NAŘÍZENÍ RADY (EU) č. 1259/2010
ze dne 20. prosince 2010,
kterým se zavádí posílená spolupráce v oblasti rozhodného práva ve věcech rozvodu a rozluky
RADA EVROPSKÉ UNIE,
s ohledem na Smlouvu o fungování Evropské unie, a zejména na čl. 81 odst. 3 této smlouvy,
s ohledem na rozhodnutí Rady 2010/405/EU ze dne 12. července 2010, kterým se povoluje posílená spolupráce v oblasti rozhodného práva ve věcech rozvodu a rozluky (1),
s ohledem na návrh Evropské komise,
po postoupení návrhu legislativního aktu vnitrostátním parlamentům,
s ohledem na stanovisko Evropského parlamentu,
s ohledem na stanovisko Evropského hospodářského a sociálního výboru,
v souladu se zvláštním legislativním postupem,
vzhledem k těmto důvodům:
(1)
Evropská unie si stanovila za cíl zachovávat a rozvíjet prostor svobody, bezpečnosti a práva, ve kterém je zaručen volný pohyb osob. Pro postupné vytváření tohoto prostoru musí Unie přijmout opatření v oblasti justiční spolupráce v občanských věcech s mezinárodním prvkem, zejména pokud je to nezbytné k řádnému fungování vnitřního trhu.
(2)
Podle článku 81 Smlouvy o fungování Evropské unie mají tato opatření zahrnovat zejména opatření pro zajištění slučitelnosti kolizních norem platných v členských státech.
(3)
Komise dne 14. března 2005 přijala zelenou knihu o rozhodném právu a příslušnosti soudů v rozvodových záležitostech. Tato zelená kniha vyvolala rozsáhlé konzultace s veřejností o možných řešeních problémů, které by mohly za současného stavu nastat.
(4)
Komise dne 17. července 2006 předložila návrh nařízení, kterým se mění nařízení Rady (ES) č. 2201/2003 (2), pokud jde o příslušnost, a zavádějí se pravidla pro rozhodné právo ve věcech manželských.
(5)
Rada na zasedání v Lucemburku ve dnech 5. a 6. června 2008 došla k závěru, že ohledně tohoto návrhu nebylo dosaženo jednomyslného postoje a že existují nepřekonatelné překážky, které brání tomu, aby bylo jednomyslnosti dosaženo v daném okamžiku nebo v blízké budoucnosti. Shledala, že cílů návrhu by nebylo možno dosáhnout v přiměřené lhůtě za použití příslušných ustanovení Smluv.
(6)
Belgie, Bulharsko, Francie, Itálie, Lotyšsko, Lucembursko, Maďarsko, Malta, Německo, Rakousko, Portugalsko, Rumunsko, Řecko, Slovinsko a Španělsko předložily následně Komisi žádost, v níž uvedly, že hodlají mezi sebou navázat posílenou spolupráci v oblasti rozhodného práva ve věcech manželských. Řecko svou žádost dne 3. března 2010 stáhlo.
(7)
Rada přijala dne 12. července 2010 rozhodnutí 2010/405/EU, kterým se povoluje posílená spolupráce v oblasti rozhodného práva ve věcech rozvodu a rozluky.
(8)
Podle čl. 328 odst. 1 Smlouvy o fungování Evropské unie je posílená spolupráce při navázání otevřena všem členským státům, s výhradou dodržení případných podmínek účasti stanovených povolujícím rozhodnutím. Je jim rovněž otevřena kdykoli, s výhradou dodržení, kromě uvedených podmínek, aktů již přijatých v jejím rámci. Komise a členské státy účastnící se posílené spolupráce dbají na to, aby podporovaly účast co největšího počtu členských států. Toto nařízení by mělo být závazné v celém rozsahu a přímo použitelné pouze v zúčastněných členských státech v souladu se Smlouvami.
(9)
Toto nařízení by mělo vytvořit jasný a soudržný právní rámec v oblasti rozhodného práva ve věcech rozvodu a rozluky v zúčastněných členských státech, poskytnout občanům vhodná řešení, pokud jde o právní jistotu, předvídatelnost a pružnost, a zabránit situacím, kdy jeden z manželů požádá o rozvod dříve než ten druhý kvůli tomu, aby se řízení řídilo určitým právem, které považuje za vhodnější pro ochranu svých zájmů.
(10)
Oblast věcné působnosti a ustanovení tohoto nařízení by měly být slučitelné s nařízením (ES) č. 2201/2003. Toto nařízení by se však nemělo vztahovat na prohlášení manželství za neplatné.
Toto nařízení by se mělo vztahovat pouze na zrušení nebo uvolnění manželského svazku. Právo stanovené kolizními normami tohoto nařízení by se mělo vztahovat na důvody k rozvodu a rozluce.
Předběžné otázky, jako je právní způsobilost a platnost manželství, a otázky, jako jsou majetkové důsledky rozvodu nebo rozluky, jméno, rodičovská odpovědnost, vyživovací povinnosti nebo případná jiná dodatečná opatření, by měly být stanoveny kolizními normami platnými v daném zúčastněném členském státě.
(11)
Za účelem jasného vymezení územního rozsahu působnosti tohoto nařízení je třeba určit členské státy, které se účastní posílené spolupráce.
(12)
Toto nařízení by mělo být univerzální povahy, což znamená, že jeho jednotné kolizní normy by měly být schopny určit právo zúčastněného členského státu, nezúčastněného členského státu nebo státu, který není členem Evropské unie.
(13)
Toto nařízení by se mělo použít bez ohledu na povahu soudu, který se řízením zabývá. Za soud příslušný k zahájení řízení by měl být případně považován soud podle nařízení (ES) č. 2201/2003.
(14)
Aby se manželům poskytla možnost zvolit rozhodné právo, k němuž mají úzkou vazbu, nebo, neučiní-li volbu, aby se toto právo použilo na jejich rozvod nebo rozluku, mělo by se toto právo použít i v případě, že není právem zúčastněného členského státu. V případě, že je určeno právo jiného členského státu, by mohla soudům při zjišťování obsahu cizího práva napomáhat síť vytvořená rozhodnutím Rady 2001/470/ES ze dne 28. května 2001 o vytvoření Evropské soudní sítě pro občanské a obchodní věci (3).
(15)
Zvýšení mobility občanů vyžaduje jednak větší flexibilitu a jednak větší právní jistotu. Aby toto nařízení odpovídalo uvedenému cíli, mělo by posílit autonomii stran ve věcech rozvodu a rozluky a ponechat jim při jejich rozvodu nebo rozluce určitou možnost volby rozhodného práva.
(16)
Manželé by měli mít možnost zvolit právo země, k níž mají zvláštní vazby, nebo právo místa soudu jako rozhodné právo pro rozvod a rozluku. Právo, které manželé zvolí, musí být v souladu se základními právy uznanými ve Smlouvách a v Listině základních práv Evropské unie.
(17)
Je důležité, aby manželé před určením rozhodného práva měli přístup k aktuálním informacím o zásadních aspektech vnitrostátních právních předpisů, právních předpisů Unie a postupech ve věcech rozvodu a rozluky. Pro zajištění takového přístupu ke vhodným a kvalitním informacím Komise tyto informace pravidelně aktualizuje v internetovém informačním systému určeném veřejnosti, který byl vytvořen rozhodnutím 2001/470/ES.
(18)
Zasvěcená volba obou manželů je hlavní zásadou tohoto nařízení. Každý z manželů by měl přesně vědět, jaké jsou právní a společenské důsledky volby rozhodného práva. Možnost zvolit rozhodné právo po vzájemné dohodě by neměla být na újmu práv a rovných možností obou manželů. V tomto ohledu by si soudci v zúčastněných členských státech měli být vědomi důležitosti zasvěcené volby obou manželů ohledně právních důsledků dohody o volbě rozhodného práva.
(19)
V zájmu zajištění právní jistoty a lepšího přístupu ke spravedlnosti by pravidla pro materiální a formální platnost právních úkonů měla být stanovena tak, aby usnadňovala zasvěcenou volbu manželů a aby byla respektována jejich dohoda. Pokud jde o formální platnost, měly by být vytvořeny určité záruky pro to, aby si manželé uvědomili důsledky své volby. Dohoda o volbě rozhodného práva by přinejmenším měla být vyhotovena písemně, datována a podepsána oběma stranami. Pokud však právo zúčastněného členského státu, v němž mají oba manželé v okamžiku uzavření dohody své obvyklé bydliště, stanoví dodatečné formální požadavky, je třeba tyto požadavky splnit. Tyto dodatečné formální požadavky mohou například existovat v zúčastněném členském státě, v němž je dohoda součástí manželské smlouvy. Pokud v okamžiku uzavření dohody mají manželé své obvyklé bydliště v různých zúčastněných členských státech, které stanoví různé formální požadavky, bylo by postačující, kdyby byly splněny formální požadavky jednoho z těchto států. Pokud v okamžiku uzavření dohody má pouze jeden z manželů své obvyklé bydliště v zúčastněném členském státě, který stanoví dodatečné formální požadavky, je třeba tyto požadavky splnit.
(20)
Dohodu o určení rozhodného práva by mělo být možno uzavřít a měnit nejpozději v okamžiku zahájení řízení u soudu, nebo dokonce i v průběhu soudního řízení, pokud tak stanoví právo místa soudu. V tomto případě by mělo stačit, aby soud toto určení zaprotokoloval v souladu s právem místa soudu.
(21)
Pro případ, že nedojde k volbě rozhodného práva, a v zájmu zaručení právní jistoty a předvídatelnosti a zabránění tomu, aby jeden z manželů požádal o rozvod dříve než ten druhý kvůli tomu, aby se řízení řídilo určitým právem, které považuje za vhodnější pro ochranu svých zájmů, by toto nařízení mělo stanovit harmonizované kolizní normy na základě žebříčku hraničních určovatelů založených na existenci úzké vazby mezi manželi a dotyčným právem. Tyto hraniční určovatele by měly být vybrány tak, aby zajistily, že řízení ve věcech rozvodu nebo rozluky se řídí právem, k němuž mají manželé úzkou vazbu.
(22)
Pokud toto nařízení odkazuje v zájmu uplatnění práva určitého státu na státní příslušnost jakožto na hraniční určovatel, měla by být otázka řešení případů vícenásobné státní příslušnosti přenechána vnitrostátnímu právu při plném respektování obecných zásad Evropské unie.
(23)
V případě zahájení řízení, jehož cílem by bylo změnit rozluku na rozvod a kdy by si strany nezvolily rozhodné právo, by se na rozvod mělo použít právo, které se použilo v případě rozluky. Tato kontinuita by u obou stran přispěla k předvídatelnosti a posílila by právní jistotu. Pokud však právo, které bylo použito na rozluku, neupravuje změnu rozluky na rozvod, měl by se rozvod při neexistenci volby práva stranami řídit kolizními normami. To by nemělo bránit manželům usilovat o rozvod na základě jiných pravidel tohoto nařízení.
(24)
V určitých situacích by však mělo být přesto použito právo státu místa soudu, u něhož bylo řízení zahájeno, zejména v případě, kdy rozhodné právo neupravuje rozvod, nebo kdy rozhodné právo jednomu z manželů nezajišťuje rovný přístup k rozvodu nebo rozluce z důvodu jeho pohlaví. Tím by však nemělo být dotčeno ustanovení o veřejném pořádku.
(25)
Důvody veřejného zájmu by za výjimečných okolností měly soudům členských států umožnit, aby neuplatnily některé ustanovení cizího práva v případě, kdy by to bylo zjevně v rozporu s veřejným pořádkem státu, jehož soud ve věci rozhoduje. Soudy by nicméně neměly mít možnost použít výhradu veřejného pořádku k tomu, aby vyloučily některé ustanovení práva jiného státu, pokud by to odporovalo Listině základních práv Evropské unie, zejména jejímu článku 21, který zakazuje jakoukoli diskriminaci.
(26)
Pokud toto nařízení odkazuje na skutečnost, že právo zúčastněného členského státu, u jehož soudu bylo zahájeno řízení, rozvod neupravuje, mělo by se to vykládat tak, že právo tohoto členského neobsahuje institut rozvodu. V takovém případě by soud neměl být povinen rozvést manželství na základě tohoto nařízení.
Pokud toto nařízení odkazuje na skutečnost, že právo zúčastněného členského státu, u jehož soudu bylo zahájeno řízení, nepovažuje pro účely rozvodového řízení příslušný sňatek za platný, mělo by se to mimo jiné vykládat tak, že podle práva tohoto členského státu tento sňatek neexistuje. V takovém případě by soud neměl být povinen rozvést nebo rozloučit manželství na základě tohoto nařízení.
(27)
Protože v některých státech a zúčastněných členských státech existují vedle sebe dva nebo více právních systémů nebo souborů pravidel týkajících se otázek, které upravuje toto nařízení, je zapotřebí stanovit, v jaké míře se toto nařízení použije v rámci různých územních jednotek těchto států a zúčastněných členských států nebo na různé kategorie osob v těchto státech a zúčastněných členských státech.
(28)
Neexistují-li pravidla pro určení rozhodného práva, měly by strany při volbě práva státu, jehož je jedna ze stran státním příslušníkem, a skládá-li se tento stát z více územních jednotek, z nichž každá má vlastní právní systém nebo soubor pravidel upravující rozvod, zároveň uvést právo územní jednotky, na němž se dohodly.
(29)
Jelikož cílů tohoto nařízení, totiž posílení právní jistoty, předvídatelnosti a pružnosti v mezinárodních řízeních v manželských věcech, a tudíž usnadnění volného pohybu osob uvnitř Unie, nemůže být uspokojivě dosaženo členskými státy, a může jich být proto z důvodu rozsahu a účinků tohoto nařízení lépe dosaženo na úrovni Unie, může Unie přijmout opatření, případně v rámci posílené spolupráce, v souladu se zásadou subsidiarity stanovenou v článku 5 Smlouvy o Evropské unii. V souladu se zásadou proporcionality stanovenou v uvedeném článku nepřekračuje toto nařízení rámec toho, co je k dosažení těchto cílů nezbytné.
(30)
Toto nařízení ctí základní práva a dodržuje zásady uznané Listinou základních práv Evropské unie, a zejména jejím článkem 21, který zakazuje jakoukoli diskriminaci založenou zejména na pohlaví, rase, barvě pleti, etnickém nebo sociálním původu, genetických rysech, jazyku, náboženském vyznání nebo přesvědčení, politických názorech či jakýchkoli jiných názorech, příslušnosti k národnostní menšině, majetku, narození, zdravotním postižení, věku nebo sexuální orientaci. Soudy zúčastněných členských států by při uplatňování tohoto nařízení měly tyto práva a zásady dodržovat,
PŘIJALA TOTO NAŘÍZENÍ:
KAPITOLA I
OBLAST PŮSOBNOSTI, VZTAH K NAŘÍZENÍ (ES) č. 2201/2003, DEFINICE A UNIVERZÁLNÍ POUŽITELNOST
Článek 1
Oblast působnosti
1. Toto nařízení se vztahuje na rozvod a rozluku v situacích, kdy dochází ke kolizi právních předpisů.
2. Toto nařízení se nepoužije na následující otázky, i když vyvstanou pouze jako předběžná otázka v souvislosti s řízením o rozvodu nebo rozluce:
a)
právní způsobilost fyzických osob;
b)
existence, platnost nebo uznání manželství;
c)
prohlášení manželství za neplatné;
d)
jméno manželů;
e)
majetkové důsledky manželství;
f)
rodičovská odpovědnost;
g)
vyživovací povinnosti;
h)
svěřenství nebo dědění.
Článek 2
Vztah k nařízení (ES) č. 2201/2003
Toto nařízení nemá vliv na uplatňování nařízení (ES) č. 2201/2003.
Článek 3
Definice
Pro účely tohoto nařízení:
1)
„zúčastněným členským státem“ se rozumí členský stát, který se účastní posílené spolupráce v oblasti rozhodného práva ve věcech rozvodu a rozluky na základě rozhodnutí 2010/405/EU nebo na základě rozhodnutí přijatého v souladu s čl. 331 odst. 1 druhým nebo třetím pododstavcem Smlouvy o fungování Evropské unie;
2)
pojem „soud“ zahrnuje všechny orgány zúčastněných členských států příslušné k rozhodování ve věcech, které spadají do oblasti působnosti tohoto nařízení.
Článek 4
Univerzální použitelnost
Právo určené tímto nařízením se použije i v případě, že není právem zúčastněného členského státu.
KAPITOLA II
JEDNOTNÁ PRAVIDLA OHLEDNĚ ROZHODNÉHO PRÁVA VE VĚCECH ROZVODU A ROZLUKY
Článek 5
Volba rozhodného práva stranami
1. Manželé se mohou dohodnout, že si pro rozvod a rozluku zvolí rozhodné právo, jedná-li se o některé z následujících práv:
a)
právo státu, v němž mají manželé v době uzavření dohody obvyklého bydliště, nebo
b)
právo státu, v němž měli manželé poslední obvyklé bydliště, pokud zde v době uzavření dohody jeden z nich ještě bydlí, nebo
c)
právo státu, jehož je jeden z manželů v době uzavření dohody státním příslušníkem, nebo
d)
právo místa soudu.
2. Aniž je dotčen odstavec 3, dohodu určující rozhodné právo je možné uzavřít a změnit kdykoliv, nejpozději však do okamžiku zahájení řízení u soudu.
3. Pokud tak stanoví právo místa soudu, mohou manželé rovněž určit rozhodné právo před soudem v průběhu řízení. V tomto případě soud toto určení uvede do zápisu v souladu s právem místa soudu.
Článek 6
Souhlas a materiální platnost
1. Existence a platnost dohody o volbě práva nebo některého jejího ustanovení se určuje podle práva, které by se na základě tohoto nařízení použilo, kdyby dohoda nebo její ustanovení byly platné.
2. Vyplývá-li však z okolností, že by nebylo přiměřené určovat účinky chování jednoho z manželů podle práva uvedeného v odstavci 1, může se tento z manželů za účelem zjištění, že neprojevil souhlas, odvolat na právo země, v níž má v okamžiku zahájení řízení u soudu své obvyklé bydliště.
Článek 7
Formální platnost
1. Dohoda uvedená v čl. 5 odst. 1 a 2 musí být vyhotovena písemně, datována a podepsána oběma manželi. Písemné formě jsou rovnocenná veškerá sdělení elektronickou cestou, která umožňují trvalý záznam dohody.
2. Pokud však právo zúčastněného členského státu, v němž mají oba manželé své obvyklé bydliště v době uzavření dohody, stanoví pro tento druh dohody dodatečné formální požadavky, tyto požadavky se uplatní.
3. Pokud v okamžiku uzavření dohody mají manželé své obvyklé bydliště v různých zúčastněných členských státech a pokud práva těchto států stanoví různé formální požadavky, je dohoda formálně platná, splňuje-li požadavky stanovené právem jednoho z těchto států.
4. Pokud v okamžiku uzavření dohody má pouze jeden z manželů své obvyklé bydliště v zúčastněném členském státě a pokud tento stát stanoví pro tento druh dohody dodatečné formální požadavky, tyto požadavky se uplatní.
Článek 8
Rozhodné právo v případě, že je strany nezvolí
V případě, že nedojde k volbě podle článku 5, řídí se rozvod a rozluka právem státu:
a)
v němž mají manželé obvyklé bydliště v okamžiku zahájení řízení u soudu, nebo popřípadě
b)
v němž měli manželé poslední obvyklé bydliště, pokud k ukončení pobytu nedošlo dříve než rok před zahájením řízení u soudu a jeden z manželů v tomto státě pobývá ještě v okamžiku zahájení řízení u soudu, nebo popřípadě
c)
jehož státní příslušnost mají oba manželé v okamžiku zahájení řízení u soudu, nebo popřípadě
d)
u jehož soudu bylo zahájeno řízení.
Článek 9
Změna rozluky na rozvod
1. V případě změny rozluky na rozvod a nedohodnou-li se strany v souladu s článkem 5 jinak, je rozhodným právem pro rozvod právo, které bylo použito na rozluku.
2. Pokud však právo, které bylo použito na rozluku, změnu rozluky na rozvod neupravuje, použije se článek 8, nedohodnou-li se strany v souladu s článkem 5 jinak.
Článek 10
Použití práva místa soudu
Jestliže rozhodné právo podle článků 5 nebo 8 neupravuje rozvod nebo jednomu z manželů nezajišťuje rovný přístup k rozvodu nebo rozluce z důvodu jeho pohlaví, použije se právo místa soudu.
Článek 11
Vyloučení zpětného a dalšího odkazu
Stanoví-li toto nařízení použití práva některého státu, rozumí se tím právní předpisy platné v tomto státě, s výhradou pravidel mezinárodního práva soukromého.
Článek 12
Veřejný pořádek
Použití ustanovení práva určeného podle tohoto nařízení lze odmítnout pouze tehdy, je-li toto použití zjevně neslučitelné s veřejným pořádkem státu místa soudu.
Článek 13
Rozdíly ve vnitrostátním právu
Nic v tomto nařízení nezavazuje soudy zúčastněného členského státu, jehož právo neupravuje rozvod nebo nepovažuje pro účely rozvodového řízení dotyčné manželství za platné, manželství rozvést na základě tohoto nařízení.
Článek 14
Státy se dvěma nebo více právními systémy - kolize právních norem z hlediska územního
Je-li stát tvořen více územními jednotkami, z nichž každá má svůj vlastní právní systém nebo soubor pravidel upravujících věci, na něž se vztahuje toto nařízení:
a)
každý odkaz na právo tohoto státu se pro účely určení rozhodného práva podle tohoto nařízení považuje za odkaz na platné právo příslušné územní jednotky;
b)
každý odkaz na obvyklé bydliště v tomto státě se považuje za odkaz na obvyklé bydliště v územní jednotce;
c)
každý odkaz na státní příslušnost se vztahuje k územní jednotce určené právem tohoto státu, nebo neexistují-li příslušná pravidla, k územní jednotce zvolené stranami, nebo nedojde-li k volbě, k územní jednotce, ke které má jeden z manželů nebo oba manželé nejužší vazbu.
Článek 15
Státy se dvěma nebo více právními systémy - kolize právních norem z hlediska osobního
V souvislosti se státem, ve kterém dva nebo více právních systémů nebo souborů pravidel použitelných pro různé kategorie osob upravují věci, na něž se vztahuje toto nařízení, se odkazem na právo tohoto státu rozumí odkaz na právní systém, který je určen platnými pravidly tohoto státu. Neexistují-li taková pravidla, použije se právní systém nebo soubor pravidel, k němuž má jeden z manželů nebo oba manželé nejužší vazbu.
Článek 16
Nepoužití tohoto nařízení v případě vnitrostátní kolize právních norem
Zúčastněný členský stát, v němž se na věci, na něž se vztahuje toto nařízení, použijí rozdílné právní systémy nebo soubory pravidel, nemá za povinnost použít toto nařízení v případě kolizí právních norem vzniklých výlučně mezi těmito rozdílnými právními systémy nebo soubory pravidel.
KAPITOLA III
JINÁ USTANOVENÍ
Článek 17
Informace poskytované zúčastněnými členskými státy
1. Zúčastněné členské státy sdělí Komisi do 21. září 2011 své případné vnitrostátní předpisy týkající se:
a)
formálních požadavků týkajících se dohod o volbě rozhodného práva podle čl. 7 odst. 2 až 4 a
b)
možnosti určit rozhodné právo podle čl. 5 odst. 3.
Zúčastněné členské státy uvědomí Komisi o veškerých následných změnách těchto předpisů.
2. Komise zveřejní informace sdělené v souladu s odstavcem 1 za použití odpovídajících prostředků, zejména prostřednictvím internetových stránek Evropské soudní sítě pro občanské a obchodní věci.
Článek 18
Přechodná ustanovení
1. Toto nařízení se vztahuje pouze na soudní řízení zahájená a na dohody podle článku 5 uzavřené po 21. červnu 2012.
Dohody o volbě rozhodného práva uzavřené před 21. červnem 2012 jsou rovněž platné, pokud jsou v souladu s články 6 a 7.
2. Tímto nařízením nejsou dotčeny dohody o volbě rozhodného práva uzavřené v souladu s právem zúčastněného členského státu, u jehož soudu bylo zahájeno řízení před 21. červnem 2012.
Článek 19
Vztah ke stávajícím mezinárodním úmluvám
1. Aniž jsou dotčeny povinnosti zúčastněných členských států podle článku 351 Smlouvy o fungování Evropské unie, není tímto nařízením dotčeno použití mezinárodních úmluv, jejichž stranou je jeden nebo více zúčastněných členských států ke dni přijetí tohoto nařízení nebo ke dni přijetí rozhodnutí podle čl. 331 odst. 1 Smlouvy o fungování Evropské unie a které stanoví kolizní normy ve věcech rozvodu nebo rozluky.
2. Toto nařízení má však mezi zúčastněnými členskými státy přednost před úmluvami uzavřenými výlučně mezi dvěma nebo více z nich v rozsahu, v jakém se tyto úmluvy týkají záležitostí upravených tímto nařízením.
Článek 20
Ustanovení o přezkumu
1. Do 31. prosince 2015 a poté každých pět let předloží Komise Evropskému parlamentu, Radě a Evropskému hospodářskému a sociálnímu výboru zprávu o uplatňování tohoto nařízení. Ke zprávě se případně připojí návrhy na úpravu tohoto nařízení.
2. Zúčastněné členské státy sdělí za tímto účelem Komisi příslušné údaje týkající se uplatňování tohoto nařízení jejich soudy.
KAPITOLA IV
ZÁVĚREČNÁ USTANOVENÍ
Článek 21
Vstup v platnost a použitelnost
Toto nařízení vstupuje v platnost prvním dnem po vyhlášení v Úředním věstníku Evropské unie.
Použije se ode dne 21. června 2012, s výjimkou článku 17, který se použije ode dne 21. června 2011.
Pro zúčastněné členské státy, které se účastní posílené spolupráce na základě rozhodnutí přijatého v souladu s čl. 331 odst. 1 druhým nebo třetím pododstavcem Smlouvy o fungování Evropské unie, se toto nařízení použije ode dne uvedeného v daném rozhodnutí.
Toto nařízení je závazné v celém rozsahu a přímo použitelné v zúčastněných členských státech v souladu se Smlouvami.
V Bruselu dne 20. prosince 2010.
RÅDETS FÖRORDNING (EU) nr 1259/2010
av den 20 december 2010
om genomförande av ett fördjupat samarbete om tillämplig lag för äktenskapsskillnad och hemskillnad
EUROPEISKA UNIONENS RÅD HAR ANTAGIT DENNA FÖRORDNING
med beaktande av fördraget om Europeiska unionens funktionssätt, särskilt artikel 81.3,
med beaktande av rådets beslut 2010/405/EU av den 12 juli 2010 om bemyndigande att upprätta ett fördjupat samarbete om tillämplig lag för äktenskapsskillnad och hemskillnad (1),
med beaktande av Europeiska kommissionens förslag,
efter översändande av utkastet till lagstiftningsakt till de nationella parlamenten,
med beaktande av Europaparlamentets yttrande,
med beaktande av Europeiska ekonomiska och sociala kommitténs yttrande,
i enlighet med ett särskilt lagstiftningsförfarande, och
av följande skäl:
(1)
Unionen har satt som mål att bevara och utveckla ett område med frihet, säkerhet och rättvisa, där den fria rörligheten för personer garanteras. För att göra det möjligt att gradvis inrätta ett sådant område ska unionen anta åtgärder om rättsligt samarbete i civilrättsliga frågor som har gränsöverskridande följder, särskilt när detta är nödvändigt för att den inre marknaden ska fungera korrekt.
(2)
Enligt artikel 81 i fördraget om Europeiska unionens funktionssätt ska dessa åtgärder inbegripa åtgärder som syftar till att säkerställa förenligheten mellan tillämpliga bestämmelser i medlemsstaterna om lagkonflikter.
(3)
Kommissionen antog den 14 mars 2005 en grönbok om tillämplig lag och behörig domstol i mål om äktenskapsskillnad. Genom grönboken inleddes ett omfattande samråd om möjliga lösningar på de problem som kan uppstå under nuvarande förhållanden.
(4)
Den 17 juli 2006 lade kommissionen fram ett förslag till förordning om ändring av rådets förordning (EG) nr 2201/2003 (2) i fråga om domstols behörighet och om införande av regler för tillämplig lag i äktenskapsmål.
(5)
Rådet drog vid sitt möte i Luxemburg den 5 och 6 juni 2008 slutsatsen att det inte fanns något enhälligt stöd för detta förslag och att oöverstigliga svårigheter gjorde det omöjligt att nå enhällighet vare sig då eller inom en överskådlig framtid. Rådet slog fast att målen i förslaget inte kunde uppnås inom rimlig tid med tillämpning av relevanta bestämmelser i fördragen.
(6)
Belgien, Bulgarien, Tyskland, Grekland, Spanien, Frankrike, Italien, Lettland, Luxemburg, Ungern, Malta, Österrike, Portugal, Rumänien och Slovenien riktade därefter en begäran till kommissionen vari de tillkännagav sin avsikt att sinsemellan upprätta ett fördjupat samarbete i fråga om tillämplig lag i äktenskapsmål. Den 3 mars 2010 drog Grekland tillbaka sin begäran.
(7)
Rådet antog den 12 juli 2010 beslut 2010/405/EU om bemyndigande att upprätta ett fördjupat samarbete om tillämplig lag för äktenskapsskillnad och hemskillnad.
(8)
Enligt artikel 328.1 i fördraget om Europeiska unionens funktionssätt ska de fördjupade samarbetena när de upprättas vara öppna för samtliga medlemsstater, förutsatt att medlemsstaterna tar hänsyn till de eventuella villkor för deltagande som fastställts genom beslutet om bemyndigande. De ska också vara öppna vid varje annat tillfälle, under förutsättning att de utöver nämnda villkor tar hänsyn till de akter som redan har antagits inom denna ram. Kommissionen och de medlemsstater som deltar i fördjupat samarbete ska se till att de främjar deltagande av så många medlemsstater som möjligt. Denna förordning ska i enlighet med fördragen vara till alla delar bindande och direkt tillämplig endast i de deltagande medlemsstaterna.
(9)
Denna förordning bör leda till en tydlig och samlad rättslig ram i fråga om tillämplig lag för äktenskapsskillnad och hemskillnad i de deltagande medlemsstaterna; den bör garantera medborgarna ändamålsenliga lösningar när det gäller rättssäkerhet, förutsebarhet och flexibilitet och förhindra situationer där en av makarna ansöker om äktenskapsskillnad före den andra för att försäkra sig om att saken prövas enligt en lagstiftning som vederbörande anser är mer gynnsam när det gäller att skydda hans eller hennes intressen.
(10)
Det materiella tillämpningsområdet och bestämmelserna i denna förordning bör överensstämma med förordning (EG) nr 2201/2003. Den bör dock inte tillämpas på annullering av äktenskap.
Denna förordning bör endast tillämpas på upplösning eller uppmjukning av de äktenskapliga banden. Den lag som fastställs enligt lagvalsreglerna i denna förordning bör gälla för skälen för äktenskapsskillnad och hemskillnad.
Förhandsfrågor som rättskapacitet och äktenskapets giltighet och frågor som de förmögenhetsrättsliga konsekvenserna av en äktenskapsskillnad eller en hemskillnad, namnet, föräldraansvaret, underhållsskyldigheten eller eventuellt ytterligare åtgärder bör fastställas enligt de lagvalsregler som gäller i de berörda deltagande medlemsstaterna.
(11)
För att begränsa denna förordnings geografiska tillämpningsområde bör de medlemsstater som deltar i det fördjupade samarbetet anges.
(12)
Denna förordning bör ha en universell karaktär, vilket innebär att det bör vara möjligt enligt de enhetliga lagvalsreglerna att anvisa lagen i en deltagande medlemsstat, lagen i en medlemsstat som inte deltar eller lagen i en stat utanför Europeiska unionen.
(13)
Denna förordning bör tillämpas oberoende av vid vilken slags domstol saken tas upp till prövning. I tillämpliga fall bör talan anses ha väckts vid en domstol i enlighet med förordning (EG) nr 2201/2003.
(14)
För att makarna ska kunna välja en tillämplig lag som de har nära anknytning till eller, om en sådan valmöjlighet saknas, för att den lagen ska kunna tillämpas på deras äktenskapsskillnad eller hemskillnad, bör den berörda lagen vara tillämplig även om det inte är fråga om lagen i en deltagande medlemsstat. Om en lag i en annan medlemsstat anvisas, kan det nätverk som inrättats genom rådets beslut 2001/470/EG av den 28 maj 2001 om inrättande av ett europeiska rättsligt nätverk på privaträttens område (3) bistå domstolarna med information om innehållet i utländsk rätt.
(15)
En ökad rörlighet för medborgarna kräver mer flexibilitet och en större rättssäkerhet. För att uppnå denna målsättning bör denna förordning stärka parternas oberoende i samband med äktenskapsskillnad och hemskillnad genom att ge dem en viss möjlighet att välja vilken lag som ska tillämpas på deras äktenskapsskillnad eller hemskillnad.
(16)
Makarna bör kunna välja lagen i ett land till vilket de har särskild anknytning eller lagen i domstolslandet som tillämplig lag för deras äktenskapsskillnad eller hemskillnad. Den lag som makarna väljer måste vara förenlig med de grundläggande rättigheterna såsom dessa erkänns i fördragen och i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna.
(17)
Innan makarna väljer vilken lag som ska vara tillämplig är det viktigt att de har tillgång till uppdaterad information om viktiga aspekter av den nationella lagstiftningen, unionsrätten och förfarandena vid äktenskapsskillnad och hemskillnad. För att garantera sådan tillgång till relevanta uppgifter av nödvändig kvalitet uppdaterar kommissionen fortlöpande uppgifterna i det offentliga Internetbaserade informationssystem som inrättades genom rådets beslut 2001/470/EG.
(18)
En grundläggande princip i förordningen är att de båda makarna gemensamt ska göra ett sakligt och välgrundat val. Var och en av makarna bör exakt känna till de rättsliga och sociala följderna av lagvalet. Möjligheten för makar att tillsammans välja tillämplig lag bör inte påverka makarnas rättigheter och likställdhet. Därför bör domarna i de deltagande medlemsstaterna vara medvetna om vikten av att båda makarna gör ett sakligt och välgrundat val som baserats på information om de rättsliga följderna av lagvalsavtalet.
(19)
I syfte att sörja för rättssäkerhet samt för bättre tillgång till rättslig prövning bör bestämmelserna om materiell och formell giltighet fastställas på så sätt att man underlättar ett upplyst val från makarnas sida och så att deras samtycke respekteras. I fråga om formell giltighet bör vissa garantier införas för att säkerställa att makarna är medvetna om följderna av sitt val. Lagvalsavtalet bör åtminstone vara skriftligt, daterat och undertecknat av båda parterna. Om lagen i den deltagande medlemsstat där båda makarna har hemvist vid ingående av avtalet föreskriver ytterligare formkrav, bör dessa bestämmelser respekteras. Sådana kompletterande formella krav kan finnas exempelvis i en deltagande medlemsstat där avtalet infogas i ett äktenskapsförord. Om makarna vid ingående av avtalet har hemvist i olika deltagande medlemsstater som föreskriver olika formkrav, räcker det med att formkraven i en av dessa medlemsstater respekteras. Om endast en av makarna vid ingående av avtalet har hemvist i en deltagande medlemsstat som föreskriver kompletterande formkrav, bör dessa respekteras.
(20)
Ett lagvalsavtal bör kunna ingås och ändras fram till dess att saken tas upp vid domstol, och till och med under själva förfarandet om domstolslandets lag tillåter det. I så fall bör det vara tillräckligt att domstolen registrerar lagvalet i enlighet med domstolslandets lag.
(21)
I de fall då inget lagval görs, och för att garantera rättssäkerhet och förutsebarhet samt förhindra situationer där en av makarna ansöker om äktenskapsskillnad före den andra för att försäkra sig om att saken prövas enligt en lagstiftning som vederbörande anser mer gynnsam när det gäller att skydda sina intressen, bör denna förordning omfatta harmoniserade lagvalsregler som grundar sig på en rad anknytningskriterier som förutsätter en nära anknytning mellan makarna och lagen i fråga. Sådana anknytningskriterier bör väljas som säkerställer att förfarandena för äktenskapsskillnad eller hemskillnad omfattas av en lag till vilken makarna har en nära anknytning.
(22)
När det i denna förordning för tillämpningen av en stats lagstiftning hänvisas till nationalitet som ett anknytningskriterium bör frågan om hur fall med flera nationaliteter ska behandlas överlåtas till nationell lagstiftning med full respekt för Europeiska unionens allmänna principer.
(23)
Om ett mål anhängiggörs vid domstol om att omvandla en hemskillnad till äktenskapsskillnad och parterna inte har valt tillämplig lag bör den lag som tillämpats på hemskillnaden även tillämpas på äktenskapsskillnaden. En sådan kontinuitet främjar förutsebarheten för parterna och förbättrar rättssäkerheten. Om den lag som tillämpats på hemskillnaden inte föreskriver någon omvandling av hemskillnaden till äktenskapsskillnad bör dock äktenskapsskillnaden regleras av lagvalsreglerna för de fall då parterna inte gjort något lagval. Detta bör inte hindra makarna att ansöka om äktenskapsskillnad på grundval av andra regler i denna förordning.
(24)
I vissa situationer, till exempel när tillämplig lag saknar bestämmelser om äktenskapsskillnad eller inte ger makarna lika rätt till äktenskapsskillnad eller hemskillnad på grund av den ena makens kön, bör domstolslandets lag ändå tillämpas. Detta bör dock inte påverka klausulen om grunderna för rättsordningen (ordre public).
(25)
Av hänsyn till allmänintresset bör domstolarna i de deltagande medlemsstaterna i undantagsfall ha rätt att avstå från att tillämpa en bestämmelse i utländsk lag i ett visst mål om det uppenbart strider mot grunderna för rättsordningen (ordre public) i domstolslandet. Domstolarna bör dock inte kunna åberopa detta undantag för att förhindra att en bestämmelse i en annan stats lagstiftning tillämpas om det skulle strida mot Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna, särskilt artikel 21 som förbjuder alla former av diskriminering.
(26)
Om denna förordning avser en omständighet där lagstiftningen i den deltagande medlemsstat där målet anhängiggörs vid domstol inte omfattar äktenskapsskillnad bör detta tolkas på sådant sätt att lagstiftningen i den medlemsstaten inte har institutet äktenskapsskillnad. I ett sådant fall ska domstolen inte vara skyldig att meddela en dom om äktenskapsskillnad enligt denna förordning.
Om denna förordning avser en omständighet där äktenskapet i fråga enligt lagstiftningen i den deltagande medlemsstat där målet anhängiggörs vid domstol inte är giltigt vad avser tillämpning av ett förfarande för äktenskapsskillnad bör detta bland annat tolkas så att ett sådant äktenskap inte existerar i den medlemsstatens lagstiftning. I ett sådant fall bör domstolen inte vara skyldig att meddela en dom om äktenskapsskillnad eller hemskillnad enligt denna förordning.
(27)
Eftersom det finns stater och deltagande medlemsstater som har två eller flera parallella rättsordningar eller regelverk för de frågor som omfattas av denna förordning, bör det fastställas i vilken utsträckning denna förordning ska vara tillämplig i de olika territoriella enheterna i dessa stater och deltagande medlemsstater eller på olika kategorier av personer i dessa stater och i de deltagande medlemsstaterna.
(28)
Om det saknas bestämmelser som fastställer tillämplig lag bör parterna när de väljer lagen i en stat där en av dem är medborgare samtidigt ange vilken territoriell enhets lagstiftning de enats om ifall den stat vars lag man valt omfattar flera territoriella enheter som var och en har sin egen rättsordning eller sitt eget regelverk i fråga om äktenskapsskillnad.
(29)
Eftersom målen för denna förordning, nämligen att stärka rättssäkerheten, förutsebarheten och flexibiliteten i äktenskapsmål med internationell anknytning och därigenom underlätta den fria rörligheten för personer i Europeiska unionen, inte i tillräcklig utsträckning kan uppnås av medlemsstaterna och de därför, på grund av förordningens omfattning och verkan, bättre kan uppnås på unionsnivå, kan unionen vidta åtgärder, vid behov genom ett fördjupat samarbete, i enlighet med subsidiaritetsprincipen i artikel 5 i fördraget om Europeiska unionen. Enligt proportionalitetsprincipen i samma artikel går förordningen inte utöver vad som är nödvändigt för att uppnå dessa mål.
(30)
Denna förordning respekterar de grundläggande rättigheter och iakttar de principer som erkänns i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna, särskilt artikel 21 som förbjuder all diskriminering på grund av kön, ras, hudfärg, etniskt eller socialt ursprung, genetiska särdrag, språk, religion eller övertygelse, politisk eller annan åskådning, tillhörighet till nationell minoritet, förmögenhet, börd, funktionshinder, ålder eller sexuell läggning. De deltagande medlemsstaternas domstolar bör vid tillämpningen av denna förordning visa respekt för dessa rättigheter och principer.
HÄRIGENOM FÖRESKRIVS FÖLJANDE.
KAPITEL I
TILLÄMPNINGSOMRÅDE, FÖRHÅLLANDE TILL FÖRORDNING (EG) 2201/2003, DEFINITIONER OCH UNIVERSELL TILLÄMPNING
Artikel 1
Tillämpningsområde
1. Denna förordning ska tillämpas i situationer där det föreligger en lagkonflikt i samband med äktenskapsskillnad eller hemskillnad.
2. Denna förordning ska inte gälla i följande frågor, även om de kan uppkomma som en förhandsfråga i samband med prövningar av äktenskapsskillnad eller hemskillnad
a)
fysiska personers rättskapacitet
b)
förekomsten, giltigheten eller erkännandet av ett äktenskap
c)
annullering av ett äktenskap
d)
makarnas namn
e)
förmögenhetsrättsliga konsekvenserna av ett äktenskap
f)
föräldraansvar
g)
underhållsskyldighet
h)
arvstruster och arv.
Artikel 2
Förhållande till förordning (EG) nr 2201/2003
Denna förordning påverkar inte tillämpningen av förordning (EG) nr 2201/2003.
Artikel 3
Definitioner
I denna förordning gäller följande definitioner:
1. deltagande medlemsstat: en medlemsstat som deltar i det fördjupade samarbetet om tillämplig lag för äktenskapsskillnad och hemskillnad enligt beslut 2010/405/EU eller på grund av ett beslut som antagits i enlighet med artikel 331.1 andra eller tredje stycket i fördraget om Europeiska unionens funktionssätt.
2. domstol: alla de myndigheter i de deltagande medlemsstaterna som är behöriga i frågor som omfattas av denna förordning.
Artikel 4
Universell tillämpning
Den lag som anvisas i denna förordning ska tillämpas även om det är lagen i en icke deltagande medlemsstat.
KAPITEL II
ENHETLIGA REGLER OM TILLÄMPLIG LAG FÖR ÄKTENSKAPSSKILLNAD OCH HEMSKILLNAD
Artikel 5
Parternas val av tillämplig lag
1. Makarna får enas om att välja vilken lag som ska tillämpas på deras äktenskapsskillnad eller hemskillnad under förutsättning att det gäller någon av följande lagar:
a)
Lagen i den stat där makarna har gemensam hemvist vid tidpunkten för avtalets ingående.
b)
Lagen i den stat där makarna senast hade gemensam hemvist om en av dem fortfarande har hemvist där vid tidpunkten för avtalets ingående.
c)
Lagen i den stat där någon av makarna var medborgare vid tidpunkten för avtalets ingående.
d)
Domstolslandets lag.
2. Ett lagvalsavtal får, utan att de påverkar tillämpningen av punkt 3, ingås och ändras vid vilken tidpunkt som helst, dock senast när saken tas upp till prövning av domstol.
3. Om domstolslandets lag tillåter det kan makarna även välja tillämplig lag under pågående förfarande inför domstolen. I så fall ska domstolen registrera lagvalet i enlighet med domstolslandets lag.
Artikel 6
Samtycke och materiell giltighet
1. Förekomsten och giltigheten av ett lagvalsavtal eller en bestämmelse i detta ska fastställas enligt den lag vilken det skulle underkastas enligt denna förordning om lagvalsavtalet eller bestämmelsen var giltiga.
2. En make kan dock åberopa lagen i det land där han har sin hemvist när målet anhängiggörs vid domstol för att få fastställt att han inte har samtyckt till lagvalsavtalet, om det framgår av omständigheterna att det inte skulle vara rimligt att avgöra verkan av hans uppträdande enligt den lag som anges i punkt 1.
Artikel 7
Formell giltighet
1. Det avtal som avses i artikel 5.1 och 5.2 ska vara skriftligt och dateras och undertecknas av båda makarna. Ett elektroniskt meddelande som möjliggör en varaktig dokumentation av avtalet ska anses vara likvärdigt med ett skriftligt meddelande.
2. Om lagen i den deltagande medlemsstat där båda makarna har hemvist vid tidpunkten för avtalets ingående föreskriver ytterligare formkrav för denna typ av avtal, ska dock dessa formkrav tillämpas.
3. Om makarna vid ingående av avtalet har hemvist i olika deltagande medlemsstater och om lagarna i dessa stater föreskriver olika formkrav, ska avtalet anses giltigt till formen om det uppfyller kraven enligt lagen i ett av dessa länder.
4. Om endast en av makarna vid ingående av avtalet har hemvist i en deltagande medlemsstat och om denna stat föreskriver kompletterande formkrav för denna typ av avtal, ska dessa formkrav tillämpas.
Artikel 8
Tillämplig lag vid avsaknad av val
Vid avsaknad av val enligt artikel 5 ska äktenskapsskillnad och hemskillnad omfattas av lagen i den stat
a)
där makarna har gemensam hemvist vid den tidpunkt då målet anhängiggörs vid domstol eller, om detta alternativ inte är tillämpligt,
b)
där makarna senast hade gemensam hemvist, förutsatt att de inte upphörde att ha gemensam hemvist där mer än ett år innan målet anhängiggjordes vid domstol och att en av makarna fortfarande hade hemvist i landet när målet anhängiggjordes vid domstol eller, om detta alternativ inte är tillämpligt,
c)
där båda makarna var medborgare vid den tidpunkt då målet anhängiggjordes vid domstol, eller, om detta alternativ inte är tillämpligt,
d)
vid vars domstolar målet anhängiggörs.
Artikel 9
Omvandling av hemskillnad till äktenskapsskillnad
1. För det fall hemskillnad omvandlas till äktenskapsskillnad ska den lag som är tillämplig på äktenskapsskillnaden vara den lag som ska tillämpas på hemskillnaden om inte parterna i enlighet med artikel 5 har bestämt något annat.
2. Om den lag som tillämpats på hemskillnaden inte föreskriver omvandling av hemskillnad till äktenskapsskillnad ska dock artikel 8 vara tillämplig om inte parterna i enlighet med artikel 5 har bestämt något annat.
Artikel 10
Domstolslandets lag
Om tillämplig lag enligt artikel 5 eller artikel 8 saknar bestämmelser om äktenskapsskillnad eller inte ger makarna lika rätt till äktenskapsskillnad eller hemskillnad på grund av den ena makens kön, ska domstolslandets lag tillämpas.
Artikel 11
Uteslutande av återförvisning
När denna förordning föreskriver att lagen i en viss stat ska tillämpas avses gällande rättsregler i den staten, med undantag för den statens internationella privaträtt.
Artikel 12
Grunderna för rättsordningen (ordre public)
Tillämpning av bestämmelser i den lag som anvisas i denna förordning får vägras endast om en sådan tillämpning är uppenbart oförenlig med grunderna för rättsordningen (ordre public) i domstolslandet.
Artikel 13
Olikheter i nationell lag
Denna förordning ska inte på något sätt tvinga domstolarna i en deltagande medlemsstat vars lag inte medger äktenskapsskillnad eller inte anser att äktenskapet i fråga är giltigt vad avser tillämpning av ett skilsmässoförfarande att meddela en dom om äktenskapsskillnad genom tillämpning av denna förordning.
Artikel 14
Stater med två eller fler rättsordningar - territoriella lagkonflikter
När en stat omfattar flera territoriella enheter som var och en har en egen rättsordning eller ett eget regelverk för de frågor som omfattas av denna förordning ska
a)
alla hänvisningar till lagen i en sådan stat, vid fastställandet av den lag som ska tillämpas enligt denna förordning, avse gällande rättsregler i den berörda territoriella enheten,
b)
alla hänvisningar till hemvist i denna stat avse hemvisten i en territoriell enhet,
c)
alla hänvisningar till nationalitet avse den territoriella enhet som fastställts i den statens lagstiftning, eller, i avsaknad av tillämpliga bestämmelser, till den territoriella enhet som valts av parterna eller, om inget val gjorts, till den territoriella enhet till vilken maken eller makarna har den närmaste anknytningen.
Artikel 15
Stater med två eller fler rättsordningar - lagkonflikter avseende olika kategorier av personer
Med avseende på en stat som har två eller flera rättsordningar eller regelverk som är tillämpliga på olika kategorier av personer på det område som regleras genom denna förordning, ska varje hänvisning till lagen i den staten avse den rättsordning som är tillämplig enligt gällande regler i denna stat. I avsaknad av sådana regler ska den rättsordning eller det regelverk tillämpas som maken eller makarna har den närmaste anknytningen till.
Artikel 16
Tillämpning av förordningen på interna lagkonflikter
En deltagande medlemsstat där olika rättsordningar eller regelverk tillämpas för frågor som regleras genom denna förordning är inte skyldig att tillämpa denna förordning vid lagkonflikter mellan enbart sådana olika rättsordningar eller regelverk.
KAPITEL III
ÖVRIGA BESTÄMMELSER
Artikel 17
Information från de deltagande medlemsstaterna
1. Senast den 21 september 2011 ska de deltagande medlemsstaterna i förekommande fall underrätta kommissionen om sina nationella bestämmelser om
a)
vilka formkrav som gäller för avtal om val av tillämplig lag i enlighet med artikel 7.2-4, och
b)
möjligheterna att välja lag i enlighet med artikel 5.3.
De deltagande medlemsstaterna ska underrätta kommissionen om eventuella senare ändringar av dessa bestämmelser.
2. Kommissionen ska på lämpligt sätt ställa de uppgifter som meddelas i enlighet med punkt 1 till allmänhetens förfogande, bland annat på webbplatsen för det europeiska rättsliga nätverket på privaträttens område.
Artikel 18
Övergångsbestämmelser
1. Denna förordning ska endast tillämpas på rättsliga förfaranden som inletts och på sådana avtal som avses i artikel 5 som ingåtts från och med den 21 juni 2012.
Ett lagvalsavtal som ingåtts före den 21 juni 2012 ska dock också ha verkan, förutsatt att det står i överensstämmelse med artiklarna 6 och 7.
2. Denna förordning påverkar inte tillämpningen av lagvalsavtal som ingåtts i enlighet med lagstiftningen i den deltagande medlemsstat där saken prövas, innan den 21 juni 2012.
Artikel 19
Samband med befintliga internationella konventioner
1. Utan att det påverkar de deltagande medlemsstaternas skyldigheter enligt artikel 351 i fördraget om Europeiska unionens funktionssätt ska denna förordning inte påverka tillämpningen av internationella konventioner som en eller flera deltagande medlemsstater har tillträtt när denna förordning antas eller vid antagandet av det beslut som avses i artikel 331.1 andra eller tredje stycket i fördraget om Europeiska unionens funktionssätt och som fastställer lagvalsregler för äktenskapsskillnad eller hemskillnad.
2. Denna förordning ska dock ha företräde i förbindelserna mellan de deltagande medlemsstaterna framför konventioner som ingåtts exklusivt mellan två eller flera av dem om dessa konventioner avser frågor som regleras i denna förordning.
Artikel 20
Översynsklausul
1. Senast 31 december 2015 och vart femte år därefter ska kommissionen lägga fram en rapport om tillämpningen av denna förordning för Europaparlamentet, rådet och Europeiska ekonomiska och sociala kommittén. Rapporten ska vid behov åtföljas av ändringsförslag i syfte att anpassa denna förordning.
2. De deltagande medlemsstaterna ska därför ge kommissionen relevant information om deras domstolars tillämpning av denna förordning.
KAPITEL IV
SLUTBESTÄMMELSER
Artikel 21
Ikraftträdande och tillämpningsdatum
Denna förordning träder i kraft dagen efter det att den har offentliggjorts i Europeiska unionens officiella tidning.
Den ska tillämpas från och med den 21 juni 2012, med undantag för artikel 17 som ska tillämpas från och med den 21 juni 2011.
För de deltagande medlemsstater som deltar i det fördjupade samarbetet i enlighet med ett beslut som antagits enligt artikel 331.1 andra eller tredje stycket i fördraget om Europeiska unionens funktionssätt är denna förordning tillämplig från och med den dag som anges i det berörda beslutet.
Denna förordning är till alla delar bindande och direkt tillämplig i de deltagande medlemsstaterna i enlighet med fördragen.
Utfärdad i Bryssel den 20 december 2010.