ani Alcoa, považuje Komise za vhodné připomenout zásadu, která je pevně zakotvená v judikatuře, a sice, že existence protiprávních podpor v některých členských státech neopodstatňuje přijetí obdobných opatření v jiných členských státech.
(144)
V každém případě oznámení obdržená od konkurentů příjemců ukazují, že sporné sazby skutečně vyvolávají problém z hlediska hospodářské soutěže a mají na obchod v Unii vliv.
(145)
Itálie navíc neoznámila sazby z roku 2004. Podle ustálené judikatury (55) není Komise v případě neoznámené podpory povinna prokazovat skutečný dopad opatření na hospodářskou soutěž nebo na obchod mezi členskými státy: pokud by totiž Komise musela ve svém rozhodnutí prokazovat skutečný dopad již poskytnutých podpor, vedlo by to ke zvýhodňování členských států, které vyplácejí podpory v rozporu s oznamovací povinností podle čl. 93 odst. 3 Smlouvy [o ES], na úkor těch, které zamýšlené podpory oznamují.
(146)
Je tedy třeba dospět k závěru, že předmětné zvýhodněné sazby za elektrickou energii přispívají ke zvýšení konkurenceschopnosti příjemců vůči jejich konkurentům v Unii. Podle ustálené judikatury (56) je za takovýchto okolností třeba předpokládat, že podpora má vliv na obchod mezi členskými státy a narušuje hospodářskou soutěž.
5.1.5 Závěry o existenci podpory
(147)
Vzhledem k výše uvedenému dospěla Komise k závěru, že sporné sazby z roku 2004 a z roku 2005 představují státní podporu ve smyslu čl. 87 odst. 1 SFEU a mohou být povoleny, pouze pokud jsou způsobilé pro některou z výjimek stanovených v uvedené smlouvě. Tento závěr odpovídá závěru vyvozenému ve věci Alcoa, která se týkala prakticky totožných sazeb.
5.2 Nová podpora nebo existující podpora
(148)
Situace, kdy opatření představuje existující podporu, jsou v plném rozsahu uvedeny v článku 1 nařízení Rady (ES) č. 659/1999 ze dne 22. března 1999, kterým se stanoví prováděcí pravidla k článku 93 Smlouvy o ES (57).
(149)
Je nesporné, že předmětná opatření nebyla zavedena před přístupem Itálie k EU (bod i) výše uvedeného článku), nemohou být považována za schválená z důvodu nesplnění povinnosti Komise rozhodnout ve stanovené procesní lhůtě (bod iii)) a nemohou být považována za existující podpory z důvodu uplynutí promlčecí lhůty (bod iv)). Tato opatření se nestala podporou následkem vývoje společného trhu bez toho, že by byla členským státem pozměněna (písm. b) bod v) první věta).
(150)
Vzhledem k výše uvedenému dospěla Komise k závěru, že předmětné sazby představují novou podporu.
5.3 Oprávněnost podpory
(151)
Podle čl. 108 odst. 3 SFEU členské státy informují Komisi o záměrech poskytnout nebo upravit podpory a zamýšlená opatření neprovedou, dokud Komise nepřijme konečné rozhodnutí.
(152)
Jelikož Itálie neoznámila článek 1 nařízení z roku 2004, představují sazby z roku 2004 protiprávní podporu.
(153)
Naproti tomu Itálie oznámila čl. 11 odst. 12 zákona č. 80/2005 a opatření neuplatnila. Splnila tedy povinnosti vyplývající z čl. 108 odst. 3 SFEU.
6. SLUČITELNOST PODPORY
(154)
Odchylně od obecného zákazu poskytovat státní podpory ve smyslu čl. 107 odst. 1 SFEU lze podporu považovat za slučitelnou tehdy, pokud se na ni vztahuje některá z výjimek uvedených ve Smlouvě.
(155)
Sazby z roku 2004 a z roku 2005 představují provozní podpory. Tvrzení Itálie, podle kterého by sazby z roku 2005 neměly být považovány za provozní podpory, neboť jsou součástí strategie regionální podpory a podmínkou výrobních investic, musí být odmítnuto. Ačkoli memorandum o porozumění předpokládá, že příjemci uskuteční určité investice, prvek podpory obsažený ve zvýhodněných sazbách z roku 2005 není vypočten poměrně ke způsobilým výdajům a není stanovena maximální míra podpory. Neexistují důkazy, že by opatření splňovalo kritéria stanovená pro investiční podpory nebo že by podpora byla přiměřená. Opatření je naopak jasně navázáno na spotřebu elektřiny a jeho cílem je snížit náklady na dodávky elektřiny, které jsou provozními náklady vznikajícími zúčastněným společnostem. Nemůže být tedy považováno za investiční podporu.
(156)
Provozní podpora je v zásadě neslučitelná s vnitřním trhem. Ve věci 86/89 Itálie v. Komise Soudní dvůr uvedl, že „předmětná podpora, která je poskytnuta bez jakýchkoli zvláštních podmínek a pouze v závislosti na použitých množstvích, musí být považována za provozní podporu zúčastněných podniků a že jako taková narušuje podmínky obchodu v míře, která je v rozporu se společným zájmem“ (58).
(157)
Ve věci Siemens v. Komise Soud prvního stupně potvrdil zásadu, podle níž „provozní podpory, a sice podpory, které směřují k osvobození podniku od nákladů, které by obvykle musel vynaložit v rámci běžného řízení svých běžných činností, v zásadě nespadají do působnosti čl. 92 odst. 3 Smlouvy o ES [nyní čl. 107 odst. 3 SFEU] (…). Podle judikatury takové podpory v zásadě narušují podmínky hospodářské soutěže v odvětvích, ve kterých jsou poskytnuty, aniž by však mohly svou povahou dosáhnout některého z cílů stanovených výše uvedenými ustanoveními o výjimkách“.
(158)
Existují však jasně vymezené situace, ve kterých je možné provozní podpory poskytnout. Zejména provozní podpory, jejichž cílem je ochrana životního prostředí, lze poskytnout na základě pokynů Společenství ke státní podpoře na ochranu životního prostředí. (59) Stejně tak provozní podpory v podporovaných regionech lze výjimečně schválit jako podpory regionální. Komise posuzovala, zda mohou být sporné sazby zařazeny do jedné z těchto kategorií.
(159)
Komise uvádí, že sazby nelze schválit jako podpory na ochranu životního prostředí, protože ochrana životního prostředí není jejich cílem.
6.1 Slučitelnost s pokyny k vnitrostátní regionální podpoře z roku 1998
(160)
Ve výjimečných případech lze provozní podpory poskytovat v podporovaných oblastech způsobilých pro podporu z titulu výjimky uvedené v čl. 107 odst. 3 písm. a) SFEU. Region Sardinie byl způsobilý až do konce roku 2006. Komise proto přezkoumala, zda během tohoto období mohly být sazby z roku 2004 a z roku 2005 schváleny podle pokynů k regionální podpoře z roku 1998.
(161)
Podle bodu 4.15 pokynů k regionální podpoře lze ve výjimečných případech podporu na provoz poskytnout za předpokladu, že i) je odůvodněná ve smyslu svého přispění k regionálnímu rozvoji a svou povahou a ii) její úroveň proporcionálně odpovídá znevýhodněním, která mají být zmírněna. Je na členských státech, aby prokázaly znevýhodnění a posoudily jejich důležitost. Podle bodu 4.17 pokynů k regionální podpoře se musí provozní podpora časově omezit a postupně snížit.
(162)
Podle článku 2 pokynů „jednotlivá platba podpory ad hoc jednotlivému podniku nebo podpora omezená na jednu oblast činnosti může mít velký vliv na soutěž na daném trhu a její vliv na regionální rozvoj bude pravděpodobně příliš omezený (…) Proto budou uvedené výjimky [z obecného zákazu poskytovat podporu] běžně udělovány pouze pro víceodvětvové režimy podpory otevřené pro všechny podniky dotyčných odvětví v daném regionu“. Sazba za elektrickou energii přiznaná selektivně jednotlivým podnikům v takovýchto odvětvích zjevně není v souladu s duchem regionálních podpor, které musí být víceodvětvové. Nicméně vzhledem k tomu, že na regionální podpory ad hoc se nevztahuje absolutní zákaz, Komise přezkoumala, zda poskytnutí sazby může být odůvodněno výjimečnými okolnostmi.
(163)
Na základě dokumentace předložené Itálií a příjemci Komise přezkoumala zejména nedostatky v odvětví elektrické energie na Sardinii s cílem posoudit, zda by mohly představovat znevýhodnění na regionální úrovni.
6.1.1 Trh s elektrickou energií na Sardinii v italském kontextu
(164)
Obecně platí, že italský trh s elektrickou energií je vysoce koncentrovaný, i když na severu země méně. Dominantním provozovatelem ve všech regionech země je bývalý držitel monopolu společnost ENEL, s výjimkou Sardinie, kde má duopol se společností E.ON. Společnost ENEL má významnou tržní sílu, které podle zjištění orgánu pro ochranu hospodářské soutěže a trhu několikrát zneužila. Ceny elektrické energie jsou v Itálii obecně vyšší v důsledku kombinované výroby, která je z velké části založena na fosilních palivech (především plynu), neexistence jaderné kapacity a přetížených propojení se zbytkem Evropy.
(165)
Na Sardinii, která představuje 4,1 % instalovaného výkonu v Itálii (60), vyrábí elektřinu především tepelné elektrárny na fosilní paliva (uhlí, topný olej, mazut). Ostrov nemá infrastrukturu pro rozvod zemního plynu.
(166)
Sardinie trpí nadměrnou kapacitou výroby, a to zejména v tržním segmentu s nejvyššími náklady (elektrárny na topný olej) v důsledku neuskutečněného záměru vlády soustředit italský těžký průmysl na tento ostrov, který vedl společnost ENEL k investicím do elektráren. Tyto elektrárny, které mají vyšší strukturální náklady, také mnohem rychleji technicky zastarávají. Během daného období byl vývoz elektrické energie ze Sardinie na poloostrov omezen malou kapacitou propojovacího vedení (61), které bylo přetíženo.
(167)
Dvě energetické společnosti ENEL a E.ON společně drží tržní podíl, který odpovídá 95 % dodávek elektrické energie na Sardinii (přibližně 58 % E.ON a 42 % ENEL). Podle šetření stavu hospodářské soutěže v odvětví elektrické energie (62) lze Sardinii z hlediska hospodářské soutěže považovat za duopol ve společném dominantním postavení. Trh je zde velmi koncentrovaný, i když míra koncentrace není nejvyšší v Itálii. (63) Vzhledem k tomu, že E.ON e ENEL ovládají téměř všechny elektrárny pro výrobu energie v době střední zátěže a v době špičky, určují cenu pro téměř všechny časové intervaly. Situace se však zdá být méně kritická na Sardinii než na jihu Itálie (64), kde ENEL určuje ceny pro všechny časové intervaly.
(168)
Italské velkoobchodní ceny elektřiny patří k nejvyšším v Evropě (65) a ceny na Sardinii mezi nejvyšší v Itálii. V roce 2007 činila průměrná vnitrostátní cena (PUN) 70,99 EUR/MWh, zatímco průměrná cena na Sardinii činila 75 EUR/MWh oproti 80 EUR/MWh v roce 2006 (66). Rostoucí trend průměrné regionální ceny na Sardinii pokračoval v letech 2008 a 2009. Během první poloviny roku 2009 se ceny na Sardinii držely nepřetržitě nad celostátním průměrem (při průměrné ceně 106,60 EUR/MWh oproti průměrné vnitrostátní ceně, která činila 60,50 EUR/MWh).
(169)
Ceny, které na Sardinii platili příjemci sazeb v letech 2004 a 2005 (na základě dvoustranných smluv), se pohybovaly v rozmezí od 60 do 65 EUR/MWh. Tyto ceny není možné srovnávat s cenami platnými na italském poloostrově, neboť Komise nemá k dispozici příslušné údaje (které Itálie dle svého tvrzení nemohla poskytnout - viz 92. bod odůvodnění). Na základě analýzy obecných cenových trendů, které mohou celkově reprezentovat trendy cen sjednaných dvoustrannými smlouvami, se však lze domnívat, že v předmětném období platily podniky s vysokou spotřebou energie vyšší cenu na Sardinii než na italském poloostrově.
(170)
Závěrem lze říct, že trh s elektřinou na Sardinii vykazuje řadu problémů, včetně vysokých cen, vysoké koncentrace trhu, tržní síly dominantních provozovatelů, nadbytečných výrobních kapacit v segmentu s vysokými náklady, relativní neefektivnosti zastarávajících elektráren, chybějícího přístupu k infrastruktuře zemního plynu a nedostatečného propojení. Tyto problémy by mohly vyústit ve vyšší ceny elektřiny pro konečné odběratele, včetně odběratelů s vysokou spotřebou.
6.1.2 Existence regionálního znevýhodnění
(171)
Především je třeba určit, zda tyto problémy představují regionální znevýhodnění, tj. zda mají vážný dopad na hospodářský vývoj Sardinie. Ve věci C 34/02 (67) Komise nepřijala hypotézu, že nedostatečné propojení s energetickými zdroji představuje znevýhodnění. I když je pravda, že malé a střední podniky jsou vysokými cenami elektrické energie postiženy méně než velká energeticky náročná průmyslová odvětví, zájmy jediného odvětví nelze automaticky ztotožňovat se zájmy celého regionu. Komise má za to, že Itálie dostatečně neprokázala, že stav energetického trhu na Sardinii představuje regionální znevýhodnění.
(172)
I když tedy regionální znevýhodnění existuje, kritéria uvedená v pokynech k regionální podpoře musí být v každém případě splněna. Komise proto posuzovala, zda jsou tato kritéria splněna.
6.1.3 Příspěvek k regionálnímu rozvoji
(173)
Podpora musí trvale přispívat k regionálnímu rozvoji a musí být přiměřená znevýhodněním, která se snaží zmírnit. Provozní podpory určené podporovaným oblastem nemohou být schváleny z důvodu obtíží, se kterými se setkává jediné odvětví, ale je zapotřebí prokázat, že trvale přispívají k regionálnímu rozvoji. V daném případě je to nepravděpodobné. Takovéto účinky by nebyly trvalé ani za předpokladu, že zachování některých průmyslových zařízení na ostrově přispěje k zaměstnanosti a zachování průmyslové základny na ostrově. Pokud vysoké náklady na elektřinu představují strukturální problém Sardinie, jak tvrdí Itálie, obtíže, se kterými se setkávají energeticky náročná odvětví, by se znovu objevily ihned po skončení režimu sazeb.
(174)
Italské orgány prezentují sazby jako dočasné opatření, které má být ukončeno v roce 2010 po dokončení projektů v oblasti infrastruktury spojených s výrobou energie a propojením (plynovod GALSI a podmořský kabel SAPEI), které jsou v současné době ve výstavbě (68). Itálie předpokládá, že lepší propojení sníží ceny pro tyto společnosti. Komise se domnívá, že ačkoli nové infrastruktury mohou snížit nebo vyrovnat rozdíly v sazbách mezi Sardinií a italským poloostrovem, je velmi nepravděpodobné, že by tyto projekty mohly snížit ceny elektrické energie o polovinu až na úroveň považovanou za nezbytnou k zajištění dlouhodobé ziskovosti těchto průmyslových činností.
(175)
Komise dále uvádí, že existence státního příspěvku ke snížení nákladů na elektřinu u velkých odběratelů nepodněcuje dodavatele elektřiny k tomu, aby snížili své ceny, a předešli tak ztrátě velkých zákazníků, ani nebrání zhoršení nákladové struktury. Dotace spíše více motivuje dodavatele elektrické energie, aby využívali své tržní síly. I kdyby tedy byla pravda, že vzhledem ke stávající nadbytečné kapacitě by společnosti s vysokou spotřebou energie za normálních okolností měly možnost dosáhnout konkurenční ceny, kdyby nebylo tržní síly dodavatelů elektrické energie (kteří podle Itálie a příjemců mají zájem na udržení vysokých cen), Komise se domnívá, že zvýhodněná sazba by nebyla vhodným nástrojem ke snížení tržní síly.
6.1.4 Přiměřenost
(176)
Podpora poskytnutá příjemcům režimu sazeb není vypočtena tak, aby vyrovnávala regionální rozdíly (tj. rozdíly mezi cenami elektrické energie na italském poloostrově a cenami uplatňovanými na Sardinii pro stejnou kategorii odběratelů), ale jejím cílem je spíše vyrovnat ceny na Sardinii cenám, které platí konkurenti příjemců v Unii. Ceny stanovené pro příjemce na Sardinii jsou zvláště nízké a určitě nižší než ceny uplatňované na italském poloostrově, které patří mezi nejvyšší v Unii. Sazby proto nejsou přiměřené regionálnímu znevýhodnění, které by se snažily zmírnit.
(177)
Samotný způsob zvolený pro výpočet výše dotace ukazuje, že opatření sleduje spíše cíl průmyslové politiky než cíl regionální. Rozsah průmyslové politiky sazeb byl ve skutečnosti Itálií v jejích připomínkách opakovaně zdůrazňován.
6.1.5 Postupné snižování
(178)
Regionální podpora provozu se musí postupně snížit (viz bod 4.17 pokynů k regionální podpoře). Jelikož používaný mechanismus aktualizace sazeb se pro rok 2004 a rok 2005 liší, bylo provedeno samostatné hodnocení.
(179)
Sazby z roku 2004 se indexují na základě rozdílů v cenách paliv a mohou se pouze zvyšovat nebo zůstávat neměnné. Podle Itálie to zajišťuje postupné snižování podpory. Komise se domnívá, že požadavek postupného snižování může být považován za splněný, pouze je-li zaručeno, že vyrovnávací platby - které odpovídají skutečné výši podpory - se budou časem snižovat. Nestačí, že se sazba časem zvýší, neboť i vyšší sazba může odpovídat vyšší výši podpory, pokud se mezitím ceny pro konečné odběratele na referenčním trhu zvýšily rychleji než předmětná sazba. Italský způsob neposkytuje v tomto ohledu žádnou záruku. (69)
(180)
Pokud jde o sazby z roku 2005, posuzovala Komise mechanismus indexace zavedený čl. 11 odst. 13 zákona č. 80/2005, jak jej vykládá AEEG v rozhodnutí č. 217/05 (viz 33. bod odůvodnění). Podle prováděcích předpisů stanovených úřadem AEEG se sazba každoročně zvyšuje o procentní podíl, který odráží vývoj cen elektrické energie v Unii, avšak tento nárůst nesmí překročit 4 %. Podle Itálie tento mechanismus zajišťuje postupné snižování podpory.
(181)
Podle Komise však skutečnost, že se nominální sazba ročně zvyšuje spíše omezeně, nevede k postupnému snižování čisté výše podpory, měřeno ukazatelem vyrovnávacích plateb.
(182)
Vzhledem k tomu, že cenové trendy na energetických burzách lze považovat za trendy, které obecně odpovídají změnám v cenách vyjednaných dvoustrannými smlouvami - jak tvrdila Itálie - sazby z roku 2005 by se snižovaly pouze v případě poklesu průměrných cen v Unii (neboť sazby se nemohou snižovat, ale pouze zvyšovat). Ve všech ostatních případech by sazby představovaly stále větší zvýhodnění (70). Jelikož od roku 2004 nejméně do roku 2007 vykazovaly průměrné ceny elektřiny v Unii silný rostoucí trend (narůstaly o více než 4 % ročně), prvek podpory obsažený v sazbách z roku 2005 by se časem zvyšoval.
(183)
Itálie dále tvrdí, že dvoustranné smlouvy ve skutečnosti méně podléhají zvyšování cen v porovnání s cenami stanovenými na energetických burzách, a že se tedy sazby z roku 2005 de facto snižují. Komise upozorňuje, že způsob indexace, který jí byl pro účely posouzení poskytnut, vychází z rozdílů v cenách na energetických burzách a že Itálie nepředložila údaje týkající se vývoje cen stanovených dvoustrannými smlouvami. Tvrzení Itálie tedy není podloženo dostatečnými důkazy.
(184)
Omezené informace, které má Komise k dispozici, však naznačují opak, tj. že ceny stanové dvoustrannými smlouvami se na Sardinii značně zvýšily (viz například prohlášení společnosti Eurallumina, podle kterého platila tato společnost na volném trhu v letech 2005 a 2006 cenu, která vzrostla na 80 EUR/MWh v porovnání s 65 EUR/MWh v roce 2004). Za těchto okolností, pokud by byly sazby uplatněny, vyrovnávací platby by se postupně zvyšovaly.
(185)
Ani sazby z roku 2004, ani sazby z roku 2005 tedy nesplňují požadavek postupného snižování.
6.1.6 Závěry o slučitelnosti opatření z titulu regionální podpory
(186)
Na základě výše uvedeného se Komise domnívá, že předmětné sazby nemohou být považovány za regionální podporu slučitelnou podle pokynů z roku 1998. Vzhledem k tomu, že Sardinie již od prosince 2006 nepatří mezi podporované regiony ve smyslu čl. 107 odst. 3 písm. a), není nutné zkoumat slučitelnost podpory na základě pokynů k vnitrostátní regionální podpoře na období 2007-2013.
(187)
Komise zaujala totéž záporné stanovisko v roce 2005 v souvislosti s dalším opatřením, jehož cílem bylo snížit náklady na energii společnosti Eurallumina na Sardinii. Při této příležitosti se Komise domnívala, že předmětné opatření, tj. osvobození minerálních olejů od spotřební daně (71), nemůže být na základě pokynů k vnitrostátní regionální podpoře schváleno.
6.2 Další úvahy o slučitelnosti podpory
(188)
Itálie a zúčastněné podniky tvrdily, že účelem sazeb je kompenzovat nedostatky trhů s elektrickou energií, v jejichž důsledku nejsou ceny zatím konkurenceschopné. Podle jejich názoru ohrožují vysoké ceny elektrické energie konkurenceschopnost energeticky náročných odvětví. Podpora má údajně motivační účinek v tom smyslu, že bez ní by uvedené společnosti musely uzavřít.
(189)
Podle Komise není možné přijmout hypotézu, že provozní podpora vyhrazená některému průmyslovému podniku je vhodnou reakcí na neexistenci hospodářské soutěže na místním trhu s elektrickou energií, která má vliv na všechny odběratele elektřiny.
(190)
Sporná je také vhodnost a přiměřenost podpory s ohledem na cíl zabránit přemístění zařízení mimo Unii. Ani v dřívější rozhodovací praxi Komise, ani v judikatuře soudů Unie neexistuje žádný precedens, kdy by takovýto argument byl uznán jako důvod pro poskytnutí státní podpory. Rozhodnutí týkající se přemístění výroby, zcela nebo zčásti, jsou součástí podnikové strategie jednotlivých společností a Komise nikdy netvrdila, že by to představovalo selhání trhu. Již v minulosti ve věcech Terni (72) a Alcoa (73) vyjádřila Komise pochybnosti o obdobných argumentech, které spojovaly určitá opatření podpory s cílem zabránit přemístění výroby mimo Unii.
(191)
Je třeba také poznamenat, že citovaná stanoviska odborných orgánů, jako je skupina na vysoké úrovni pro hospodářskou soutěž, energetiku a životní prostředí (74), nenavrhují poskytovat zvláštní státní podpory k řešení problémů konkurenceschopnosti, které jsou důsledkem vysokých cen elektrické energie, ale obhajují nutnost dodržovat v plném rozsahu předpisy týkající se státních podpor (75).
(192)
S ohledem na uvedené skutečnosti se Komise domnívá, že na sporné sazby z roku 2004 a z roku 2005 se nevztahuje žádná z výjimek podle článku 107 SFEU. Výjimky podle čl. 107 odst. 2 SFEU se nepoužijí, neboť podpora není sociální povahy, není určena k náhradě škod způsobených přírodními pohromami nebo jinými mimořádnými událostmi a není poskytnuta k vyrovnání hospodářských znevýhodnění způsobených rozdělením Německa. Výjimky podle čl. 107 odst. 3 písm. b) a d) SFEU se rovněž nepoužijí, neboť toto opatření nemá napomoci uskutečnění některého významného projektu společného evropského zájmu, napravit vážnou poruchu v hospodářství některého členského státu, ani pomoci kultuře a zachování kulturního dědictví. Pokud jde o výjimku podle čl. 107 odst. 3 písm. a) SFEU, analýza uvedená ve (160). až (187). bodě odůvodnění výše prokazuje, že sazba nemůže být schválena jako podpora, která má napomáhat hospodářskému rozvoji oblastí s mimořádně nízkou životní úrovní nebo s vysokou nezaměstnaností. Pokud jde o čl. 107 odst. 3 písm. c) SFEU, jak je uvedeno ve 155. až 158. bodě odůvodnění, na provozní podpory se takováto výjimka v zásadě nevztahuje a Komise nezjistila žádnou zvláštní okolnost, která by mohla poskytnutí takovéto podpory v předmětném případě odůvodnit.
(193)
Komise se tedy domnívá, že jak sazba z roku 2004, tak sazba z roku 2005 je neslučitelná s vnitřním trhem.
(194)
Na základě tohoto závěru Komise nemusí zkoumat případný kumulovaný dopad nové podpory a starých neslučitelných podpor podle 31. bodu odůvodnění, a to na základě judikatury ve věci Deggendorf.
7. NAVRÁCENÍ PODPORY
(195)
V souladu s čl. 14 odst. 1 nařízení č. 659/1999, je-li v případech protiprávní podpory neslučitelné se společným trhem přijato záporné rozhodnutí, je třeba obnovit účinnou hospodářskou soutěž, ledaže je toto navrácení podpory v rozporu s obecnými zásadami práva Společenství.
(196)
V daném případě podléhají navrácení pouze sazby týkající se roku 2004 (věc C 38b/04), neboť sazby z roku 2005 (věc C 13/06) nebyly zavedeny.
7.1 Oprávněná očekávání a další obecné zásady práva Unie, které mohou bránit navrácení podpory
(197)
Podle ustálené judikatury nemůže v případě, že byla podpora poskytnuta bez předchozího oznámení Komisi podle čl. 108 odst. 3 SFEU, příjemce podpory oprávněně očekávat, že jeho podpora je v souladu s právem (76). Subjekt postupující s řádnou péčí je obvykle schopen zjistit, zda byl dodržen oznamovací postup a zda je podpora oprávněná.
(198)
Příjemce neprávem udělené podpory se však může odvolávat na výjimečné okolnosti, na jejichž základě by mohl oprávněně očekávat, že podpora je v souladu s právem, a proto odmítnout tuto podporu vrátit (77).
(199)
Příjemci sazeb z roku 2004 neuvedli žádné úvahy v tomto ohledu, a ani Komise nezjistila žádnou výjimečnou okolnost, která by mohla v příjemcích vyvolat oprávněné očekávání. Zejména existence rozhodnutí Alumix z roku 1996 nemohla vyvolat žádné očekávání, že by sazby nepředstavovaly státní podporu. Jak je uvedeno v rozhodnutí o zahájení řízení z roku 2004 (viz 37. bod odůvodnění), sazba, která sloužila jako vzor pro předmětné sazby z roku 2004, nebyla původní dohodou Alumix, která podle vyjádření Komise z roku 1996 nepředstavovala státní podporu, ale zcela novým opatřením, které bylo podstatně změněno (zejména pokud jde o jeho mechanismus financování (78) a italskými orgány prodlouženo. V této situaci by si příjemce postupující s řádnou péčí zjistil, zda je podpora oprávněná.
(200)
Komise se dále domnívá, že navrácení podpory neporušuje žádnou jinou obecnou zásadu práva Unie.
7.2 Vyčíslení částek k navrácení
(201)
Všechny částky neslučitelné podpory, které obdržely společnosti Portovesme, ILA a Eurallumina ve smyslu článku 1 nařízení z roku 2004, musí být navráceny společně s úroky podle kapitoly V nařízení Komise (ES) č. 794/2004 ze dne 21. dubna 2004, kterým se provádí nařízení Rady (ES) č. 659/1999, kterým se stanoví prováděcí pravidla k článku 93 Smlouvy o ES. (79)
(202)
Cílem navrácení podpory je obnovit konkurenční postavení příjemců, které zaujímali před poskytnutím neslučitelné podpory, a odstranit nedovolené zvýhodnění, které tato podpora poskytla. V předmětném případě toto zvýhodnění odpovídá rozdílu mezi zvýhodněnou sazbou a cenou elektrické energie, kterou by příjemci na trhu zaplatili, kdyby neexistovaly dané sazby.
(203)
V okamžiku, kdy byly sazby zavedeny, nakupovaly všechny zúčastněné společnosti elektřinu na základě dvoustranných smluv. Stát zasáhl zavedením vyrovnávacích plateb, aby dotoval smluvně sjednanou cenu. Částky, které mají být navráceny, tedy odpovídají vyrovnávacím platbám, které příjemci obdrželi v uvedeném období (viz 30. bod odůvodnění).
8. ZÁVĚR
Komise se domnívá, že sazby z roku 2004 i sazby z roku 2005 představují provozní podporu, která není způsobilá pro žádnou výjimku z obecného zákazu státních podpor stanovených Smlouvou o ES, a jsou tedy neslučitelné s vnitřním trhem.
Pokud jde o sazby z roku 2004, které byly protiprávně zavedeny v rozporu s čl. 108 odst. 3 SFEU, všechny budoucí platby budou muset být zrušeny a již vyplacená podpora bude muset být navrácena. Částka, která má být navrácena, odpovídá součtu všech vyrovnávacích složek poukázaných společnostem Portovesme, ILA a Eurallumina vyrovnávací pokladnou.
Sazby z roku 2005 řádně oznámené Itálií podle čl. 108 odst. 3 SFEU nebudou zavedeny,
PŘIJALA TOTO ROZHODNUTÍ:
Článek 1
1. Státní podpora, kterou hodlá Itálie poskytnout na základě čl. 11 odst. 12 legislativního nařízení č. 35 ze dne 14. března 2005, změněného na zákon č. 80/2005 ze dne 14. května 2005, ve prospěch společností Portovesme Srl, Eurallumina Spa, ILA Spa a Syndial SpA, je neslučitelná s vnitřním trhem.
2. Z tohoto důvodu nemůže být podpora poskytnuta.
Článek 2
Státní podpora protiprávně poskytnutá Itálií v rozporu s čl. 108 odst. 3 SFEU na základě článku 1 nařízení předsedy vlády ze dne 6. února 2004 ve výši 12 845 892,82 EUR ve prospěch společnosti Portovesme Srl, ve výši 5 208 152,05 EUR ve prospěch společnosti Eurallumina SpA a ve výši 291 120,27 EUR ve prospěch společnosti ILA Spa je neslučitelná s vnitřním trhem.
Článek 3
1. Itálie zajistí, aby příjemci navrátili podporu uvedenou v článku 2, která jim byla vyplacena.
2. Částky, které mají být navráceny, zahrnují úroky za období ode dne, kdy byly dány příjemci k dispozici, do dne skutečného navrácení.
3. Úroky se vypočtou jako složený úrok v souladu s kapitolou V nařízení (ES) č. 794/2004.
4. Itálie s účinkem ode dne přijetí tohoto rozhodnutí zruší všechny budoucí platby podpory uvedené v článku 2.
Článek 4
1. Navrácení podpory uvedené v článku 2 se provede s okamžitým účinkem.
2. Itálie provede toto rozhodnutí ve lhůtě čtyř měsíců ode dne jeho oznámení.
Článek 5
1. Do dvou měsíců od oznámení tohoto rozhodnutí poskytne Itálie Komisi tyto informace:
a)
celkovou částku (jistina a úroky z vymáhané částky), kterou má příjemce navrátit;
b)
podrobný popis již přijatých a plánovaných opatření pro splnění tohoto rozhodnutí;
c)
doklady prokazující, že příjemci již bylo nařízeno podporu vrátit.
2. Itálie bude Komisi informovat o vývoji vnitrostátních opatření přijatých s cílem vykonat toto rozhodnutí až do úplného navrácení podpory uvedené v článku 2. Na žádost Komise Itálie neprodleně předloží informace o již přijatých a plánovaných opatřeních pro splnění tohoto rozhodnutí. Rovněž poskytne podrobné informace o částkách podpory a úroků, které již příjemce navrátil.
Článek 6
Toto rozhodnutí je určeno Italské republice.
V Bruselu dne 23. února 2011.
KOMMISSIONENS BESLUT
av den 23 februari 2011
om det statliga stöd som Italien har genomfört till förmån för Portovesme Srl, ILA SpA, Eurallumina SpA och Syndial SpA (statligt stöd C 38/B/04 (f.d. NN 58/04) och C 13/06 (f.d. N 587/05))
[delgivet med nr K(2011) 956]
(Endast den italienska texten är giltig)
(Text av betydelse för EES)
(2011/746/EU)
EUROPEISKA KOMMISSIONEN HAR ANTAGIT DETTA BESLUT
med beaktande av fördraget om Europeiska unionens funktionssätt, särskilt artikel 108.2 första stycket,
med beaktande av avtalet om Europeiska ekonomiska samarbetsområdet, särskilt artikel 62.1 a,
efter att i enlighet med nämnda artiklar ha gett berörda parter tillfälle att yttra sig (1) och med beaktande av dessa synpunkter, och
av följande skäl:
1. FÖRFARANDE
1.1 Stöd C 38/B/04
(1)
Genom en skrivelse av den 4 december 2003 fäste en advokatfirma, som företräder en av de klagande, kommissionens uppmärksamhet på en serie artiklar i italiensk press om den italienska regeringens avsikter att införa förmånliga eltariffer för utvalda företag belägna på Sardinien.
(2)
Eltarifferna infördes genom artikel 1 i ett dekret utfärdat av premiärministerns kansli den 6 februari 2004 (nedan kallat 2004 års dekret). Dekretet utfärdades för två särskilda ändamål: a) införa nya förmånliga eltariffer för företagen Portovesme Srl, ILA SpA och Eurallumina SpA och b) förlänga den befintliga förmånliga eltariffen för Alcoa Trasformazioni (en tillverkare av primäraluminium, nedan kallad Alcoa).
(3)
Genom skrivelser av den 22 januari 2004 och den 19 mars 2004 begärde kommissionen ytterligare upplysningar om dessa åtgärder. De italienska myndigheterna svarade genom skrivelser av den 9 februari 2004 och den 9 juni 2004. Italien lämnade ytterligare förtydliganden genom en skrivelse av den 20 september 2004.
(4)
Genom en skrivelse av den 16 november 2004 underrättade kommissionen Italien om sitt beslut att inleda förfarandet enligt artikel 108.2 i fördraget om Europeiska unionens funktionssätt (nedan kallat EUF-fördraget) avseende stödåtgärderna.
(5)
Kommissionens beslut om att inleda förfarandet har offentliggjorts i Europeiska unionens officiella tidning (2). Kommissionen uppmanade berörda parter att inkomma med sina synpunkter på stödåtgärderna i fråga.
(6)
Italien lämnade synpunkter genom skrivelser av den 4 februari 2005 och den 11 februari 2005.
(7)
Kommissionen mottog även synpunkter från andra berörda parter, inklusive tre av de företag som omfattades av åtgärderna och en konkurrent till Portovesme. Genom en skrivelse av den 22 mars 2005 översände kommissionen dessa synpunkter till Italien, som gavs tillfälle att bemöta dem. Italiens svar på synpunkterna mottogs genom en skrivelse av den 20 september 2005.
(8)
Den 29 oktober 2008 delades stöd C 38/04 upp i två delar, del A som omfattar Alcoa, och del B, som omfattar Portovesme, ILA och Euroallumina.
(9)
Den 19 november 2009 antog kommissionen ett slutligt negativt beslut rörande Alcoa och föreskrev återkrav av stödet (3).
1.2 Stöd C 13/06
(10)
Genom artikel 11.12 i lagdekret nr 35 av den 14 mars 2005, omvandlat till lag nr 80/2005 av den 14 maj 2005 om brådskande åtgärder inom ramen för handlingsprogrammet för ekonomisk, social och territoriell utveckling (nedan kallad lag 80/2005), förlängde de italienska myndigheterna den förmånliga eltariffen för Portovesme, ILA och Eurallumina till 2010 och utökade den förmånliga tariffen till att omfatta Syndial SpA, en klorproducent som också är belägen på Sardinien.
(11)
Genom en skrivelse av den 22 juli 2005 mottog kommissionen ett klagomål från ett företag som konkurrerar med Syndial. Samma företag lämnade in ytterligare synpunkter genom skrivelser av den 7 oktober 2005 och den 7 december 2005.
(12)
Italien anmälde åtgärden till kommissionen genom en skrivelse av den 23 november 2005 och lämnade kompletterande upplysningar genom en skrivelse av den 28 november 2005.
(13)
Kommissionen begärde ytterligare upplysningar genom en skrivelse av den 22 december 2005, som Italien lämnade genom en skrivelse av den 3 mars 2006.
(14)
Under tiden lämnade samma konkurrent till Portovesme som hade inkommit med synpunkter i ärende C 38/B/04 in klagomål på den nya åtgärden i en skrivelse daterad den 20 januari 2006.
(15)
Genom en skrivelse av den 26 april 2006 underrättade kommissionen Italien om sitt beslut att inleda det förfarande som anges i artikel 108.2 i EUF-fördraget med avseende på ändringarna och förlängningen av den särskilda tariffordning som införts genom lag nr 80/2005.
(16)
Genom en skrivelse av den 22 augusti 2006 begärde kommissionen ytterligare förtydliganden från Italien. Italien svarade genom en skrivelse av den 28 september 2006.
(17)
Kommissionens beslut om att inleda förfarandet har offentliggjorts i Europeiska unionens officiella tidning (4). Kommissionen uppmanade berörda parter att inkomma med sina synpunkter på åtgärderna i fråga.
(18)
Kommissionen mottog synpunkter från berörda parter, inklusive stödmottagarna, de två konkurrenterna till Portovesme och Syndial och en producent av förnybar energi. Genom en skrivelse av den 5 oktober 2006 översände kommissionen dessa synpunkter till Italien, som gavs tillfälle att bemöta dem. Italiens kommentarer mottogs genom en skrivelse av den 1 december 2006.
(19)
Italien lämnade kompletterande upplysningar genom skrivelser av den 16 april 2007, 10 maj 2007, 14 maj 2007 och 22 juni 2010.
1.3 Beslutets räckvidd
(20)
Detta beslut omfattar både de tariffer som infördes genom artikel 1 i 2004 års dekret för andra stödmottagare än Alcoa (nedan kallade 2004 års tariffer), och de tariffer som infördes genom artikel 11.12 i lag nr 80/2005 (nedan kallade 2005 års tariffer) och därefter förtydligades i ett beslut från den italienska energimyndigheten (Autorità per l’Energia Elettrica e il Gas - nedan kallad AEEG).
2. DETALJERAD BESKRIVNING AV ÅTGÄRDEN
2.1 De omtvistade tarifferna från 2004
(21)
Genom artikel 1 i 2004 års dekret utökades ”den [förmåns]behandling som avses i artikel 2 i dekret utfärdat av industri-, handels- och hantverksministeriet av den 19 december 1995 [nedan kallat Alcoa-dekretet] till att omfatta energiförsörjningen för tillverkning och förädling av aluminium, bly, silver och zink, begränsad till anläggningar som redan fanns när det aktuella dekretet trädde i kraft och som är belägna i öregioner som har otillräckliga eller obefintliga anslutningar till de nationella el- och gasnäten”.
(22)
Den förmånliga tariffen skulle vara tillfällig. Den skulle sluta gälla när anslutningarna till nationella el- och gasnät hade slutförts eller uppgraderats, och skulle under alla omständigheter sluta gälla den 30 juni 2007.
(23)
I praktiken innebar 2004 års dekret att den förmånliga tariff som aluminiumproducenten Alcoa redan omfattades av utökades till att omfatta tre energiintensiva företag belägna på Sardinien: Portovesme, en producent av zink, silver och bly (5), ILA, en producent av förädlade aluminiumprodukter och Eurallumina, en producent av aluminia (6).
(24)
På lagstiftningsnivå genomfördes förlängningen genom beslut (delibere) från AEEG.
(25)
Enligt AEEG:s beslut nr 110/04 skulle de förmånliga tarifferna endast tillämpas om anmälningsförfarandet fick ett positivt utslag. Efter instruktioner från premiärministerns kansli som angav att 2004 års dekret inte hade anmälts formellt enligt reglerna om statligt stöd, utan endast hade ”presenterats” för kommissionen inom ramen för en ”preliminär förfrågan”(indagine conoscitiva preliminare), genomförde AEEG 2004 års dekret genom beslut nr 148/04 (7).
(26)
Ordningen fungerade på så sätt att mottagarna erhöll kompensationsbetalningar enligt de villkor som fastställts i Alcoa-dekretet. För en given anläggning som omfattades av ordningen motsvarade kompensationsbeloppet skillnaden mellan det pris som betalats till det företag som försörjer anläggningen med el och det förmånspris som fastställts av staten, multiplicerat med anläggningens energiförbrukning. Metoden för att beräkna det förmånliga priset (eller ”förmånstariffen”) fastställdes i beslut CIP nr 15/1993. Priset var föremål för en indexeringsmekanism som baserades på variationen i de italienska kraftproduktionskostnaderna (nedan kallad Ct-komponenten). År 2004 varierade det förmånliga pris som tillämpades på de sardinska förmånstagarna mellan 26 och 35 euro per MWh.
(27)
Den administrativa förvaltningen av ordningen anförtroddes kompensationsfonden för elsektorn (Cassa Conguaglio per il Settore Elettrico) (8). I praktiken fungerade tariffsystemet på följande sätt. Stödmottagarna skickade in detaljerade månatliga uppgifter till kompensationsfonden om sin elförbrukning och de priser de hade betalat till sina elleverantörer. Därefter erhöll de kontantbetalningar från kompensationsfonden som beräknats enligt den metod som beskrivs ovan (9).
(28)
Medlen för subventionen erhölls genom en skatteliknande avgift som tas ut från alla italienska elkonsumenter genom A4-komponenten i standardtariffen för el (10).
(29)
Ordningen skulle ha slutat gälla den 30 juni 2007. Den upphörde dock att tillämpas på instruktion från AEEG kort efter det att kommissionen inledde det formella granskningsförfarandet i november 2004 (11).
(30)
De upplysningar som lämnats av Italien visar att Portovesme och Eurallumina mottog subventioner för el som förbrukats mellan april och oktober 2004 och att ILA mottog subventioner för el som förbrukats mellan april och september 2004. De sammanlagda utbetalningarna från kompensationsfonden till dessa tre företag enligt ordningen anges nedan (i euro).
Portovesme Srl
12 845 892,82
Eurallumina SpA
5 208 152,05
ILA SpA
291 120,27
2.2. De omtvistade tarifferna från 2005
(31)
Enligt artikel 11.12 i lag nr 80/2005 utökade de italienska myndigheterna ”den förmånsbehandling som avses i dekretet av den 19 december 1995 utfärdat av industri-, handels- och hantverksministeriet till att omfatta energiförsörjningen för tillverkning och förädling av aluminium, bly, silver och zink och för klorcykeln, med hänvisning till de priser som gäller för liknande försörjning på de europeiska marknaderna, men begränsad till anläggningar som redan fanns när det aktuella dekretet trädde i kraft och som är belägna på Sardinien och anslutna till högspänningsnätet. Förmånsbehandlingen ska vara föremål för ett långsiktigt åtagande som ska överenskommas mellan stödmottagarna, de sardiniska lokala myndigheterna och ansvariga ministerier”.
(32)
Genom lag nr 80/2005 återinfördes följaktligen den tariffordning som genomfördes 2004, genom vilken den förmånliga behandlingen av Alcoa utökades till att omfatta andra energiintensiva stödmottagare på Sardinien. I praktiken gällde lagen endast för Portovesme, ILA och Eurallumina, och för Syndial, en natriumhydroxidproducent som inte hade omfattats av förmånliga priser tidigare.
(33)
Det bör noteras att från 2005 och framåt var förmånspriset inte längre kopplat till den historiska tariff som ursprungligen fastställdes i Alcoa-dekretet från 1995, utan skulle nu fastställas oberoende av AEEG för att motsvara de genomsnittliga elpriser som betalades av stödmottagarnas konkurrenter på EU-marknaden (12). Priset uppdaterades årligen: enligt artikel 11.13 i lagen ”ska de tariffvillkor som avses i artiklarna 11 (13) och 12 gälla från och med den 1 januari 2005 och ska uppdateras av AEEG, som varje år ska höja de nominella värdena för tarifferna med 4 %, eller, om det sistnämnda värdet är högre, med den procentuella ökningen av det genomsnittliga grossistpriset på el på de största europeiska elbörserna, främst elbörserna i Amsterdam och Frankfurt”. I beslut nr 217/05 tolkade AEEG denna uppdateringsmekanism på ett sätt som var mer fördelaktigt för stödmottagarna, eftersom myndigheten fastställde att den årliga ökningen av tarifferna inte fick överskrida taket på 4 %.
(34)
I samma beslut fastställde AEEG de förmånliga priser som gällde för de olika industrierna för år 2005 enligt följande:
Industrier som är berättigade till förmånliga tariffer
Förmånspris
euro/MWh
Aluminiumförädling
50
Bly och zink
23
Aluminiumtillverkning
27
Klorcykeln
27
(35)
Precis som 2004 års tariffer skulle tarifferna för 2005 finansieras genom en skatteliknande avgift som tas in av alla slutanvändare av el genom standardeltariffens A4-komponent. Förvaltningen av de finansiella flödena i systemet anförtroddes än en gång till kompensationsfonden.
(36)
Rätten att omfattas av tariffen knöts till villkoret att stödmottagarna skulle göra produktiva investeringar på Sardinien enligt industriplaner som skulle inlämnas till de regionala myndigheterna. Portovesme åtog sig till exempel att investera i egenproducerad el eller delta i byggandet av nya kraftverk.
(37)
Italien anmälde artikel 11.12 i lag nr 80/2005 i enlighet med artikel 108.3 i EUF-fördraget. Betalningen av 2005 års tariffer förutsatte att kommissionen godkände ordningen. Tarifferna för 2005 har följaktligen inte genomförts.
2.3 Förfaranden vid nationella domstolar
(38)
Solvay Chimica Italia och Solvay Chimica Bussi SpA, som är verksamma inom klorcykeln och är belägna utanför Sardinien, väckte talan vid den regionala administrativa domstolen i Lombardiet (14) och bestred de beslut som fattats av AEEG i genomförandet av artikel 11.12 i lag nr 80/2005 på grund av att de innebar beviljande av olagligt statligt stöd och dessutom utgjorde en överträdelse av andra bestämmelser i italiensk lag (15). Den 27 november 2006 sköt domstolen upp förhandlingarna i avvaktan på att den undersökning som inletts av kommissionen i ärende C 13/2006 skulle avslutas.
2.4 Kombination med tidigare oförenligt stöd - Deggendorf
(39)
Efter det att domstolsförhandlingarna inletts uppgav Italien att Eurallumina inte hade återbetalat det oförenliga stöd som var föremål för ärende C 80/01 (stöd till aluminiumtillverkning) (16), men att de sardinska myndigheterna den 8 maj 2006 enligt företaget hade utfärdat ett återbetalningskrav med avseende på denna åtgärd.
3. BESLUT ATT INLEDA FÖRFARANDET ENLIGT ARTIKEL 108.2 I EUF-FÖRDRAGET
(40)
Kommissionens beslut att inleda det formella granskningsförfarandet baserades på nedan angivna grunder.
3.1 Stöd C 38/B/04
(41)
I sitt beslut om att inleda det formella granskningsförfarandet (17) övervägde kommissionen om det kunde vara så att 2004 års tariffer för Portovesme, ILA och Eurallumina inte kunde anses utgöra statligt stöd eftersom de liknade de förmånliga tariffer som beviljats Alcoa 1996, som enligt kommissionens beslut av den 4 december 1996 (nedan kallat Alumix-beslutet) inte utgjorde statligt stöd (18).
(42)
Kommissionen konstaterade att den nya tariffen verkade skilja sig från Alumix-tariffen i det att Alumix-tariffen hade beviljats direkt av det italienska elmonopolet Enel, medan den nya tariffen innebar selektivt stöd från staten för att kompensera för skillnaderna mellan ett marknadspris som stödmottagarna avtalat med sina elleverantörer och det förmånliga pris som fastställts 1996. Kommissionen drog slutsatsen att 2004 års dekret inte bara innebar att en befintlig åtgärd som inte utgjorde statligt stöd utökades till att omfatta nya mottagare, utan att ett nytt system infördes till förmån för de tre berörda företagen, med en finansiell mekanism som skiljde sig stort från Alumix-tariffen.
(43)
I beslutet om att inleda det formella granskningsförfarandet kategoriserade kommissionen de tariffer som infördes genom 2004 års dekret som driftsstöd och bedömde huruvida ett sådant stöd kunde godkännas enligt riktlinjerna för statligt regionalstöd (nedan kallade riktlinjerna för regionalstöd) (19), eftersom Sardinien var ett stödområde enligt artikel 107.3 a i EUF-fördraget fram till slutet av 2006. Kommissionen uttryckte tvivel rörande möjligheten att godkänna stödet på den grunden, eftersom ett särskilt stöd av det slaget som beviljas ett begränsat antal företag inte nödvändigtvis främjar den regionala utvecklingen.
(44)
Dessutom ifrågasatte kommissionen om åtgärden kunde leda till att den skattebelastning som tillämpas på el skulle sjunka. En sådan minskning borde i så fall ha sin rättsliga grund i rådets direktiv 2003/96/EG av den 27 oktober 2003 om en omstrukturering av gemenskapsramen för beskattning av energiprodukter och elektricitet (20).
3.2 Stöd C 13/06
(45)
I sitt beslut av den 27 april 2006 om att inleda det formella granskningsförfarandet klassificerade kommissionen 2005 års tariffordning som nytt driftsstöd.
(46)
Kommissionen bedömde huruvida den förmånliga tariffen kunde godkännas som regionalt driftsstöd enligt riktlinjerna för regionalstöd, eftersom Sardinien var ett stödområde enligt artikel 107.3 a i EUF-fördraget fram till slutet av 2006.
(47)
Trots att Italien vidhöll att de höga elpriserna på Sardinien utgjorde en nackdel för utvecklingen på ön konstaterade kommissionen att Italien inte hade kunnat bevisa att priserna var betydligt högre på Sardinien, varken i genomsnitt eller särskilt för energiintensiva användare (21). Kommissionen påpekade att överkapaciteten i elproduktionen på Sardinien endast kunde ha effekten att uppmuntra elproducenterna att sälja el till lägsta möjliga pris fram till dess att de kunde exportera elkraft från Sardinien när anslutningsprojekten hade slutförts, vilket planerades till 2010.
(48)
Inte heller förklarade Italien varför högre priser utgjorde en regional nackdel eller hur tariffen bidrog till den regionala utvecklingen. Kommissionen var därför tveksam till om stödet var nödvändigt.
(49)
Kommissionen hyste också tvivel om huruvida ett sådant särskilt stöd var proportionellt mot de regionala nackdelarna, särskilt med tanke på att den metod som användes för att beräkna det förmånliga priset inte hade några kopplingar till de priser som tillämpades i övriga delar av Italien, utan grundades på genomsnittliga priser som energiintensiva användare betalar i Europa.
(50)
Kommissionen konstaterade att åtgärdens varaktighet överskred fem år, vilket vanligen är den längsta period som regionalt driftsstöd får beviljas för, och att stödet inte var avtagande i reella termer, med tanke på det tak på 4 % som satts för höjningar av tariffen.
(51)
I fråga om den period som omfattas av riktlinjerna för statligt regionalstöd för 2007-2013 (22) noterade kommissionen att Sardinien då skulle upphöra att vara berättigat till regionalstöd enligt artikel 107.3 a i EUF-fördraget, särskilt driftsstöd. Kommissionen ansåg att en övergångsperiod på två år kunde godkännas enligt riktlinjerna för linjär avveckling av befintliga ordningar för driftsstöd, men att det inte verkade lämpligt att tillåta att nytt driftsstöd införs för några månader med en planerad avveckling, särskilt med tanke på de tvivel som uttryckts och stödets snedvridande karaktär.
(52)
Slutligen uttryckte kommissionen tvivel rörande möjligheten att godkänna den förmånliga tariffen för Portovesme, ILA, Eurallumina och Syndial, varken som regionalstöd eller på andra grunder som Italien i alla händelser hade underlåtit att ange.
(53)
När det gällde Eurallumina konstaterade kommissionen att företaget ännu inte hade återbetalat det olagliga och oförenliga statliga stöd som företaget hade mottagit (23), och att det enligt regeln i Deggendorf-målet (24) följaktligen inte fick motta stöd enligt någon ny åtgärd.
4. SYNPUNKTER FRÅN BERÖRDA PARTER
4.1 Ärende C 38/B/04
(54)
Kommissionens uppmaning om att lämna synpunkter på beslutet från 2004 om att inleda djupgående granskningsförfaranden besvarades av den ursprungliga klaganden, flera av stödmottagarna (Portovesme, Eurallumina och Alcoa) samt andra berörda parter. Här sammanfattas endast de synpunkter som är relevanta för den förmånliga tariffen för Portovesme, ILA och Eurallumina. De synpunkter som lämnats av Alcoa tas inte med, eftersom de behandlas utförligt i det slutliga beslutet som specifikt rör det företaget (25).
4.1.1 Synpunkter från Portovesme
(55)
Portovesme hävdade att den förmånliga tariffen var avsedd att avhjälpa ett marknadsmisslyckande, dvs. den nyligen avreglerade sardinska elmarknadens oförmåga att erbjuda konkurrenskraftiga priser beroende på de dominerande aktörernas betydande marknadsinflytande. Portovesme hävdade att Enel och Endesa (vars elproduktionstillgångar på Sardinien därefter såldes till E.ON) bildade ett duopol och på ett konstgjort sätt höll elpriserna på Sardinien i linje med de genomsnittliga italienska priserna när de sardinska priserna i stället borde vara mycket lägre, särskilt för stora elkonsumenter med tanke på överkapaciteten i elproduktionen, vilket i sin tur borde uppmuntra elproducenterna att sälja till konkurrenskraftiga priser.
(56)
Portovesme bestred att det förmånliga pris som företaget åtnjöt motsvarade det pris som företaget skulle ha fått under normala marknadsförhållanden, dvs. om elmarknaden fungerade på ett korrekt sätt.
(57)
Enligt Portovesme innebar de kompensationsbetalningar som mottagits från kompensationsfonden (som uppgick till 37 euro per MWh) att det pris som betalats av Portovesme rättade sig efter de elpriser som betalas av företagets konkurrenter. Priserna snedvrider därför inte konkurrensen eftersom alla zinkproducenter i EU betalar motsvarande priser och åtgärden endast kompenserade för den konkurrensnackdel som företaget led till följd av Sardiniens strukturella problem (inklusive avsaknad av naturgas).
(58)
Metaller som zink, aluminium och bly är basprodukter som det bara finns ett världspris för, vilket fastställs på London Metal Exchange. De lokala produktionskostnadernas variationer syns inte i form av skillnader i världspriset. Enligt Portovesme är företagets produktionsvolym av zink så liten (mindre än 1 % av världsproduktionen) att den inte har någon möjlighet att påverka världspriserna.
(59)
Portovesme hävdar att utan tariffen måste företaget stänga sin anläggning, men en nedläggning skulle inte gynna andra zinkproducenter i EU eftersom de inte har kapacitet för att öka produktionen, och luckan skulle täckas genom import från tredjeländer. Portovesme sluter därför sig till att den förmånliga tariffen inte påverkar konkurrensen eller handeln inom EU.
(60)
Enligt Portovesme omfattade kompensationsbetalningarna från kompensationsfonden dessutom inte statliga medel, eftersom kompensationsfonden endast omfördelar privata medel från slutanvändare av el.
(61)
Portovesme konstaterade att eluttag av energiintensiva industrier är viktigt för att garantera en säker och kontinuerlig elförsörjning på Sardinien och för att undvika ineffektivitet i elproduktionen, vilket leder till högre elkostnader för slutanvändarna.
(62)
Avslutningsvis påpekar företaget att om det måste stänga sin anläggning skulle konsekvenserna för Sardiniens produktionsbas bli mycket allvarliga, eftersom 790 direkta arbetstillfällen och 500 indirekta arbetstillfällen skulle förloras.
4.1.2 Synpunkter från Eurallumina
(63)
Eurallumina hävdade att kostnaderna för aluminiumproduktion är högre i Europa än i andra regioner i världen, vilket främst beror på högre el- och bränslekostnader och på kostnaden för att transportera bauxit (26). De högre kostnaderna kan inte tas ut i form av högre priser eftersom priset på aluminium sätts av London Metal Exchange och enskilda producenter därför inte har något inflytande över det. Den europeiska aluminiumproduktionen har därför en konkurrensnackdel jämfört med övriga världen.
(64)
Förutom de allmänna problem som påverkar europeiska aluminiumraffinaderier hänvisade Eurallumina även till särskilda problem på Sardinien som förhindrar de lokala företagen från att dra fördel av avregleringen av elmarknaden, särskilt de dominerande aktörernas betydande marknadsinflytande (se Portovesmes synpunkter i skäl 55). Eurallumina hävdade också att avsaknaden av naturgas utgör en särskild nackdel för aluminiumproduktionen på Sardinien, eftersom de stora mängder ånga som krävs för processen måste produceras genom användning av dyrare tjock eldningsolja.
(65)
Enligt Eurallumina ledde elproducenternas marknadsinflytande på Sardinien efter avregleringen till en höjning av elpriserna. Utan tariffen skulle Eurallumina ha behövt betala 65,95 euro per MWh för sin elförsörjning, jämfört med det belopp på 44 euro per MWh som företaget betalade före avregleringen. Genom 2004 års tariff sänktes priset till 35 euro per MWh.
(66)
Precis som Portovesme hävdade Eurallumina att om företaget tvingas lägga ned skulle andra producenter av aluminiumoxid i EU inte kunna ta över eftersom de redan arbetade till maximal kapacitet, och luckan skulle täckas genom import från tredjeländer. En stängning skulle leda till att 400 direkta arbetstillfällen och 250 indirekta arbetstillfällen förloras (27). Med tanke på att Eurallumina är den enda leverantören av aluminiumoxid till Alcoas smältverk ansåg företaget att en stängning av dess anläggning för aluminiumoxid även kunde riskera Alcoas verksamhet på Sardinien.
(67)
Eurallumina ansåg därför att den tariff som infördes genom 2004 års dekret var nödvändig till dess att ny infrastruktur byggs som kommer att avhjälpa de viktigaste faktorerna i den konkurrensnackdel som påverkar den sardinska industrin.
4.1.3 Synpunkter från andra berörda parter
(68)
En konkurrent till Portovesme - samma företag som hade uppmärksammat kommissionen på detta ärende från början - skrev återigen till kommissionen efter det att det formella granskningsförfarandet hade inletts. Företaget lämnade en analys av 2004 års förmånliga tariff, där man drog slutsatsen att tariffen utgör olagligt statligt stöd. Företaget ansåg att den omtvistade tariffordningen var helt annorlunda utformad än den Alumix-tariff som beviljats Alcoa, och att det därför var omöjligt att inte betrakta tariffen som statligt stöd. Stödet måste anses vara oförenligt med den gemensamma marknaden, eftersom det varken kunde godkännas som regionalt driftsstöd eller som omstruktureringsstöd.
(69)
Solvay Chimica Italia och Solvay Chimica Bussi, som är verksamma inom industrin för natriumhydroxid, lämnade synpunkter på 2004 års tariff i juli 2005, efter det att tidsfristen på en månad för att inkomma med synpunkter på beslutet att inleda det formella granskningsförfarandet hade löpt ut. Trots förseningen begärde dessa företag att betraktas som berörda parter. De ansåg att både 2004 års tariff och 2005 års tariff utgjorde olagligt och oförenligt statligt stöd.
4.1.4 Synpunkter från Italien
(70)
Italien hävdar att elmarknaden i EU ännu inte är fullt konkurrensutsatt, vilket även kommissionen har medgett i sin fjärde årsrapport om genomförandet av den inre marknaden för gas och el (28). Företagen, särskilt energiintensiva företag, kan inte fritt välja leverantörer och handla el på jämförbara villkor i de olika medlemsstaterna. Dessa svårigheter har inte med företagen i sig att göra, utan är resultatet av de strukturella bristerna på energimarknaderna. Den rådande situationen på EU:s energimarknad inverkar negativt på energiintensiva användares förmåga att konkurrera fritt på produktmarknaderna.
(71)
Trots avreglering av sektorn finns det i Italien strukturella brister, såsom otillräckliga anslutningar mellan de olika delarna av de nationella näten och en koncentrerad marknadsstruktur. Under dessa omständigheter har avregleringen inte lett till bättre priser för energiintensiva användare. Problemen är särskilt markanta på Sardinien, där anslutningarna är begränsade.
(72)
Italien hävdade därför att en särskild tariffordning som återspeglar efterfrågeprofilerna bör anses vara motiverad som en regleringsåtgärd för att simulera de mekanismer som skulle fungera på en fullt konkurrensutsatt marknad. Italien hävdar att åtgärden återställer de gemensamma spelreglerna mellan energiintensiva företag med verksamhet i olika medlemsstater och undanröjer de geografiska nackdelar som påverkar företag som är etablerade på Sardinien. Ordningen föregriper de förväntade effekterna av avregleringsprocessen. Enligt Italien genomförs liknande åtgärder i andra medlemsstater, där energiintensiva användare omfattas av reglerade eltariffer.
(73)
Enligt Italien hade 2004 års dekret ytterligare två syften, för det första att stödja sysselsättningen på Sardinien, som är koncentrerad till metallsektorn, och för det andra att upprätthålla en tillräcklig efterfrågan på el på Sardinien, där det råder överkapacitet.
(74)
Italien hävdade att den nya tariffordningen i själva verket motsvarar Alumix-tariffen, som enligt kommissionen inte utgjorde statligt stöd. Skillnaderna mellan den gamla och den nya ordningen gäller endast den nya ”tariffstruktur” som krävs med anledning av avregleringen av energimarknaden.
(75)
Italien hävdade att tariffordningen inte utgör statligt stöd. Vad beträffar inblandning av statens medel vidhåller Italien att tariffordningen är fullt förenlig med den ordning som domstolen i målet PreussenElektra förklarade vara fri från inblandning av statliga medel (29). Kompensationsfonden agerar som ett tekniskt redovisningsorgan för ordningen och kan inte fritt disponera de finansiella medel som den hanterar. Det faktum att AEEG och finansministeriet utövar kontroll över kompensationsfondens verksamhet betyder inte att staten fritt kan disponera dessa medel. Enligt Italien har tariffmekanismen finansierats uteslutande med privata medel.
(76)
Italien hävdade vidare att tariffen inte påverkar handeln inom unionen och inte kan snedvrida konkurrensen eftersom det finns ett världspris för produkterna, som utgörs av basvaror (se synpunkterna från Portovesme, skäl 55 ovan). Dessutom hade varken EU:s eller Italiens produktion kunnat hålla takten med den ökande efterfrågan på de berörda metallerna. År 2005 täckte den inhemska produktionen endast 12 % av Italiens efterfrågan på aluminium, 55 % av landets efterfrågan på zink och 80 % av efterfrågan på bly. Produktionsunderskottet för dessa metaller förvärras dessutom både i EU och Italien, och efterfrågan tillgodoses i allt större utsträckning genom import från tredjeländer. Om metallindustrin upphör i Italien kan ingen ny italiensk eller EU-baserad aktör ersätta den kapacitet som stängts ned i Italien, eftersom EU-anläggningarna redan fungerar på full kapacitet och ingen befintlig producent eller ny aktör skulle vara intresserad av att öka sin kapacitet eftersom det på lång sikt är osäkert huruvida det i framtiden finns tillgång till förmånlig energi. Upprätthållandet i Italien av denna produktionskapacitet skadar följaktligen inte konkurrenterna. Eftersom den förmånliga tariffen inte är lägre än de genomsnittliga elpriser som betalas av företagets konkurrenter uppmuntrar den inte export från Sardinien till andra medlemsstater.
(77)
Italien hävdade att även om kommissionen skulle sluta sig till att åtgärden faktiskt utgör statligt stöd kan tariffen anses vara förenlig med den inre marknaden som regionalt driftsstöd, vilket är tillåtet i Sardiniens fall i enlighet med undantaget i artikel 107.3 a i EUF-fördraget.
(78)
Enligt Italien utgör bristerna på elmarknaden på Sardinien (marknadskoncentration, dåliga anslutningar och överkapacitet i elproduktionen) samt avsaknaden av gasinfrastruktur en regional nackdel som tariffen är avsedd att avhjälpa.
(79)
Elpriserna i Italien är 38 % högre än EU-genomsnittet för energiintensiva användare. Detta skapar ett konkurrensproblem, som i Sardiniens fall förvärras av bristerna på den lokala elmarknaden och avsaknaden av tillgång till naturgasnätet.
(80)
Italien hävdade att åtgärden bidrar till den regionala utvecklingen eftersom metallindustrin i stor utsträckning bidrar till ekonomin och sysselsättningen på Sardinien. Metallindustrin står för 12 % av den anställda arbetskraften och för 12,2 % av den regionala BNP inom tillverkningen. Tariffen har följaktligen positiva följder för sysselsättningen och upprätthållandet av den sociala och ekonomiska strukturen på ön.
(81)
Enligt Italien är tariffen proportionerlig mot de nackdelar som stödmottagarna ställs inför, eftersom den endast justerar de elpriser som betalas av de sardinska producenterna till de genomsnittliga priser som betalas av deras konkurrenter i EU.
(82)
Tariffen är också kortfristig och av övergångskaraktär, eftersom den förväntas upphöra vid slutförandet av infrastrukturprojekten för att förbättra anslutningen till el- och gasnäten (de nya Sapei-kablarna och Galsi-gasledningen) (30).
(83)
Enligt Italien är åtgärden även avtagande eftersom förmånspriset indexeras på grundval av variationerna i bränslepriserna, och endast kan öka eller förbli oförändrat.
4.2 Ärende C 13/06
4.2.1 Synpunkter från Portovesme
(84)
Portovesme ansåg att 2005 års tariffer inte snedvrider konkurrensen, att de är nödvändiga för att säkra överlevnaden för de berörda industrierna och att de kan anses förenliga som regionalstöd. Företagets arguments liknar de synpunkter som har framförts av Italien, till vilka det hänvisas (se skälen 87-104).
4.2.2 Synpunkter från Eurallumina
(85)
Även Eurallumina ansåg att 2005 års tariffer inte snedvrider konkurrensen, att de är nödvändiga för att säkra överlevnaden för de berörda industrierna och att de kan anses förenliga som regionalstöd. Företagets arguments liknar de synpunkter som har framförts av Italien, till vilka det hänvisas.
4.2.3 Synpunkter från andra berörda parter
(86)
De två konkurrenter till Portovesme och Syndial som hade inkommit med synpunkter i ärende C 38/B/04 lämnade synpunkter även på detta ärende. Båda hävdade att den omtvistade åtgärden utgör driftsstöd som bör anses som oförenligt med den inre marknaden.
4.2.4 Synpunkter från Italien
(87)
Italien hävdade att 2005 års tariffer skiljer sig stort från de tariffer som genomförts 2004, eftersom de nu uppfyllde kraven i riktlinjerna för regionalstöd.
(88)
Enligt Italien kan tarifferna vid en ytlig bedömning klassificeras som driftsstöd, men de ingår i en uppsättning av åtgärder avsedda att främja den regionala utvecklingen på Sardinien. Italien uppmärksammade särskilt den nära kopplingen mellan tarifferna och det åtagande om att göra långsiktiga investeringar som stödmottagarna måste ingå. Bestämmelsen om att genomförandet av åtgärden förutsätter ett godkännande från kommissionen vittnar enligt Italien på åtgärdens karaktär av regionalstöd.
(89)
Det samförståndsavtal (protocollo d’intesa) som ingåtts mellan regionen och stödmottagarna är grundpelaren i strategin. Samförståndsavtalet innehåller följande villkor:
a)
Produktionsinvesteringar som beskrivs i de industriplaner som lämnats av stödmottagarna.
b)
Ett snabbt godkännande av energianslutningsinfrastruktur som ger stödmottagarna tillgång till energi till konkurrenskraftiga priser (Galsi-gasledningen och Sapei-kablarna).
c)
Tilldelning av en integrerad koncession för utvinning av Sulcis-kolgruvan och anläggande/drift av ett nytt koleldat kraftverk avsett att förse stödmottagarna med energi.
d)
De förmånliga tarifferna.
(90)
Italien ansåg att tarifferna bör betraktas som ett politiskt instrument avsett att skydda sektorer som hotas av höga energipriser, och som annars skulle omlokaliseras utanför Italien och EU till följd av den aggressiva konkurrensen från företag utanför EU med lägre produktionskostnader. Syftet var att tarifferna skulle tillämpas till dess att den planerade infrastrukturen slutförts och en konkurrensutsatt inre marknad för energi inrättats. Åtgärden är i linje med tanken bakom regionalstöd eftersom den främjar ekonomisk tillväxt och sysselsättning på en ö där den energiintensiva industrin har en konkurrensnackdel, inte bara till följd av den bristande avregleringen av elmarknaden, utan även på grund av exceptionella infrastrukturbrister på Sardinien när det gäller anslutningen till de nationella el- och gasnäten.
(91)
Som stöd för denna integrerade strategi citerade Italien den första rapporten från högnivågruppen för konkurrenskraft, energi och miljö (31), där man fann att avregleringen av energisektorn inte hade gett tillfredsställande resultat, att bättre anslutningar var nödvändiga och att långsiktiga försörjningsavtal med förutsägbara priser eller partnerskap mellan kunder och elleverantörer är önskvärt. Italien hävdade att de åtgärder som planerades för Sardinien låg i linje med detta, men att kortsiktiga åtgärder som tarifferna också behövdes för att säkra den sardinska industrins konkurrenskraft och garantera dess överlevnad till dess att de planerade investeringarna har genomförts och de strukturella problemen har lösts.
(92)
Italien hävdade att det inte går att jämföra de elpriser som betalas av de sardinska stödmottagarna med de genomsnittliga elpriser som betalas av jämförbara företag på det italienska fastlandet, eftersom energiintensiva företag köper el via bilaterala avtal som inte är offentliga. Enligt Italien är det fel av kommissionen att göra en jämförelse baserad på priser som registrerats på energibörser, eftersom företagen endast handlar in en marginell del av sin energiförsörjning på börser.
(93)
Enligt Italien är priser som förhandlats fram genom bilaterala avtal endast gynnsamma för konsumenterna om de fritt kan välja leverantörer och köpa el som producerats med konkurrenskraftiga tekniker. Detta är inte möjligt på Sardinien, där kraftverken inte kan producera billig el eftersom det inte finns tillgång till naturgas. Dessutom hindras investeringar i modern elproduktion av den begränsade elanslutningen, som gör det omöjligt att exportera el. Andra faktorer som spelar in är marknadskoncentration och den roll som dominerande aktörer spelar.
(94)
Under dessa omständigheter är det enligt Italien motiverat att tillämpa tariffer som stabiliserar elpriserna till dess att effektivare konkurrens uppnås på elmarknaden. Italien hävdade återigen att de förmånliga tarifferna simulerar mekanismer som skulle fungera på en fullt konkurrensutsatt marknad.
(95)
När det gäller överkapaciteten i elproduktionen, som fick kommissionen att tvivla på att elpriserna på Sardinien är högre än på det italienska fastlandet (eftersom överkapacitet snarare skulle uppmuntra elproducenterna att sälja till konkurrensutsatta priser till stora förbrukare - se skäl 47), framförde Italien följande argument. Den sardinska överkapaciteten i elproduktionen kan inte leda till lägre priser för konsumenterna eftersom överkapaciteten i just detta fall beror på begränsade anslutningar, vilket gör att det är nödvändigt att ha en mycket stor elreserv för att kunna trygga kontinuiteten i elförsörjningen på ön (32). Eftersom reserven i alla händelser ersätts via avgifter som tas ut av alla slutanvändare av el, har elproducenterna inget intresse av att sälja den el som produceras genom denna lediga kapacitet till mer konkurrenskraftiga priser.
(96)
Enligt Italien är åtgärden proportionerlig eftersom det pris som fastställts av AEEG för 2005 (se skäl 34) motsvarar det genomsnittliga pris som betalas i EU av stödmottagarnas konkurrenter och som beräknas objektivt av myndigheten. Italien påpekade också att i medlemsstater med reglerade tariffer betalade stora industrikonsumenter så låga priser som 25 euro per MWh för sin elförsörjning under 2005.
(97)
Italien bestred därför de uppgifter som lämnats av klagandena. Enligt Italiens åsikt är uppgifterna metodiskt felaktiga, eftersom de genomsnittliga elpriser som betalas av stödmottagarnas konkurrenter i EU överskattas.
(98)
Enligt Italien är ordningens varaktighet på sex år i stället för fem motiverad av behovet av att invänta slutförandet av energiinfrastrukturen.
(99)
Italien hävdade också att kravet på avtagande uppfylls. Tarifferna är avtagande eftersom de justeras enligt ett viktat genomsnitt av variationerna på elbörserna i Amsterdam och Frankfurt och endast kan öka, inte minska.
(100)
Tarifferna kopplas till prisvariationerna på elbörserna eftersom detta enligt Italien är ett objektivt riktmärke som i stort sett är representativt för tendenserna i energipriserna. Italien vidhöll emellertid att de faktiska prishöjningarna för energiintensiva användare i EU i allmänhet är avsevärt lägre än de höjningar som registreras på börserna eftersom sådana användare betalar priser som fastställts genom bilaterala avtal eller av staten om tarifferna är reglerade, och att dessa priser är mindre benägna att variera.
(101)
Italien ansåg att den årliga ökning på 4 % som tillämpas på de sardinska tarifferna är i linje med de ökningar av energipriserna som tillämpas på deras direkta EU-konkurrenter.
(102)
Italien påpekade vidare att det i EU finns åtgärder med motsvarande följder som de omtvistade förmånliga tarifferna och hävdade att alla åtgärder bör bedömas på samma sätt, oavsett form, eftersom det gemensamma målet är att garantera överlevnaden för energiintensiva industrier i EU och förebygga att de omlokaliseras utanför det nationella territoriet.
(103)
Trots att Sardinien från 2007 och framåt inte längre omfattas av bestämmelserna om regionalt driftstöd hävdade Italien att riktlinjerna för regionalstöd innehåller bestämmelser om avveckling av befintliga ordningar vid den tidpunkt då en region upphör att vara berättigad till undantaget i enlighet med artikel 107.3 a i EUF-fördraget. Kommissionen kunde därför fortfarande godkänna åtgärden enligt 2007 års riktlinjer för regionalstöd. I alla händelser hävdade Italien att den omtvistade åtgärden inte bör betraktas som ordinarie driftsstöd.
(104)
Italien hävdade återigen att tarifferna inte påverkar handeln mellan medlemsstaterna på grundval av de argument som redan angetts med avseende på aluminium, zink och bly i skäl 76. Italien vidhöll att samma resonemang gäller för den kemiska industrin. Italien påpekade vidare att importen 2003 av kemiska produkter till Italien var större än exporten och att EU:s och Italiens produktion hade rasat sedan 2001. Med särskild hänvisning till PVC, som är den huvudsakliga tillämpningen för klor, påpekade Italien att det finns ett produktionsunderskott i landet. År 2002 producerades endast 470 000 ton PVC i landet, medan förbrukningen uppgick till 970 000 ton.
5. BEDÖMNING AV ÅTGÄRDEN
5.1 Förekomst av statligt stöd enligt artikel 107.1 i EUF-fördraget
(105)
En åtgärd utgör stöd i den mening som avses i artikel 107.1 i EUF-fördraget om den uppfyller följande villkor: a) den medför en fördel för mottagaren, b) den beviljas av staten eller med statliga medel, c) den är selektiv och d) den påverkar handeln inom unionen och hotar att snedvrida konkurrensen inom EU.
5.1.1 Förekomsten av en fördel
(106)
Inom ramen för tariffordningarna 2004 och 2005 ingrep staten för att subventionera det elpris som stödmottagarna förhandlat fram med sina leverantörer. År 2004 skulle Portovesme till exempel enligt det bilaterala leveransavtal som gällde vid tidpunkten och utan kompensationsbetalningar ha betalat 63 euro per MWh (33) och Eurallumina 65,95 euro per MWh. Dessa siffror har lämnats av Italien och stödmottagarna själva och bestrids därför inte.
(107)
Enligt uppgifter som lämnats av Italien översteg det elpris som Syndial förhandlat fram 2005 med sin leverantör 60 euro per MWh, medan tariffen skulle sänka priset till 27 euro per MWh. Syftet med de två åtgärderna var att staten skulle ersätta stödmottagarna för de extrakostnader de hade ådragit sig för att köpa el på Sardinien jämfört med de genomsnittliga priser som betalas av deras EU-konkurrenter.
(108)
Portovesme hävdar att det förmånliga priset motsvarar det pris som skulle råda på en helt konkurrensutsatt marknad och att det därför inte föreligger en fördel. Kommissionen har redan avvisat det resonemang som framförs i Alcoa-ärendet, som rörde praktiskt taget identiska tariffer. Vid bedömningen av förekomsten av en fördel har varken unionens domstolar eller kommissionen någonsin beaktat hur situationen skulle se ut på en hypotetisk, bättre fungerande marknad. De villkor som råder på de aktuella berörda marknaderna används genomgående som referens (34).
(109)
Dessutom innebär detta argument att om en marknad inte fungerar korrekt så kan en medlemsstat sätta priser som simulerar villkoren vid effektiv konkurrens (se Italiens kommentar i skäl 72).
(110)
Detta resonemang kan inte godtas eftersom det strider mot den fastställda principen i unionens rättspraxis enligt vilken ”den omständigheten att en medlemsstat genom ensidiga åtgärder försöker anpassa konkurrensvillkoren i en viss näringssektor till de villkor som gäller i andra medlemsstater inte kan frånta dessa åtgärder deras karaktär av stöd” (35). Kommissionen anser att denna princip även kan tillämpas på situationer där en medlemsstat försöker anpassa konkurrensvillkoren till de villkor som råder på en fullt konkurrensutsatt marknad.
(111)
Om man följer detta förslag så skulle ytterligare stöd som beviljas av en medlemsstat för att kompensera skillnaden mellan ett fritt förhandlat pris mellan två marknadsaktörer och det teoretiska pris som eventuellt kunde ha förhandlats fram i en fullt konkurrensutsatt situation inte utgöra statligt stöd. Detta skulle omintetgöra själva syftet med övervakning av statligt stöd.
(112)
Italien hävdar dock att dess tariffer är exakt likadana som Alumix-tariffen, som enligt kommissionen inte utgjorde statligt stöd (se skäl 74), och att även dessa tariffer bör anses som fria från stöd.
(113)
Kommissionen påpekar emellertid att den situation som den tog ställning till i Alumixärendet såg helt annorlunda ut. I fråga om Alumix beviljades tariffen av Enel, som på den tiden var ett helstatligt monopol, på en elmarknad som ännu inte hade avreglerats (36). I en sådan situation måste kommissionen avgöra om Enel sålde till ett konstgjort lågt pris eller agerade som en rationell aktör i en marknadsekonomi. Eftersom Enel hade monopol på produktion och leverans av el fanns det inget konkurrensutsatt marknadspris som kommissionen kunde jämföra med för att bedöma förekomsten av en fördel. Kommissionen använde därför en metod för att fastställa det lägsta teoretiska marknadspris som en rationell leverantör skulle vara beredd att bevilja sin ”bästa kund”.
(114)
Denna metod kan dock inte tillämpas i en situation där slutanvändarna förhandlar om priserna med elleverantörer på en avreglerad marknad och sedan subventioneras med kompensationsbetalningar i efterhand. Därför är den analys som fördes i Alumix-beslutet och kommissionens slutsatser i det ärendet uppenbart helt irrelevanta, vilket också framfördes i förstainstansrättens utslag som godkände beslutet att inleda det formella granskningsförfarandet i Alcoa-ärendet (37) (punkt 132 i domen).
(115)
Kontrollen av marknadsekonomins funktion är inte tillämplig i föreliggande ärende. Ståndpunkten skulle behöva bedömas mot bakgrund av kontrollen av marknadsekonomins funktion om staten säljer el till de berörda företagen, antingen direkt eller genom ett statsägt företag, vilket den gjorde i Alumixärendet. Men i det här fallet levereras elen av privata företag. Därför finns det inget behov, vilket förelåg i Alumixärendet, av att undersöka huruvida statens agerande är jämförbart med en rationell marknadsaktörs.
(116)
Slutsatsen måste därför vara att 2004 och 2005 års ordning för kompensationsbetalningar har som syfte att lindra de avgifter som skulle betalas enligt det försörjningsavtal som ingåtts av stödmottagarna och som normalt skulle ha inbegripits i företagens budgetar. Enligt väletablerad rättspraxis medför de omtvistade åtgärderna därför en ekonomisk fördel för mottagarna (38).
5.1.2 Selektivitet
(117)
Eftersom de förmånliga eltarifferna i Italien endast beviljas företag som driver befintliga anläggningar på Sardinien och tillhör en stängd förteckning över företag som anges i de lagstiftnings- och regleringsinstrument som utgör den rättsliga grunden för åtgärderna, är fördelen selektiv.
5.1.3 Statliga medel och statens ansvar
(118)
Enligt etablerad rättspraxis kan en fördel kategoriseras som statligt stöd enligt artikel 87.1 i EUF-fördraget endast om den beviljas direkt eller indirekt genom statliga medel (39) och kan tillskrivas staten (40).
(119)
Såsom förklaras i skäl 28 finansieras de berörda kompensationsbetalningarna genom en skatteliknande avgift som kompensationsfonden tar in genom eltariffens A4-komponent. Denna avgift är obligatorisk genom AEEG-beslut som genomför nationell lagstiftning. Kompensationsfonden är ett offentligt organ som har inrättats genom lag och som fullgör sina åligganden enligt exakta instruktioner i AEEG:s beslut.
(120)
Det är också etablerad rättspraxis att intäkterna från en avgift som är obligatorisk enligt nationell lag, och som betalas till ett organ som har inrättats genom lag, utgör statliga medel i den mening som avses i artikel 87.1 i EUF-fördraget när de är öronmärkta för finansiering av en åtgärd som uppfyller de övriga villkoren i samma artikel (41).
(121)
Italien hänvisar till domstolens dom i PreussenElektra (42) för att underbygga sitt påstående om att den aktuella åtgärden inte finansieras med statliga medel. Italien hävdar att de medel som behövs för att finansiera tariffen överförs från privata instanser (elkonsumenterna) till privata parter (stödmottagarna), och att statens roll är begränsad till att den antar en lag som föreskriver utbetalning av de belopp som krävs utan någon möjlighet att använda medlen på annat sätt än för att genomföra den lagstadgade ordningen. Italien och flera av stödmottagarna betonar särskilt att kompensationsfonden inte kan utöva någon kontroll över medlen utan enbart fungerar som en mellanhand.
(122)
I PreussenElektra-domen ansåg domstolen att en skyldighet för privata elleverantörer att köpa el från förnybara källor till minimipriser som är högre än det verkliga ekonomiska värdet för den typen av el inte utgjorde statligt stöd eftersom åtgärden inte inbegrep någon direkt eller indirekt överföring av statens medel.
(123)
Kommissionen påpekar att i fråga om PreussenElektra överfördes de medel som behövdes för att finansiera åtgärden direkt från elleverantörerna till producenterna av förnybar energi, utan att passera något offentligt organ. Inom det systemet kunde medlemsstatens myndigheter aldrig förfoga över de belopp som överfördes. I föreliggande ärende passerar medlen däremot ett offentligt organ, kompensationsfonden, innan de överförs till slutmottagaren. Rättspraxis i domen PreussenElektra omfattar således inte samma slags faktiska omständigheter och är därför inte relevant i föreliggande ärende.
(124)
Domen i Pearle-målet (43) är inte heller till någon hjälp för Italien eller stödmottagarna. I Pearle-domen fastställde domstolen att intäkterna från en avgift som överförs via ett offentligt organ under vissa exakt definierade omständigheter inte utgör statliga medel. I fråga om Pearle finansierades åtgärderna helt och hållet av en ekonomisk sektor och enbart på den sektorns initiativ. Medlen samlades in genom en skatteliknande avgift via ett offentligt organ som under hela processen inte hade någon tillgång till medlen. Det fanns dessutom en koppling mellan de enheter som betalade avgiften och de som hade fördel av åtgärden.
(125)
Italien hävdar att kompensationsfonden inte har någon bestämmanderätt när det gäller utbetalning av medlen eftersom dessa är öronmärkta för finansiering av tarifferna och aldrig ingår i den ”offentliga finansieringen”. Staten kan därför inte fritt disponera medlen, och de utgör följaktligen inte heller statliga medel.
(126)
Inledningsvis bör det påpekas att även om vissa av Pearle-kriterierna subjektivt sett kan anses väga tyngre än andra, finns det inte något sådant begrepp som ”nyckelkriterium” i fråga om Pearle. De tester som räknas upp i domen är kumulativa. Detta är också förstainstansrättens tolkning i målet Earl Salvat, där rätten granskade en skatteliknande avgift mot bakgrund av vart och ett av Pearle-kriterierna (44).
(127)
Innan kommissionen övervägde kompensationsfondens roll undersökte den huruvida de övriga Pearle-kriterierna hade uppfyllts. Det råder inget tvivel om att de omtvistade tarifferna, till skillnad från när det gäller Pearle-ärendet, inrättades på statens initiativ och inte på initiativ från en ekonomisk sektor. Dessutom gäller att stödmottagarna i Pearle-ärendet också var de enda som bidrog till medlen, dvs. det offentliga organets ingripande åstadkom inte någon fördel som utgör en tilläggsbörda för staten. I föreliggande ärende ligger det finansiella ansvaret för avgiften inte på stödmottagarna, utan endast på elkonsumenterna. Det går därför inte att hänvisa till rättspraxis i Pearle-ärendet oavsett hur man bedömer argumentet rörande kompensationsfondens roll som en ren mellanhand för redovisning av medlen.
(128)
I fråga om kompensationsfonden påpekar kommissionen att det enligt etablerad rättspraxis inte bör göras någon åtskillnad mellan fall där stödet beviljas direkt av staten och fall där stödet beviljas av ett offentligt eller privat organ som har utsetts eller inrättats av staten (45). Huruvida kompensationsfonden har statlig eller privat karaktär är därför inte avgörande när reglerna om statligt stöd tillämpas. Det faktum att kompensationsfonden är ett offentligt organ betyder inte automatiskt att artikel 107 i EUF-fördraget kan tillämpas (46), och på motsvarande sätt utesluter ett privat organs delaktighet inte i sig att denna artikel tillämpas.
(129)
Analysen kan dock inte begränsas till kompensationsfondens befogenheter i egenskap av offentligt organ. I stället bör man fastställa huruvida staten mer generellt, antingen direkt eller genom något annat organ som staten har utsett, kan utöva kontroll över de medel som används för att finansiera tariffen. Samma prövning hade gällt om kompensationsfonden hade varit ett privat organ.
(130)
Domstolens nyligen utfärdade dom i målet Essent (47) ger slutlig vägledning i detta hänseende. I fallet Essent hade Nederländerna genom lag infört en extra avgift på elpriserna. Elkonsumenterna betalade den extra avgiften till nätoperatörerna, som i sin tur överförde pengarna till ett angivet företag, SEP. Detta företag hade ingen bestämmanderätt rörande förvaltningen av medlen och stod under myndigheternas strikta övervakning. Domstolen slöt sig till att intäkterna från den extra avgiften utgjorde statliga medel, eftersom tillägget på elpriset fastslagits i nationell lag och därför utgjorde en skatteliknade avgift och eftersom SEP inte hade rätt att använda intäkterna från avgiften för andra ändamål än de lagstadgade, dvs. medlen stod under fortsatt offentlig kontroll och var därmed tillgängliga för de nationella myndigheterna. Domstolen ansåg att detta var tillräckligt för att medlen skulle betecknas som statliga medel.
(131)
Likheterna med det föreliggande ärendet är uppenbara. Den extra avgift på elpriset som används för att finansiera de aktuella tarifferna är lagstadgad på samma sätt som i Essent-ärendets. Kompensationsfonden spelar samma roll som SEP eftersom den centraliserar och förvaltar intäkterna från den skatteliknande avgiften och är föremål för samma begränsningar, dvs. den kan inte använda intäkterna från avgiften för andra ändamål än de lagstadgade (finansiering av förmånliga tariffer). Staten kan kontrollera och styra användningen av de berörda medlen: kompensationsfonden fullgör sina redovisningsåtaganden enligt exakta instruktioner från AEEG, som agerar inom sina lagstadgade reglerande befogenheter och/eller genom att genomföra nationell lagstiftning. Detta betyder att de medel som hanteras av kompensationsfonden hela tiden är under offentlig kontroll.
(132)
Denna analys överensstämmer med kommissionens beslut i ärendet rörande icke-återvinningsbara kostnader i Italien, där kommissionen ansåg att de medel som kompensationsfonden förvaltade på A6-kontot utgjorde statliga medel (48).
(133)
Förstainstansrätten fastställde i en nyligen utfärdad dom i målet Iride att medel som förvaltas av kompensationsfonden helt uppenbart är statliga medel (49).
(134)
Högsta domstolen i Italien hade redan fastställt (dom nr 11632/03 av den 3 april 2003) att kompensationsfonden som juridisk person inte är skild från den italienska staten och att medel som överförs till kompensationsfonden ska betraktas som statens egendom även om de härrör från privata instanser och är avsedda för privata företag. I ärendet Iride väckte de sökande Iride SpA och Iride Energia SpA talan inför förstainstansrätten mot ett beslut där kommissionen hade fastställt att medel som kompensationsfonden förvaltar på A6-kontot utgör statliga medel. De sökandes argument var till huvuddelen desamma. De sökande bestred motiveringarna i högsta domstolens utslag och hävdade att kompensationsfondens roll endast och enbart är att fungera som en mellanhand mellan privata medborgare som omfattas av en ekonomisk skyldighet och mottagarna av de berörda medlen, och att kompensationsfonden i denna roll inte har någon möjlighet att använda de deponerade medlen ens för en kort tid. De sökande hävdade även att rättspraxis enligt domen PreussenElektra är tillämplig.
(135)
Efter det att förstainstansrätten betonat att det inte ligger inom dess jurisdiktion att bestrida den italienska högsta domstolens tolkning av italiensk lag bekräftade förstainstansrätten att medlen på kompensationsfondens A6-konto ska betraktas som statliga medel eftersom de inte bara är statens egendom utan även står under statens ständiga kontroll (50).
(136)
Slutsatsen gäller kompensationsfondens A6-konto som används för finansiering av den italienska elsektorns icke-återvinningsbara kostnader. Slutsatsen kan dock logiskt sett utvidgas till A4-komponenten genom vilken de omtvistade tarifferna finansieras. Högsta domstolens dom baserades på en analys av kompensationsfondens juridiska person, och domens slutledningar rörande statens egendom är därför tillämpliga på alla medel som deponeras hos kompensationsfonden. Detsamma gäller för förstainstansrättens slutsats att staten kan kontrollera de medel som förvaltas av kompensationsfonden. Den enda skillnaden mellan A6-kontot och A4-komponenten är syftet med de medel som samlas in (att täcka icke-återvinningsbara kostnader i fråga om A6-kontot och finansiering av förmånliga tariffer i fråga om A4-komponenten). De belopp som överförs till de sardinska stödmottagarna från A4- komponenten måste därför betraktas som statliga medel.
(137)
Utöver att de omtvistade tarifferna finansieras med statliga medel kan de också tillskrivas staten eftersom åtgärden har sin rättsliga grund i nationell lagstiftning och dekret och i besluten från AEEG som är ett offentligt organ som utövar sina uppgifter som offentlig myndighet (51).
5.1.4 Inverkan på handeln och snedvridning av konkurrensen
(138)
När det gäller åtgärdernas inverkan på handeln mellan medlemsstaterna och den snedvridning av konkurrensen som följer råder det inget tvivel om att de berörda marknaderna (bly, zink, silver, aluminium och klor/natriumhydroxid) är helt öppna för konkurrens. Detta är i sig tillräckligt för att dra slutsatsen att tarifferna inverkar på handeln inom unionen.
(139)
Kommissionen har emellertid tagit hänsyn till stödmottagarnas och Italiens argument att tariffen inte påverkar handeln och inte snedvrider konkurrensen i metallindustrin (argumentet gäller inte uttryckligen klor) eftersom det inte förekommer några faktiska handelsflöden mellan medlemsstaterna - det är osannolikt att sådana kommer att uppstå - och eftersom tariffen inte skadar stödmottagarnas europeiska konkurrenter på grund av sektorns särdrag.
(140)
Det bör för övrigt nämnas att kommissionen i sin beslutspraxis och domstolen i sin rättspraxis aldrig har godtagit att avsaknaden av faktiska handelsflöden är ett tecken på att en stödåtgärd inte har någon inverkan på handeln inom unionen. Domstolen har i själva verket konsekvent fastställt att stöd till ett företag kan påverka handeln mellan medlemsstaterna och snedvrida konkurrensen även om det mottagande företaget inte deltar i handeln inom unionen. När en medlemsstat beviljar stöd till ett företag kan den inhemska produktionen upprätthållas eller ökas med hjälp av stödet så att företag som är etablerade i andra medlemsstater har sämre möjligheter att exportera sina produkter till marknaden i den medlemsstaten (52).
(141)
Det är dessutom inte ovanligt att det finns ett mönster med minskad produktion i EU och ökad import från tredjeländer och samtidigt begränsade eller inga handelsflöden mellan medlemsstaterna - detta är i själva verket ett typiskt mönster inom sektorer som har strukturella svårigheter eller är föremål för ett starkt konkurrenstryck. Sådana sektorer är särskilt känsliga för åtgärder som medlemsstaterna vidtar för att förbättra den inhemska industrins konkurrensställning.
(142)
Argumentet att den blygsamma tillverkningen av zink, bly och silver i Italien inte kan påverka referenspriset saknar relevans. Förekomsten av ett referenspris för dessa metaller som inte enkelt låter sig påverkas av produktionsförhållandena i en enskild medlemsstat utesluter inte att det kan förekomma konkurrens mellan företag som är belägna inom EES och säljer på de världsomfattande metallmarknaderna. Det är sannolikt att stöd till de sardinska mottagarna inte leder till att de kan sänka världspriset för sina produkter och tränga bort konkurrenter från marknaden eller att andra europeiska tillverkare inte kan fortsätta sin verksamhet så länge de på ett lönsamt sätt kan sälja till världspris. De vinster som företagen gjorde i Italien tack vare den subventionerade eltariffen stärkte dock generellt sett deras konkurrensställning. Exempelvis kan ackumulerade kapitalreserver användas för att överta konkurrenter och öka marknadsandelen. Detta resonemang är ännu mer relevant med tanke på att några av stödmottagarna tillhör multinationella bolag (53).
(143)
I motsats till vad stödmottagarna hävdar kan det faktum att det pris som betalas i de berörda sektorerna i Italien är jämförbart med det genomsnittliga elpris som konkurrerande producenter betalar i Europa inte anses utgöra bevis för att de övriga europeiska tillverkarnas intressen inte skulle hotas av den italienska tariffen. I domen i mål C-372/97, Italien mot kommissionen, fastställdes tydligt att ensidiga åtgärder avsedda att anpassa konkurrensvillkoren i en viss medlemsstat till de villkor som råder i andra medlemsstater uppenbarligen påverkar handeln (och därför måste kategoriseras som stöd). Dessutom gäller att vissa kraftförsörjningsavtal som gäller i andra EU-medlemsstater kan ha inslag av statligt stöd, och kommissionen har inlett omfattande undersökningar av flera sådana åtgärder (54). En faktor som Italien och stödmottagarna inte uttrycklingen har nämnt men som kommissionen anser det vara på sin plats att påminna om är att enligt en väl etablerad princip i rättspraxis kan olagligt stöd i en viss medlemsstat inte motivera att en annan medlemsstat vidtar en liknande åtgärd.
(144)
I alla händelser visar de klagomål som mottagits från stödmottagarnas konkurrenter att de omtvistade tarifferna faktiskt ger upphov till konkurrensproblem och inverkar på handeln inom unionen.
(145)
Dessutom anmälde inte Italien 2004 års tariffer. Enligt etablerad rättspraxis är kommissionen i fråga om stöd som inte har anmälts inte är skyldig att påvisa de faktiska följderna av åtgärden för konkurrensen och handeln mellan medlemsstaterna: ”Om kommissionen i sitt beslut vore tvungen att påvisa den verkliga effekten av det stöd som redan lämnats skulle detta leda till att de medlemsstater gynnas som betalar ut stöd i strid mot anmälningsplikten i artikel 93.3 i [EG]-fördraget, på bekostnad av dem som i förväg anmäler sina stödåtgärder till kommissionen (55).”
(146)
Slutsatsen måste därför vara att de omtvistade förmånliga eltarifferna sannolikt förbättrar stödmottagarnas konkurrensställning jämfört med konkurrerande företag i EU. Enligt etablerad rättspraxis bör i sådana fall handeln mellan medlemsstaterna anses påverkad och konkurrensen snedvriden (56).
5.1.5 Slutsatser rörande förekomsten av stöd
(147)
Kommissionen sluter sig till att de omtvistade tarifferna från 2004 och 2005 utgör statligt stöd i den mening som avses i artikel 87.1 i EUF-fördraget och därför endast kan godkännas om de omfattas av något av undantagen enligt fördraget. Denna slutsats är konsekvent med den slutsats som kommissionen nådde i Alcoa-ärendet, som rörde praktiskt taget identiska tariffer.
5.2 Nytt stöd eller befintligt stöd
(148)
De situationer där en åtgärd utgör befintligt stöd anges ingående i artikel 1 i rådets förordning (EG) nr 659/1999 av den 22 mars 1999 tillämpningsföreskrifter för artikel 93 i EG-fördraget (57).
(149)
Det står utom tvivel att åtgärderna i fråga inte trädde i kraft innan Italien anslöt sig till EU (artikel 1 b i i förordningen), att de inte anses ha blivit godkända på grund av att kommissionen inte har fattat beslut inom de föreskrivna tidsfristerna för förfaranden (artikel 1 b iii) och att de inte kan anses utgöra befintligt stöd på grund av att begränsningsperioden har löpt ut (artikel 1 b iv). De blev inte heller stöd på grund av utvecklingen av den gemensamma marknaden eller utan att medlemsstaten företagit någon ändring (första meningen i artikel 1 b v).
(150)
Mot bakgrund av det ovan anförda anser kommissionen att de omtvistade åtgärderna utgör nytt stöd.
5.3 Stödets laglighet
(151)
Enligt artikel 108.3 i EUF-fördraget måste medlemsstaterna anmäla alla planer på att bevilja eller ändra stöd och de får inte införa de föreslagna åtgärderna förrän anmälningsförfarandet har lett till ett slutligt beslut.
(152)
Eftersom Italien inte har anmält artikel 1 i 2004 års dekret utgör 2004 års tariffer olagligt stöd.
(153)
Italien anmälde dock artikel 11.12 i lag nr 80/2005 och avstod från att genomföra den åtgärden. Italien har därför uppfyllt sina skyldigheter i enlighet med artikel 108.3 i EUF-fördraget.
6. STÖDETS FÖRENLIGHET
(154)
Trots det allmänna förbudet mot statligt stöd enligt artikel 107.1 i EUF-fördraget kan ett stöd förklaras förenligt om det omfattas av något av undantagen i fördraget.
(155)
Tarifferna från 2004 och 2005 utgör driftsstöd. Italiens argument att 2005 års tariffer inte bör betraktas som driftsstöd eftersom de ingår i en regionalstödsstrategi och förutsätter produktionsinvesteringar bör avvisas. Även om det i samförståndsavtalet anges att stödmottagarna måste göra vissa investeringar utgör stödkomponenten i de förmånliga tarifferna från 2005 inte en proportion av de stödberättigande utgifterna och ingen högsta stödnivå har fastställts. Det finns inga tecken på att åtgärden uppfyller kriterierna för investeringsstöd eller att stödet är proportionellt. Åtgärden är tvärtom tydligt kopplad till elförbrukningen och avsedd att minska elinköpskostnaderna, som utgör driftskostnader som de berörda företagen har ådragit sig. Således kan den inte tolkas som investeringsstöd.
(156)
Driftsstöd är i princip oförenligt med den gemensamma marknaden. I mål C-86/89, Italien mot kommissionen, slöt domstolen sig till att ”stödet i fråga, som hade beviljats utan särskilda villkor och endast enligt de mängder som användes, ska betraktas som driftsstöd till de berörda företagen och att stödet som sådant påverkar handelsvillkoren i en utsträckning som strider mot det gemensamma intresset” (58).
(157)
I domen i mål T-459/93, Siemens mot kommissionen, påminde förstainstansrätten om följande princip: ”Stöd till driften, dvs. stöd som syftar till att befria företaget från de kostnader som det själv borde bära i sin löpande förvaltning eller normala verksamhet, kan inte förklaras vara förenliga med den gemensamma marknaden enligt artikel 92.3 c i fördraget [nu artikel 107.3 i EUF-fördraget] […]. Enligt fast rättspraxis anses nämligen ett sådant stöd snedvrida konkurrensvillkoren i de sektorer inom vilka det beviljats, utan att som sådant vara ägnat att uppnå de mål som anges i de ovan nämnda undantagsvillkoren.”
(158)
Det förekommer dock klart definierade situationer där driftsstöd kan beviljas. Särskilt gäller att driftsstöd för miljöändamål kan beviljas enligt gemenskapens riktlinjer för statligt stöd för miljöskydd (59). Driftsstöd kan också undantagsvis godkännas som regionalstöd i stödområden. Kommissionen har bedömt huruvida de omtvistade tarifferna kan hänföras till någon av dessa kategorier.
(159)
Kommissionen konstaterar att det inte finns någon möjlighet att godkänna tarifferna som stöd till miljöskydd eftersom de inte är avsedda för miljörelaterade ändamål.
6.1 Förenlighet med riktlinjerna för statligt regionalstöd från 1998
(160)
I undantagsfall kan driftsstöd beviljas i stödområden som är stödberättigade enligt undantaget i artikel 107.3 a i EUF-fördraget. Regionen Sardinien var berättigad till sådant stöd fram till slutet av 2006. Kommissionen har därför undersökt huruvida 2004 och 2005 års tariffer kan godkännas enligt 1998 års riktlinjer för statligt stöd för regionala ändamål under den perioden.
(161)
Enligt punkt 4.15 i riktlinjerna kan driftsstöd i undantagsfall beviljas under förutsättning att i) det är motiverat på grundval av stödets art och dess bidrag till den regionala utvecklingen och ii) dess nivå är proportionell mot de nackdelar som det är avsett att kompensera för. Det ankommer på medlemsstaten att påvisa nackdelarna och att bedöma deras betydelse. Enligt punkt 4.17 i riktlinjerna ska driftsstöd både vara begränsat i tiden och successivt minska.
(162)
Enligt punkt 2 i riktlinjerna gäller att ”ett individuellt stöd för ett särskilt ändamål till ett enda företag eller stöd som är begränsade till en enda verksamhetssektor kan ha betydande effekter på konkurrensen på den berörda marknaden, medan deras effekter på den regionala utvecklingen riskerar att bli alltför begränsade. […] Följaktligen kommer de undantag som det är fråga om i princip bara att beviljas till förmån för stödordningar som täcker flera sektorer och som i en given region är öppna för alla företag inom de berörda sektorerna”. En eltariff som beviljas selektivt till några enskilda företag inom metallsektorn är uppenbart inte i linje med tanken bakom regionalstöd, som är avsett att täcka flera sektorer. Eftersom det inte finns något absolut förbud mot särskilt regionalstöd har kommissionen ändå övervägt om det finns särskilda omständigheter som skulle motivera beviljandet av tariffen.
(163)
Kommissionen har särskilt granskat bristerna på den sardiska elmarknaden som de dokumenterats av Italien och stödmottagarna, för att bedöma om de kan utgöra en regional nackdel.
6.1.1 Den sardiska elmarknaden i ett italienskt sammanhang
(164)
Den italienska elmarknaden är i regel starkt koncentrerad, om än mindre starkt i norra Italien. Den dominerande operatören inom alla områden är det tidigare monopolet Enel, utom på Sardinien där Enel har duopol tillsammans med E.ON. Enel har ett betydande marknadsinflytande och har enligt den italienska konkurrensmyndigheten missbrukat detta vid flera tillfällen. Elpriserna i Italien är i allmänhet höga på grund av bränslemixen som i hög grad baseras på fossila bränslen (väsentligen gas), avsaknaden av kärnkraftskapacitet och överbelastade anslutningar med övriga Europa.
(165)
På Sardinien, som står för 4,1 % av den installerade nettokapaciteten i Italien (60), produceras el främst i värmekraftverk som eldas med fossila bränslen (kol, eldningsolja, tjära från raffinerier). Ön har ingen infrastruktur för gas.
(166)
På Sardinien råder överskott av produktionskapacitet, särskilt i högkostnadssegmentet (oljeeldade anläggningar) på grund av regeringens planer på att koncentrera Italiens tunga industri till ön som aldrig förverkligades. Detta ledde till att Enel överinvesterade i produktionsanläggningar. Utöver att anläggningarna strukturellt sett är dyrare håller de också snabbt på att bli tekniskt föråldrade. Under den berörda perioden begränsades också exporten av el från Sardinien till det italienska fastlandet av anslutningens ringa kapacitet som leder till överbelastning (61).
(167)
De två elföretagen Enel och E.ON har tillsammans en marknadsandel på 95 % av elförsörjningen på Sardinien (cirka 58 % för E.ON och 42 % för Enel). Enligt energisektorns undersökning (62) kan Sardinien i konkurrenshänseende klassificeras som ett duopol med kollektiv dominans. Marknadskoncentrationen är hög, om än inte den högsta i Italien (63). Eftersom E.ON och Enel kontrollerar praktiskt taget all kapacitet som tas in vid medel- till toppbelastning sätter de priset under nästan alla dygnets timmar. På Sardinien verkar dock situationen vara mindre kritisk än i södra Italien där Enel ensamt sätter priset hela tiden (64).
(168)
De italienska grossistpriserna på el är bland de högsta i Europa (65) och priserna på Sardinien är bland de högsta i Italien. Under 2007 låg det nationella medelpriset (PUN) på 70,99 euro per MWh medan medelpriset inom Sardinienområdet låg på 75,00 euro per MWh, vilket var en nedgång från 80,00 euro per MWh under 2006 (66). Under 2008 och 2009 började de regionala medelpriserna på Sardinien återigen att stiga. Under första halvan av 2009 hölls priserna på Sardinien kontinuerligt ovanför det nationella genomsnittet (med ett medelpris på 106,60 euro per MWh jämfört med det nationella medelpriset på 60,50 euro per MWh).
(169)
De priser som de stödmottagare som omfattades av tarifferna betalade 2004-2005 enligt bilaterala avtal varierade från 60 till 65 euro per MWh. Det har inte varit möjligt att jämföra dessa priser med de priser som registrerats på det italienska fastlandet eftersom kommissionen inte har tillgång till relevanta uppgifter (som Italien hävdar att man inte har tillgång till - se skäl 92). På grundval av ovanstående analys av de allmänna pristendenserna, som kan betraktas som allmänt representativa för pristendenserna i bilaterala avtal, är det dock möjligt att utgå från att energiintensiva företag under undersökningsperioden betalade ett högre pris än priserna på det italienska fastlandet.
(170)
Sammanfattningsvis uppvisar elmarknaden på Sardinien en kombination av problem, däribland höga priser, en hög grad av koncentration på marknaden, dominerande operatörers marknadsinflytande, överskott av produktionskapacitet i högkostnadssegmentet, relativt sett ineffektiva anläggningar som håller på att föråldras, ingen tillgång till infrastruktur för naturgas och otillräckliga anslutningar. Dessa problem leder sannolikt till högre energipriser för slutanvändarna, inklusive de mest energiintensiva.
6.1.2 Förekomst av en regional nackdel
(171)
Den första frågan att ta ställning till är huruvida sådana problem utgör en regional nackdel, dvs. om de allvarligt påverkar den ekonomiska utvecklingen på Sardinien. I ärende C 34/02 godtog kommissionen inte att bristen på energianslutningar utgör en nackdel (67). Även om höga elpriser drabbar små och medelstora företag mindre än stora energiintensiva industrier, kan ändå inte en enskild industris välfärd automatiskt likställas med en regions välfärd. Kommissionen anser att Italien inte i tillräcklig grad har bevisat den påstådda regionala nackdel som uppstår på grund av situationen på elmarknaden på Sardinien.
(172)
Även om man skulle utgå från att det finns en regional nackdel måste kriterierna i riktlinjerna för regionalstöd ändå uppfyllas. Kommissionen har därför bedömt huruvida dessa kriterier är uppfyllda.
6.1.3 Bidrag till den regionala utvecklingen
(173)
Stödet måste ge ett betydande bidrag till den regionala utvecklingen och stå i proportion till de nackdelar som det ska avhjälpa. Driftsstöd i en stödregion kan inte godkännas med hänvisning till svårigheterna inom en viss industri, utan måste kunna påvisas ge ett bestående bidrag till den regionala utvecklingen. I det aktuella ärendet är detta osannolikt. Även om man godtar att bibehållandet av vissa industrianläggningar på ön skulle bidra till sysselsättningen och bibehållandet av en tillverkningsbas på ön, skulle dessa effekter inte vara bestående. Om höga elpriser utgör ett strukturellt problem på Sardinien, som Italien hävdar, kommer de svårigheter som energiintensiva industrier har att återkomma så snart tarifferna upphör.
(174)
De italienska myndigheterna presenterar tarifferna som en tillfällig åtgärd som endast ska gälla till dess att man år 2010 slutför de pågående infrastrukturprojekten inom kraftproduktion och anslutningar (Galsi-gasledningen och Sapei-undervattenskabeln) (68). Italiens argument är att bättre anslutningar kommer att leda till sänkta priser för dessa företag. Kommissionen anser att den nya infrastrukturen visserligen kan leda till sänkta priser eller utjämna prisskillnaderna mellan Sardinien och fastlandet, men det förefaller ytterst osannolikt att dessa projekt kan leda till att elpriserna halveras, vilket enligt Italiens uppgift krävs för att göra dessa industriverksamheter lönsamma på lång sikt.
(175)
Kommissionen påpekar också att förekomsten av en statlig subvention vars syfte är att sänka elkostnaderna för stora användare inte uppmuntrar elleverantörerna att sänka priserna för att inte mista sina största kunder, och subventionen förebygger inte heller en försämring av deras kostnadsstrukturer. I stället tenderar subventionen att öka leverantörernas incitament att använda sitt marknadsinflytande. Även om det vore så att energiintensiva företag på grund av situationen med överkapacitet normalt kunde få ett konkurrenskraftigt pris om det inte vore för marknadsinflytandet från elleverantörerna (som enligt Italien och stödmottagarna är intresserade av att hålla priserna höga), anser kommissionen ändå att de förmånliga tarifferna inte är ett lämpligt instrument för att minska ett sådant marknadsinflytande.
6.1.4 Proportionalitet
(176)
Den subvention som beviljats stödmottagarna i form av tariffer är inte beräknad på ett sådant sätt att den kompenserar för den regionala skillnaden (dvs. skillnaderna mellan elpriserna på det italienska fastlandet och priserna på Sardinien för samma kundkategori) utan är snarare avsedd att anpassa de sardinska priserna till de priser som betalas av stödmottagarnas konkurrenter i EU. De priser som fastställts för de sardinska stödmottagarna är särskilt låga, och förvisso lägre än priserna på det italienska fastlandet, som är bland de högsta i EU. Tarifferna är därför inte proportionerliga mot de regionala nackdelar som de är avsedda att avhjälpa.
(177)
Den metod som valts för att beräkna subventionsbeloppet tyder på att åtgärden har ett industripolitiskt snarare än ett regionalt mål. Italien har också upprepade gånger understrukit tariffernas industripolitiska dimension i de inlämnade uppgifterna.
6.1.5 Degressivitet
(178)
Regionala driftsstöd måste vara avtagande (se punkt 4.17 i riktlinjerna för regionalstöd). Eftersom uppdateringsmekanismerna för 2004 och 2005 års tariffer skiljer sig åt har de bedömts separat.
(179)
Tarifferna från 2004 är indexerade på grundval av variationer i bränslepriserna och kan endast öka eller förbli oförändrade. Enligt Italien utgör detta en garanti för att stödet successivt minskas. Kommissionen anser för sin del att kravet på degressivitet endast kan anses vara uppfyllt om det garanteras att kompensationsbetalningarna - som motsvarar det faktiska stödbeloppet - minskar med tiden. Det är inte tillräckligt att tariffen ökar med tiden, eftersom en högre tariff kan representera ett högre stödbelopp om de priser som tas ut av slutanvändarna på den berörda marknaden samtidigt har ökat snabbare än tariffen. Den italienska metoden ger inga garantier i detta avseende (69).
(180)
När det gäller 2005 års tariffer har kommissionen bedömt den indexeringsmekanism som infördes genom artikel 11.13 i lag nr 80/2005 enligt AEEG:s tolkning i beslut 217/05 (se skäl 33). Enligt de genomförandebestämmelser som fastställts av AEEG ska tariffen stiga årligen med ett procenttal som avspeglar tendenserna för elpriserna i EU, dock med ett tak på 4 %. Enligt Italien garanterar denna mekanism en successiv minskning.
(181)
Enligt kommissionens uppfattning innebär emellertid det faktum att den nominella tariffen är föremål för en relativt begränsad årlig ökning inte att stödets nettobelopp - mätt genom kompensationsbetalningarna - kommer att minska med tiden.
(182)
Om man godtar att pristendenserna på elbörserna kan anses vara allmänt representativa för prisändringar i bilaterala avtal, vilket Italien hävdar, är 2005 års tariffer endast avtagande i händelse av en minskning av de genomsnittliga priserna i EU (eftersom tarifferna inte kan sjunka, endast stiga). I alla andra fall skulle tarifferna medföra en ökande fördel (70). Eftersom de genomsnittliga elpriserna i EU från 2004 och minst fram till 2007 visade en kraftigt uppgående tendens (de steg snabbare än 4 % per år) skulle stödkomponenten i 2005 års tariffer ha ökat med tiden.
(183)
Italien hävdar vidare att priserna i bilaterala avtal i praktiken är mindre benägna att stiga jämfört med priserna på elbörserna och att 2005 års tariffer därför de facto är avtagande. Kommissionen påpekar att den indexeringsmetod som har lämnats in för bedömning grundas på prisvariationerna på elbörserna och att Italien inte har lämnat uppgifter om utvecklingen i bilaterala avtalspriser. Italiens påstående är följaktligen inte tillräckligt underbyggt.
(184)
Faktum är att den begränsade information som kommissionen förfogar över tyder på motsatsen, dvs. att de bilaterala avtalspriserna ökade kraftigt på Sardinien (se exempelvis Euralluminas uppgift om att företaget 2005-2006 betalade ett pris på 80 euro per MWh på den fria marknaden, en ökning från 65 euro per MWh 2004). Under dessa omständigheter skulle kompensationsbetalningarna ha ökat med tiden om tarifferna hade genomförts.
(185)
Följaktligen uppfyller varken 2004 eller 2005 års tariffer kravet på avtagande.
6.1.6 Slutsatser om åtgärdens förenlighet som regionalstöd
(186)
Kommissionen sluter sig till att de ifrågasatta tarifferna inte kan anses förenliga som regionalstöd enligt 1998 års riktlinjer för statligt stöd för regionala ändamål. Eftersom Sardinien upphörde att omfattas av artikel 107.3 a efter december 2006 behöver inte stödets förenlighet undersökas mot bakgrund av riktlinjerna för statligt regionalstöd för 2007-2013.
(187)
Kommissionen intog en liknande negativ ståndpunkt 2005 med avseende på en åtgärd som var avsedd att minska Euralluminas energikostnader på Sardinien. Kommissionen ansåg i det fallet att den omtvistade åtgärden, som utgjordes av ett undantag från punktskatt på tjock eldningsolja, inte kunde godkännas på grundval av riktlinjerna för regionalstöd (71).
6.2 Övriga förhållanden som är relevanta för förenligheten
(188)
Italien och de berörda företagen har hävdat att ordningarna har som syfte att lindra bristerna på de elmarknader som ännu inte har uppnått konkurrenskraftiga priser. De hävdar att höga energipriser hotar konkurrenskraften hos energiintensiva industrier. Likaså hävdar de att stödet har en stimulerande effekt eftersom företagen skulle behöva lägga ned utan stöd.
(189)
Kommissionen anser inte att driftsstöd till ett fåtal industriföretag är ett lämpligt instrument för att avhjälpa bristen på konkurrens på den lokala elmarknaden, som påverkar alla elförbrukare.
(190)
Det är också diskutabelt huruvida stödet är ett lämpligt och proportionellt instrument för att förhindra omlokalisering av företag till länder utanför EU. Det finns inga prejudikat i kommissionens beslut eller i domar från unionens domstolar som gör att detta argument kan godtas som en motivering för att bevilja statligt stöd. Beslut om omlokalisering av hela eller delar av produktionen ingår i företagens affärsstrategi, och kommissionen har aldrig ansett att detta utgör ett marknadsmisslyckande. I målen Terni (72) och Alcoa (73) hyste kommissionen tvivel avseende argument av samma typ, dvs. att stödåtgärder motiveras med att man vill undvika omlokalisering av industriverksamheter till länder utanför EU.
(191)
Det bör även noteras att olika specialinstansers slutsatser, såsom högnivågruppens rapporter om konkurrenskraft, energi och miljö (74), som har citerats ofta under förfarandets gång inte innehåller några antydningar om att särskilt statligt stöd bör beviljas för att avhjälpa konkurrensproblem på grund av höga energipriser, utan de ger i stället sitt stöd till full efterlevnad av de tillämpliga reglerna om statligt stöd (75).
(192)
Mot bakgrund av det ovan anförda anser kommissionen att de omtvistade tarifferna från 2004 och 2005 inte kan omfattas av något av de undantag som anges i artikel 107 i EUF-fördraget. Undantagen enligt artikel 107.2 i EUF-fördraget är inte tillämpliga eftersom stödet inte har en social karaktär. Det är inte avsett att avhjälpa skador orsakade av naturkatastrofer eller andra exceptionella händelser och det har inte beviljats för att kompensera för ekonomiska nackdelar orsakade av Tysklands uppdelning. Inte heller kan undantagen enligt artikel 107.3 b och d tillämpas, eftersom åtgärden inte är avsedd att främja genomförandet av viktiga projekt av gemensamt europeiskt intresse eller för att avhjälpa en allvarlig störning i en medlemsstats ekonomi eller främja kultur och bevara kulturarvet. Vad gäller undantaget enligt artikel 107.3 a visar analysen i skälen 160-187 att tariffen inte kan godkännas som stöd för att främja den ekonomiska utvecklingen i regioner där levnadsstandarden är onormalt låg eller där det råder allvarlig brist på sysselsättning. Vad gäller artikel 107.3 c omfattas driftsstöd i princip inte av detta undantag, vilket anges i skälen 155-158, och kommissionen har inte kunnat påvisa några särskilda omständigheter som kan motivera beviljande av sådant stöd i detta fall.
(193)
Kommissionen anser därför att såväl 2004 som 2005 års tariffer är oförenliga med den gemensamma marknaden.
(194)
Eftersom kommissionen drar denna slutsats behöver den inte undersöka den eventuella samlande verkan av det nya och det gamla oförenliga stödet som avses i skäl 31 mot bakgrund av domen i målet Deggendorf.
7. ÅTERKRAV
(195)
Enligt artikel 14.1 i förordning (EG) nr 659/1999 ska effektiv konkurrens återställas utan dröjsmål vid fall av olagligt stöd, utom om detta skulle stå i strid med en allmän princip i unionsrätten.
(196)
I det föreliggande ärendet är endast 2004 års tariffer (ärende C 38/A/04) föremål för återkrav, eftersom 2005 års tariffer (ärende C 13/06) inte har genomförts.
7.1 Berättigade förväntningar och andra allmänna principer i unionslagstiftning som kan stå i vägen för återkrav
(197)
Enligt etablerad rättspraxis gäller att när stöd har beviljats utan föregående anmälan enligt artikel 108.3 i EUF-fördraget kan stödmottagaren inte ha berättigade förväntningar på att stödet är lagenligt (76). Ett uppmärksamt företag ska inte ha några problem med att avgöra om anmälningsförfarandet har efterlevts och om stödet är lagenligt.
(198)
Det kan visserligen inte uteslutas att en mottagare av ett rättsstridigt stöd kan åberopa exceptionella omständigheter som medför att han eller hon har berättigade förväntningar på att stödet är lagenligt och av detta skäl kan motsätta sig att återbetala det (77).
(199)
Mottagarna av 2004 års tariffer har inte inkommit med några synpunkter i detta avseende, och kommissionen har inte heller kunnat påvisa några exceptionella omständigheter som kan ha föranlett stödmottagarna att hysa berättigade förväntningar. I synnerhet kan inga berättigade förväntningar om att tarifferna inte skulle utgöra statligt stöd ha uppstått till följd av Alumix-beslutet från 1996. Såsom anges i beslutet från 2004 om att inleda det formella granskningsförfarandet (se skäl 37) var den tariff som fungerade som modell för de omtvistade tarifferna från 2004 inte den ursprungliga Alumix-ordningen, som enligt kommissionens beslut från 1996 inte utgjorde statligt stöd, utan en helt ny åtgärd som varit föremål för betydande ändringar (särskilt när det gäller finansieringsmekanismen) (78) och hade förlängts tidsmässigt av de italienska myndigheterna. I denna situation borde en försiktig mottagare ha kontrollerat att stödet var lagenligt.
(200)
Kommissionen anser vidare att återkrav inte skulle stå i strid med någon annan allmän princip i unionsrätten.
7.2 Beräkning av belopp som ska återkrävas
(201)
Alla belopp som utgör oförenligt stöd och som mottagits av Portovesme, ILA och Eurallumina enligt artikel 1 i 2004 års dekret måste återkrävas, med ränta, i enlighet med kapitel V i kommissionens förordning nr 794/2004 av den 21 april 2004 om genomförande av rådets förordning (EG) nr 659/1999 om tillämpningsföreskrifter för artikel 93 i EG-fördraget (79).
(202)
Syftet med återkravet är att återställa stödmottagarnas konkurrensställning till den som rådde innan det oförenliga stödet beviljades genom att undanröja den orättmätiga fördel som det innebär. I det aktuella ärendet motsvarar fördelen skillnaden mellan den förmånliga tariffen och det elpris som stödmottagarna skulle ha betalat på marknaden i avsaknad av de omtvistade tarifferna.
(203)
Samtliga berörda företag köpte el enligt bilaterala avtal vid tidpunkten för införandet av tarifferna. Staten ingrep för att subventionera avtalspriset genom kompensationsbetalningar. De belopp som ska återkrävas motsvarar skillnaden mellan avtalspriset och det förmånliga priset. Detta belopp är lika stort som de kompensationsbetalningar som mottagarna erhöll under den berörda perioden (se skäl 30).
8. SLUTSATS
Kommissionen anser att såväl 2004 som 2005 års tariffer utgör driftsstöd som inte omfattas av något av undantagen från det allmänna förbudet mot statligt stöd enligt EUF-fördraget och att de därför är oförenliga med den gemensamma marknaden.
När det gäller 2004 års tariffer, som genomfördes olagligt i strid mot artikel 108.3 i EUF-fördraget, får de delar av stödet som ännu inte har betalats ut därför inte genomföras, och stöd som redan har betalats ut måste återkrävas. Det belopp som ska återkrävas motsvarar summan av alla bidragsbetalningar som kompensationsfonden har betalat till Portovesme, ILA och Eurallumina.
Tarifferna från 2005, som vederbörligen anmäldes av Italien i enlighet med artikel 108.3 i EUF-fördraget får inte genomföras.
HÄRIGENOM FÖRESKRIVS FÖLJANDE.
Artikel 1
1. Det statliga stöd som Italien planerar att bevilja Portovesme Srl, Eurallumina SpA, ILA SpA och Syndial SpA enligt artikel 11.12 i lagdekret nr 35 av den 14 mars 2005, som omvandlats till lag nr 80/2005 av den 14 maj 2005, är oförenligt med den gemensamma marknaden.
2. Stödet får följaktligen inte beviljas.
Artikel 2
Det statliga stöd som Italien olagligen har genomfört med stöd av premiärministerdekret av den 6 februari 2004 i strid mot artikel 108.3 i EUF-fördraget, som uppgår till 12 845 892,82 euro för Portovesme Srl, 5 208 152,05 euro för Eurallumina SpA och 291 120,27 euro för ILA SpA, är oförenligt med den gemensamma marknaden.
Artikel 3
1. Italien ska återkräva från mottagarna det stöd som avses i artikel 2.
2. Det stöd som ska återkrävas ska innefatta ränta från den dag då stödet ställdes till stödmottagarens förfogande till den dag det har återbetalats.
3. Räntan ska beräknas som sammansatt ränta enligt kapitel V i förordning (EG) nr 794/2004.
4. Italien ska upphöra med alla framtida utbetalningar av det stöd som avses i artikel 2, med verkan från den dag då detta beslut antas.
Artikel 4
1. Återkravet av det stöd som avses i artikel 2 ska ske omedelbart och effektivt.
2. Italien ska se till att detta beslut genomförs inom fyra månader från dagen för delgivningen av beslutet.
Artikel 5
1. Italien ska inom två månader från delgivningen av detta beslut förse kommissionen med följande upplysningar:
a)
Det totala belopp (kapital och ränta) som ska återkrävas från stödmottagaren.
b)
En detaljerad beskrivning av de åtgärder som redan har vidtagits eller som planeras för att följa beslutet.
c)
Dokument som visar att stödmottagaren har anmodats att betala tillbaka stödet.
2. Italien ska hålla kommissionen underrättad om hur de nationella åtgärder framskrider som har vidtagits för genomförandet av detta beslut fram till att återbetalningen av det stöd som avses i artikel 2 har slutförts. Italien ska på kommissionens begäran omgående lämna uppgifter om de åtgärder som redan har vidtagits eller som planeras för att följa detta beslut. Italien ska också lämna detaljerad information om de stödbelopp och motsvarande ränta som redan har återkrävts från stödmottagaren.
Artikel 6
Detta beslut riktar sig till Republiken Italien.
Utfärdat i Bryssel den 23 februari 2011.