ROZHODNUTÍ KOMISE
ze dne 29. června 2011
o státní podpoře SA.14554 (C 7/04), kterou poskytlo Německo společnosti Gesellschaft für Weinabsatz (Společnost pro prodej vína)
(oznámeno pod číslem K(2011) 4426)
(Pouze německé znění je závazné)
(2012/268/EU)
EVROPSKÁ KOMISE,
s ohledem na Smlouvu o fungování Evropské unie, a zejména na čl. 108 odst. 2 první pododstavec (1) této smlouvy,
poté, co vyzvala zúčastněné strany k podání připomínek v souladu s výše uvedenými ustanoveními (2),
vzhledem k těmto důvodům:
I. POSTUP
(1)
Po obdržení stížnosti dne 10. května 2001 zaslaly útvary Komise Spolkové republice Německo dne 9. listopadu 2001 písemný dotaz. Na základě tohoto dotazu útvarů Komise bylo oznámeno dopisem ze dne 5. března 2002 doručeným dne 8. března 2002 opatření. Vzhledem k tomu, že v tu dobu bylo opatření již provedeno, bylo zařazeno mezi neoznámené režimy podpory (podpora NN 159/02).
(2)
Německo zaslalo dodatečné informace v dopisu ze dne 20. listopadu 2002 doručeném dne 25. listopadu 2002, v dopisu ze dne 28. dubna 2003 doručeném dne 2. května 2003, v dopisu ze dne 27. května 2003 doručeném dne 28. května 2003 a ve faxu ze dne 2. října 2003.
(3)
V dopisu ze dne 19. února 2004 SG-Greffe (2004) D/200645 informovala Komise Německo o svém rozhodnutí zahájit s ohledem na tuto podporu řízení v souladu s čl. 108 odst. 2 Smlouvy o fungování Evropské unie.
(4)
Rozhodnutí Komise o zahájení řízení bylo zveřejněno v Úředním věstníku Evropské unie (3). Komise vyzvala zúčastněné strany, aby se vyjádřily k podpoře, jež je předmětem tohoto řízení.
(5)
Komise neobdržela od zúčastněných stran žádné připomínky (4).
(6)
Německo předložilo Komisi své připomínky dopisem ze dne 18. března 2004, jehož doručení bylo zaevidováno dne 23. března 2004. Další připomínky byly zaslány dopisem ze dne 10. ledna 2006 zaevidovaným dne 10. ledna 2006 a dopisem ze dne 13. července 2007, zaevidovaným dne 16. července 2007.
(7)
Dopisem ze dne 21. října 2008 SG-Greffe (2008) D/206430 informovala Komise Německo, že se rozhodla rozšířit řízení, které bylo s ohledem na tuto podporu zahájeno v souladu s čl. 108 odst. 2 SFEU.
(8)
Rozhodnutí Komise o rozšíření řízení bylo zveřejněno v Úředním věstníku Evropské unie (5). Komise vyzvala zúčastněné strany, aby se vyjádřily k podpoře, jež je předmětem tohoto řízení.
(9)
Komise neobdržela od zúčastněných stran žádné připomínky.
(10)
Německo předložilo (po žádosti o prodloužení lhůty ze dne 17. listopadu 2008, kterou Komise přijala dne 21. listopadu 2008) připomínky Komisi dopisem ze dne 23. prosince 2008 zaevidovaným dne 5. ledna 2009.
II. POPIS PODPORY
II.1 Název opatření
(11)
Kredit die Gesellschaft für Weinabsatz mit nachfolgendem Forderungsverzicht [úvěr společnosti Gesellschaft für Weinabsatz (společnost pro prodej vína) a následné vzdání se pohledávek]
II.2 Právní základ
(12)
Toto opatření bylo realizováno na základě smluvní dohody mezi Wiederaufbaukasse der Rheinland-pfälzischen Weinbaugebiete (Fond pro obnovu vinařské oblasti Porýní-Falc, WAK) a společnosti Gesellschaft für Weinabsatz Pfalz GmbH (falcká společnost obchodující s vínem, GfW).
II.3 Cíl
(13)
Cílem bylo poskytnout společnosti GfW úvěr na nákup moštu od vinařských podniků a obchodníků. Jako zajištění byla schválena zabezpečená aktiva. Tato aktiva byla také předmětem různé míry výhrady vlastnictví (Eigentumsvorbehalt) vinařských podniků a obchodníků (Weinbaugetriebe und Kommissionäre) ve formě prosté, rozšířené nebo prodloužené výhrady vlastnictví. Ke vzdání se pohledávek došlo v okamžiku, kdy se společnost GfW dostala do finančních potíží kvůli propadu tržních cen.
II.4 Veřejný subjekt
(14)
Fond WAK je veřejnoprávní korporací spolkové země Porýní-Falc, která je zapsána v Mohuči. Působí ve vinařské oblasti podobným způsobem jako banka. Obvyklou činností fondu WAK je poskytování úvěrů na přeparcelování pozemků (Flurbereinigung). Fond WAK je financován z příspěvků, poplatků, úvěrů a dotací (čl. 8 odst. 1 Weinbergsaufbaugesetz (zákon o rozvoji podnikání ve vinařství)).
II.5 Příjemci
(15)
Příjemcem opatření byla společnost GfW, které fond WAK poskytl úvěr za podmínek, které nebyly v souladu s tržními podmínkami.
(16)
GfW byla plně vlastněnou dceřinou společností asociace Bauern-und Winzerverband Rheinland-Pfalz Süd (asociace zemědělských a vinařských podniků v jižním Porýní-Falci). Byla založena v roce 1984 za účelem prodeje vína a zabývala se výrobou a prodejem šumivého vína, hroznové šťávy, hroznového želé, destilátu z vinných hroznů a brandy. Společnost GfW rovněž poskytovala služby vinařským podnikům v souvislosti s destilačními opatřeními (Destillationsmaßnahmen). Tato destilační opatření zahrnovala opatření v rámci společné organizace trhu (6) a destilaci financovanou státem, která se obvykle provádí na základě rozhodnutí Rady (7). V této souvislosti poskytovala společnost GfW poradenství drobným výrobcům vína a organizovala přepravu vína do palíren.
(17)
Dalšími možnými příjemci jsou vinařské podniky a obchodníci, od nichž mohla společnost GfW na základě úvěru nakupovat mošt a kteří se nevzdali pohledávek vůči GfW v situaci, kdy se k tomuto kroku rozhodl fond WAK poté, co se společnost GfW dostala do finančních potíží.
II.6 Základní informace o podpoře
(18)
V roce 1999 zakoupila společnost GfW 44 milionů litrů moštu, k jejichž úhradě použila úvěr od fondu WAK ve výši 15 302 696,25 EUR a vlastní zdroje. 60 % tohoto moštu mělo minimálně 60 stupňů Oechsle a průměr činil 81 stupňů Oechsle. 40 % tohoto moštu tvořil běžný mošt na výrobu stolního vína s minimálně 44 stupni Oechsle, který byl nakoupen za účelem využití výhodných podmínek pro preventivní destilaci. Cena uhrazená za všechen nakoupený mošt činila v průměru 0,38 EUR za litr. Nebylo zakoupeno žádné víno jako konečný produkt. Tento nákup byl proveden na základě jednoduché, rozšířené nebo prodloužené výhrady vlastnictví (einfache, erweiterte, verlängerte Eigentumsvorbehalte) vinařských podniků a obchodníků. Tato zajištěná aktiva byla zároveň odsouhlasena jako zajištění pro WAK.
(19)
Podle informací poskytnutých Nčmeckem bylo cílem obchodního plánu společnosti GfW využít podle nařízení (EHS) č. 822/87 u 40 % tohoto moštu možnosti destilace, kterou povolují právní předpisy EEC, a 60 % moštu zpracovat na surové víno určené pro výrobu šumivého vína a prodat ho výrobcům šumivého vína. Navíc měla společnost GfW v plánu skladovat 20 % surového vína po dobu devíti měsíců až jednoho roku s cílem využít dotací z EU na skladování vína v souladu s nařízením (EHS) č. 822/87 a následně ho prodat na trhu surového vína pro výrobu šumivého vína.
(20)
Dne 11. listopadu 1999 obdržely vinařské podniky a obchodníci zálohu ve výši 80 % kupní ceny. Průměrná výše vyplacené zálohy činila 0,31 EUR na litr.
(21)
V roce 1999 zaslala společnost GfW 40 % svých zásob na preventivní destilaci. Vzhledem k poklesu cen na trhu surového vína na konci roku 1999 společnost GfW rozhodla, že v daném roce nebude surové víno prodávat a počká na oživení trhu v roce 2000.
(22)
V roce 2000 došlo v důsledku poměrně velké úrody a poklesu prodeje šumivého vína k dalšímu propadu trhu s bílým vínem (průměrné ceny v některých případech klesly až o 0,20 EUR). Velké množství sudového vína, které se dosud nacházelo ve skladu, bylo nutno zaslat k další destilaci.
(23)
V důsledku změny společné organizace trhu s vínem z roku 1999, která vstoupila v platnost dne 1. srpna 2000, byla preventivní destilace v souladu s nařízením (EHS) č. 822/87 nahrazena destilací určenou pro trh konzumního alkoholu v souladu s nařízením (ES) č. 1493/1999. Její podmínky byly podstatně horší a bylo možné dosáhnout pouze přibližně poloviny předchozí ceny preventivní destilace, tj. 0,50-0,55 EUR za litr.
(24)
V důsledku poklesu cen v roce 2000 se společnosti GfW nepodařilo dosáhnout očekávaných zisků ani na trhu s vínem, ani u destilace určené pro trh konzumního alkoholu. V důsledku této skutečnosti bylo nutné výrazně snížit účetní hodnotu zásob společnosti GfW a v důsledku toho pasiva společnosti GfW převýšila její aktiva.
(25)
S ohledem na výše popsané obchodní problémy byla za rok do 31. října 2000 vypracována prozatímní účetní závěrka, která byla přezkoumána auditorem. Dne 31. října 2000 přesáhla pasiva společnosti GfW (15 670 155 EUR) její běžná aktiva ve výši 9 886 856 EUR o 5 783 299 EUR; pasiva GfW jsou uvedena v následující tabulce. Podle zprávy, kterou vypracovala společnost Wirtschaftsprüfungsgesellschaft Falk & Co. GmbH, hrozí společnosti GfW v nejbližší době úpadkové řízení vzhledem k tomu, že její pasiva převyšují její aktiva (Überschuldung), pokud nebudou podniknuty kroky s cílem této situaci zabránit.
(26)
Tabulka 1
(v EUR)
Závazky vůči
Částka
WAK
10 150 959
Finančním institucím
726 892
Dodavatelům
218 460
Vinařským podnikům a obchodníkům
4 355 581
Ostatní
218 263
Celkem
15 670 155
(27)
Podle § 19 německého zákona o úpadku (Insolvenzordnung) je situace, kdy pasiva společnosti přesáhnou její aktiva, důvodem k zahájení úpadkového řízení. Vzhledem k těmto okolnostem měla výkonná rada společnosti GfW v souladu s § 64 zákona GmbHG aF i. V. m. § 19 InsO povinnost požádat o zahájení úpadkového řízení do tří týdnů od okamžiku, kdy její pasiva převýšila její aktiva (Überschuldung).
(28)
V důsledku hrozící platební neschopnosti požádala společnost GfW některé věřitele (fond WAK, vinařské podniky a přibližně 130 obchodníků účastnících se nákupu uvedeného v 18. bodě odůvodnění)), aby se vzdali části svých nesplacených pohledávek a umožnili jí tak pokračovat v činnosti. Vinařské podniky a obchodníci by se měli vzdát 90 % svých nesplacených pohledávek, což znamená, že by obdrželi pouze další 2 % z dohodnuté kupní ceny. Zbývající schodek měl být eliminován díky nezbytnému podřízení pohledávek a prominutí pohledávek ze strany fondu WAK.
(29)
Jako hlavní věřitel (viz tabulka 1) se slabší pozicí z hlediska zajištění měla fond WAK výrazný zájem na odvrácení hrozící platební neschopnosti. Proto se pokusil přesvědčit vinařské podniky a obchodníky, aby souhlasili s prominutím části svých pohledávek. Fond WAK také dne 4. prosince 2000 podepsal písemnou dohodu se společností GfW, v níž se zavazuje podřídit část svých nesplacených pohledávek - odpovídající schodku GfW - ve prospěch ostatních věřitelů. Konečná výše tohoto podřízení pohledávek měla být stanovena až po obdržení prohlášení vinařských podniků a obchodníků, že se vzdávají svých pohledávek, aby se tak minimalizovala výše podřízených pohledávek. Bylo také dohodnuto, že fond WAK by se v případě, že by se to v pozdější fázi ukázalo jako nutné pro odvrácení úpadkového řízení, vzdal pohledávek ve výši rovnající se výši podřízených pohledávek.
(30)
1 700 z 2 700 vinařských podniků a obchodníků vyjádřilo ochotu vzdát se 90 % svých zbývajících pohledávek, což odpovídá přibližně 60 % nesplacených pohledávek této skupiny jako celku. Zbývající vinařské podniky a obchodníci však tuto nabídku buď výslovně odmítli, nebo na žádost nereagovali. Někteří z nich se evidentně rozhodli, že se svých pohledávek nevzdají vzhledem ke svému silnějšímu postavení z hlediska zajištění - někteří disponovali prodlouženou výhradou vlastnictví a již obdrželi zálohu ve výši 80 % z dohodnuté ceny. To znamenalo, že by jejich výnosy v případě úpadkového řízení byly vyšší než nabízená 2 % dohodnuté kupní ceny.
(31)
Navíc řada vinařských podniků a obchodníků podala na společnost GfW stížnost a těmito stížnostmi se zabýval soud, který navrhl dohody o narovnání. Podle těchto dohod o narovnání by společnost GfW měla zaplatit 70 % ze zbývajících pohledávek a 30 % by se měla vzdát. Soud rovněž rozhodl, že společnost GfW bude muset uhradit 80 % soudních poplatků. Podobné dohody o narovnání navrhly i další soudy a s ohledem na tuto skutečnost již společnost GfW nemohla předpokládat, že by ostatní vinařské podniky a obchodníci byli ochotni se vzdát 90 % svých zbývajících pohledávek. Kromě toho někteří vinaři a obchodníci nyní prohlásili, že ze zbývajících 20 % budou požadovat vyplatit plných 100 %.
(32)
§ 305a německého zákona o úpadku stanoví, že mimosoudní narovnání (außergerichtliche Einigung) s cílem předejít vypořádání pohledávek ztroskotá, pokud se jediný z věřitelů rozhodne přistoupit k vymáhání poté, co bylo jednání o mimosoudním narovnání zahájeno.
(33)
Proto společnost GfW v rozporu se svým původním záměrem již nemohla žádat vinařské podniky a obchodníky, aby se vzdali svých pohledávek. Místo toho podepsala společnost GfW dne 21. února 2001 dohodu s fondem WAK, v níž WAK prohlašuje, že pokryje schodek společnosti GfW za rok 2000 v plné výši tak, že se vzdá svých pohledávek ve výši 5 005 441,60 EUR. Za zbývající dluh za období od 1. ledna 2001 až 31. prosince 2001 si pak nebude účtovat žádný úrok. Tato dohoda rovněž uvádí, že zbývající pohledávky vinařských podniků a obchodníků budou uhrazeny v plné výši. Tímto způsobem byla zajištěna bezpečnost nepodřízených pohledávek fondu WAK, byl odstraněn schodek, prozatím odvráceno úpadkové řízení a společnost GfW mohla pokračovat v obchodní činnosti.
(34)
Během období od 1. listopadu 2000 do 31. prosince 2000 uhradila společnost GfW fondu WAK splátky úvěru v hodnotě 1 440 446,92 EUR. V období let 2001-2005 pokračovala společnost GfW v obchodní činnosti a pravidelně splácela fondu WAK úvěr; celková výše splátek dosáhla 3 728 969,40 EUR. Společnost GfW navíc v průběhu roku 2001 hradila fondu WAK úroky ve výši 149 757,16 EUR.
(35)
Vzhledem k poklesu obratu v oblastech pravidelné činnosti společnosti GfW a rovněž nedostatečné kapitalizaci se společnost GfW rozhodla, že 31. prosince 2004 ukončí veškeré své aktivity a přistoupí k likvidaci společnosti GfW. Všechny zbývající zásoby z ostatních oblastí podnikání byly prodány. Veškerý výtěžek byl použit na vyplacení fondu WAK. S kupujícím (soukromá osoba) bylo dohodnuto, že hodnota veškerých zbývajících zásob podle inventurního soupisu ke dni 31. prosince 2004 bude převedena na fond WAK na konci roku 2005. Tato hodnota by se rovnala původní kupní ceně ve výši 79 579,79 EUR.
(36)
Společnost GfW byla nakonec k 1. červnu 2005 zrušena a v průběhu roku 2006 byla vymazána z obchodního rejstříku. Společnost nemá ani právního nástupce, ani neexistuje jiná právnická osoba, od které by bylo možno podporu získat zpět.
(37)
Do 31. prosince 2005 byla splacena část úvěru ve výši 9 897 154,65 EUR a uhrazeny úrokové platby ve výši 793 994,99 EUR. Po likvidaci zbývajícího majetku společnosti GfW (v hodnotě 87 079,79 EUR) byly zbývající nesplacené pohledávky fondu WAK v přibližné výši 313 000 EUR prohlášeny za nedobytné a byly odepsány. Nesplacená část úvěru tedy činila celkem 5 318 441,60 EUR (původní prominutí pohledávky ve výši 5 005 441,60 EUR a nesplacené pohledávky po likvidaci ve výši 313 000 EUR).
II.7 Povaha a intenzita podpory
(38)
Fond WAK poskytl v roce 1999 společnosti GfW úvěr ve výši 15 302 696,25 EUR v několika splátkách na dobu 12 až 18 měsíců:
(v EUR)
11.11.1999
5 936 061,62
25.11.1999
6 868 777,04
1.12.1999
585 429,72
13.12.1999
112 110,66
17.12.1999
1 800 317,21
Celkem
15 302 696,25
(39)
Byly účtovány následující úrokové sazby:
4. čtvrtletí 1999
3,28 %
1. čtvrtletí 2000
3,51 %
2. čtvrtletí 2000
4,15 %
3. čtvrtletí 2000
4,80 %
4. čtvrtletí 2000
5,15 %
2001
4,55 %-5,25 %
(40)
Dne 11. listopadu 1999 obdrželi dodavatelé zálohu ve výši 80 % dohodnuté ceny. Navíc v důsledku prodloužené výhrady vlastnictví udělené některým dodavatelům, byla část zásob, která by nevyústila ve zpracování, mísení nebo směšování, použita k zajištění zbývající pohledávky těchto dodavatelů ve výši 20 %. Bylo rovněž dohodnuto, že zásoby poslouží jako zajištění vůči bance WAK. V důsledku výhrady vlastnictví však měl fond WAK jen sekundární nárok na část zásob, dokud nebyly vypořádány pohledávky, na které se vztahovala prodloužená výhrada vlastnictví. V důsledku uvedených skutečností tedy větší podíl rizika kolísání cen nesla společnost GfW a její věřitelé, z nichž hlavním byla fond WAK.
(41)
Z úvěru poskytnutého bankou WAK společnosti GfW byl hrazen jen omezený úrok: od 11. listopadu 1999 do 31. prosince 1999 (ve výši 3,28 %), od 1. ledna 2000 do 31. prosince 2000 (3,51 % - 5,15 %) a od 1. ledna 2001 do 31. prosince 2001 (4,55 %-5,25 %). Po 31. prosinci 2001 nebyl vznesen nárok na další úhradu úroku.
(42)
Při zohlednění rizika, které fondu WAK plynulo z poskytnutí úvěru společnosti GfW, měl být kromě běžné úrokové sazby vyměřen společnosti významný příplatek za riziko. Vzhledem k tomu, že k úrokové sazbě žádný takový příplatek za riziko připočten nebyl, obsahoval úvěr v době svého poskytnutí prvek podpory. Tento prvek podpory lze vypočítat jako rozdíl mezi účtovanou úrokovou sazbou a tržní úrokovou sazbou po přičtení příplatku za riziko, který měl být správně účtován.
(43)
Podle sdělení Komise o metodě stanovení referenčních a diskontních sazeb (8) ve znění sdělení Komise o technickém přizpůsobení metody stanovení referenčních a diskontních sazeb (9), platného pro dané období, se základní referenční sazba pro Německo pohybuje mezi 5,23 % a 6,33 %. Podle tohoto sdělení je stanovena referenční sazba minimální sazbou, kterou je možné ve zvláštních rizikových situacích zvýšit (například u podniku v obtížích nebo v případě, že není poskytnuta záruka obvykle požadovaná bankami). V takových případech může příplatek činit až 400 bazických bodů nebo i více v případě, že by s poskytnutím příslušného úvěru nesouhlasila žádná soukromá banka.
(44)
Podle Německa se úrokové sazby účtované německými bankami za toto období u obdobných úvěrů pohybovaly mezi 5,25 % až 6,50 % (např. VR-Bank Südliche Winstrasse.) a 5,40 % až 6 % (Die Kreissparkasse Bad Dürkheim).
II.8 Doba trvání opatření
(45)
Jednorázové opatření.
II.9 Důvody pro zahájení formálního vyšetřovacího řízení
(46)
Komise zahájila formální vyšetřovací řízení podle čl. 108 odst. 2 SFEU vzhledem k podezření, že podřízení a prominutí pohledávek by mohlo představovat státní podporu ve smyslu článku 107 SFEU.
(47)
Komise zkoumala na základě informací dostupných v době původního zahájení formálního vyšetřovacího řízení zejména to, zda bylo podřízení a prominutí pohledávek provedeno na základě zkoušky soukromého věřitele.
(48)
Prostřednictvím zkoušky soukromého věřitele se posuzuje, zda by soukromý věřitel za stejných tržních podmínek jednal nebo zda jednal stejně jako veřejný věřitel. V předmětném případě měli soukromí věřitelé u společnosti GfW k 31. říjnu 2010 pohledávky ve výši 5,5 milionu EUR, ale žádný z nich se svých pohledávek nevzdal. Ze zprávy nezávislého auditora se skutečně jevilo, že pro fond WAK bylo podřízení a prominutí části pohledávek z ekonomického hlediska smysluplné, avšak nevyplývalo z ní, proč nebyl ochoten vzdát své pohledávky žádný ze zbývajících věřitelů.
(49)
Při zahájení formálního vyšetřovacího řízení dospěla Komise k závěru, že v době zahájení řízení nebylo možné vyloučit, že podřízení a zřeknutí se pohledávek ze strany fondu WAK (tj. úvěru poskytnutého společnosti GfW a budoucích úroků z tohoto úvěru), nebylo v souladu se zkouškou soukromého věřitele vzhledem k tomu, že se jevilo jako vyšší, než bylo nezbytně nutné, a nepřiměřeně zvýhodňovalo nejen GfW, ale i další věřitele (především vinařské podniky a obchodníky), jejichž pohledávky byly uhrazeny v plné výši.
(50)
Zahájení formálního vyšetřovacího řízení bylo pak rozšířeno tak, aby zahrnovalo i poskytnutí úvěru. Konkrétně byla vyjádřena pochybnost o tom, zda poskytnutí úvěru proběhlo za tržních podmínek (nebyl účtován příplatek za riziko) a s dostatečnými zárukami.
(51)
V rozšířeném formálním vyšetřovacím řízení byla opět vznesena pochybnost týkající se možné podpory poskytnuté vinařským podnikům a obchodníkům. Informace dostupné v dané době nasvědčovaly tomu, že cena zaplacená za mošt byla vyšší než příslušná cena tržní, že cílem transakce nebyla maximalizace zisku, ale podpora trhu s vínem a moštem, a že pozice vinařských podniků a obchodníků z hlediska zajištění v rámci kupní smlouvy byla výhodnější než za běžných okolností.
(52)
Pochybnosti týkající se ceny byly ještě zdůrazněny dokumenty poskytnutými Německem po počátečním zahájení řízení, z nichž vyplývalo kolísání cen za litr stolního vína (bez DPH) v roce 1999 v regionu Pfalz-Rheinhessen od minimální ceny 0,26 EUR (říjen/listopad) přes cenu 0,30 EUR (červen až září) a 0,35 EUR (duben) až po maximální výši 1,10 EUR (únor, červen, listopad/prosinec). Minimální tržní cena, stolního vína, které by mohlo být dosaženo v době poskytnutí úvěru, tedy činila 0,26 EUR za litr.
(53)
Průměrná pořizovací cena ve výši 0,38 EUR za litr se tedy jevila jako vyšší než nejnižší tržní cena, která se pohybovala kolem 0,26 EUR za litr.
III. STÍŽNOSTI A INFORMACE TŘETÍCH STRAN
(54)
Komise obdržela informace o tom, že výše uvedené prominutí pohledávek bylo financováno ze zdrojů fondu WAK. Bylo uvedeno, že spolková země Porýní-Falc jako orgán veřejné moci financující fond WAK prozkoumala případnou kapitálovou injekci v důsledku snížení kapitálové základny fondu WAK, ale nakonec vydala zamítavé rozhodnutí.
(55)
Komise obdržela stížnost týkající se státní podpory údajně poskytnuté na základě prominutí pohledávek ze strany fondu WAK. Stěžovatel uvedl, že společnost GfW soutěžila v prodeji vinných destilátů a prominutí pohledávek ve prospěch této společnosti způsobilo jejím konkurentům značné problémy s prodejem vlastních výrobků. Stěžovatel předložil několik novinových článků obsahujících informace o tom, že se fond WAK vzdal svých pohledávek ve prospěch společnosti GfW.
(56)
Tentýž stěžovatel také zaslal dopis, který obdržel od státního zastupitelství v Kaiserslauternu (centrální kancelář pro vyšetřování hospodářské trestné činnosti) jako odpověď na svůj dopis. Státní zastupitelství v Kaiserslauternu ve svém dopise shrnuje informace obdržené od stěžovatele v podobě novinových článků a prohlášení a informuje stěžovatele, že na základě těchto obdržených informací neshledává důvod zahájit trestní vyšetřování (strafrechtliches Ermittlungsverfahren einzuleiten).
IV. PŘIPOMÍNKY ZÚČASTNĚNÝCH STRAN
(57)
Komise neobdržela v rámci formálního vyšetřovacího řízení žádné připomínky.
(58)
Další dopisy od stěžovatele, opakovaně zasílané po počátečním zahájení řízení, nepřinesly žádné nové skutečnosti nebo argumenty.
V. PŘIPOMÍNKY Z NĚMECKA
V.1 Prvky podpor v době poskytnutí úvěru
(59)
Německo poskytlo všestranné informace o podmínkách úvěru poskytnutého fondem WAK společnosti GfW, které byla zahrnuty do popisu opatření v oddílu II:
(60)
Ve svých připomínkách Německo připouští, že úrok účtovaný z úvěru společnosti GfW fondem WAK byl nižší než tržní sazba. Německo uznává, že rozdíl mezi tržní sazbou a účtovanou úrokovou sazbou představuje pro společnost GfW podporu ve smyslu čl. 107 odst. 1 SFEU.
(61)
Německo rovněž předkládá důkaz, že společnost GfW byla zrušena a rozpuštěna ke dni 1. června 2005. Všechny zbývající zásoby z ostatních oblastí podnikání byly prodány. Veškerý výtěžek byl použit na vyplacení fondu WAK. S kupujícím (soukromá osoba) bylo dohodnuto, že hodnota veškerých zbývajících zásob podle inventurního soupisu ke dni 31. prosince 2004 bude převedena na fond WAK na konci roku 2005. Tato hodnota by se rovnala původní kupní ceně ve výši 79 579,79 EUR. V roce 2006 byla společnost GfW vymazána z obchodního rejstříku a neexistuje právní nástupce ani právnická osoba, od nichž by bylo možno podporu získat zpět. V souladu s ustálenou judikaturou (10) není proto zpětné získání podle Německa možné.
(62)
Německo ujišťuje, že poskytnutí jednoduché, rozšířené či prodloužené výhrady vlastnictví pro vinařské podniky a obchodníky s vínem v souvislosti s prodejem hroznového moštu bylo v souladu s běžnou obchodní praxí. Německo zároveň ujišťuje, že přijetí zajištěných aktiv jako záruky, a to i přes výhradu vlastnictví, jak to udělal fond WAK s úvěrem pro společnost GfW, rovněž odpovídá běžné obchodní praxi.
(63)
Německo kromě toho uvádí, že nákup hroznového moštu na podzim v roce 1999 společností GfW se uskutečnil za tržní cenu, protože 60 % zakoupeného hroznového moštu byl kvalitní mošt (minimálně 60 stupňů Oechsle), nikoli hroznový mošt určený pro výrobu běžného stolního vína, jak se předpokládalo na začátku procesu. Podle Německa jsou požadavky na kvalitu u produkce šumivého vína vyšší než požadavky na stolní víno (minimálně 60 resp. 44 stupňů Oechsle). Zbývajících 40 % hroznového moštu byl mošt určený k výrobě běžného stolního vína a byl zakoupen za účelem využití výhodných podmínek preventivní destilace.
(64)
Ve svých připomínkách Německo zdůrazňuje, že marketingová koncepce společnosti GfW pro 60 % zásob zahrnovala nákup velkého množství vysoce kvalitního hroznového moštu a následné zpracování do homogenních dávek šarží surového vína určeného pro výrobu sektu (Sektgrundwein) v souladu s požadavky na homogenitu a kvalitu vinic. Surové víno pro výrobu šumivého vína vyžaduje nízkou hladinu SO2 a vysokou hladinu ovocných kyselin. Toho je možno dosáhnout pouze tehdy, pokud byl hroznový mošt zakoupen v podzimním prodejním období a pokud společnost GfW sama zpracuje mošt na surové víno.
(65)
Podle informací, které poskytlo Německo o trhu se surovým vínem určeným pro výrobu šumivého vína, základní cena jednoho litru hroznového moštu s 60 stupňů Oechsle činila 0,312 EUR na litr. Za každý další stupeň Oechsle (maximálně do 80 stupňů Oechsle) bylo zaplaceno 0,005 EUR za litr. Vinaři a obchodníci s vínem byli podle této zásady placeni za vysokou kvalitu moštu, přičemž 60 % moštu byl nákup.
(66)
V této souvislosti Německo poukazuje na relevantní trh. Podle jeho názoru tržní cena za běžné stolní víno nemůže být měřítkem pro těchto 60 % zásob, protože relevantním trhem pro společnost GfW není trh s běžným stolním vínem, nýbrž trh se surovým vínem vyšší kvality, které bude použito pro výrobu šumivého vína. Německo se zároveň zmiňuje o teorii nahrazení poptávky, která zdůrazňuje, že se dvěma výrobky se neobchoduje na stejném trhu, pokud je nelze vzájemně nahradit, ani když se cena jednoho mění. V daném případě specifické požadavky na hroznový mošt a surové víno určené pro výrobu šumivého vína neumožňují nahrazení hroznovým moštem pro výrobu běžného stolního vína nebo stolním vínem, i kdyby cena stolního vína výrazně poklesla. Snížení ceny stolního vína proto nebude mít vliv na cenu hroznového moštu pro výrobu šumivého vína, protože se nemohou vzájemně nahradit.
(67)
Podle statistiky dovozu Německé vinařské asociace (Deutsche Weinbauverband) v období 1998-2001 tržní cena dovezeného bílého vína, které je vzhledem ke své vysoké kvalitě vhodné pro výrobu šumivého vína, činila 0,38 EUR za litr, což je výrazně více než uváděných 0,26 EUR za litr stolního vína. Ve svých připomínkách Německo konstatuje, že existují dva rozdílné trhy, jeden pro běžné stolní víno a hroznový mošt pro výrobu stolního vína a druhý pro surové víno vysoké kvality a hroznový mošt, určené pro výrobu vysoce jakostního vína.
(68)
Podle Německa je proto třeba konstatovat, že relevantní trh vína, které se neposílá k destilaci, je trhem surového vína vysoké kvality určeného pro výrobu šumivého vína, u něho lze dosáhnout mnohem vyšších cen (0,38 EUR za litr), než je tržní cena běžného stolního vína (0,26 EUR za litr). Německo proto soudí, že cena, kterou platila společnost GfW za hroznový mošt, odpovídala tržní ceně na relevantním trhu a zahrnovala obvyklé rozpětí zisku.
(69)
Společnost GfW měla navíc v plánu zapojit se do programů skladování a destilace vín v rámci Unie (GfW tyto služby nabízela pěstitelům vína již dříve). V rámci programu skladování se platilo 0,06 EUR za litr za 20 % zásob, které měly být později prodány jako surové víno pro výrobu šumivého vína. V rámci programu destilace bylo placeno 0,50 EUR - 0,55 EUR za litr za 40 % zásob posílaných k destilaci.
(70)
Podle názoru Německa bylo možné mít z těchto činností zisk, když fond WAK poskytl společnosti GfW úvěr. Na jedné straně v prosinci 1999 hodlala společnost GfW využít 40 % nakoupeného hroznového moštu pro preventivní destilaci za podstatně vyšší cenu za destilaci, než byla cena nákupní (0,50 EUR-0,55 EUR za litr). Na druhé straně bylo předpovídáno, že výrobci šumivých vín zaplatí poměrně dobré ceny (mezi 0,36 EUR a 0,41 EUR za litr) za velká množství jednotné zaručené kvality surového vína. Německo soudí, že společnost GfW mohla dosahovat průměrného výnosu z prodeje ve výši 0,44 až 0,46 EUR za litr, což hodně převyšuje průměrnou cenu 0,38 EUR za litr, která se platí vinařským podnikům a obchodníkům s vínem.
(71)
Při plánování se vycházelo z následujících odhadů tržních cen:
Objem
Cena/litr (EUR)
Destilace
40 %
0,50-0,55
Dotace EU na skladování vína/moštu (1 rok): 0,06 EUR/l a následný prodej jako surové víno pro výrobu šumivých vín
20 %
0,435
Prodej jako surové víno pro výrobu šumivých vín
40 %
0,375
(72)
Na základě těchto předpokladů se očekávala průměrná prodejní cena ve výši 0, 44 až 0,46 EUR/l.
(73)
Výše uvedené prodejní předpovědi vedou k následujícím odhadům zisku:
Cena/litr (EUR)
Nákupní cena a zpracování
0,37-0,38
Příjem z prodeje vína jako surového vína pro výrobu šumivých vín, dotace na destilaci a skladování
0,44-0,46
Předpokládaný zisk
0,06-0,09
(74)
Na základě celkového objemu zhruba 44 milionu litrů se očekával celkový zisk zhruba mezi 2,64 miliony EUR a 3,96 miliony EUR.
(75)
Německo odkazuje také na tržní cenu za stolní víno, kterou uvádí Evropská komise v rozhodnutí o zahájení řízení (0,26 EUR za litr), což je nejnižší uváděná cena za stolní vína v listopadu 1999. V úplné cenové nabídce za listopad 1999 je tržní cena za stolní víno v rozsahu od 0,26 EUR a 0,56 EUR za litr. Navíc toto plné cenové rozpětí se drželo po celý rok 1999. Pro rok 2000 se rozpětí ceny pohybovalo od 0,20 EUR do 0,41 EUR za litr. Německo rovněž zdůrazňuje, že 60 % hroznového moštu zakoupeného společností GfW mělo v průměru 81 stupňů Oechsle, tedy mnohem více než požadovaných 44 pro stolní víno, což se samozřejmě odrazilo na ceně, kterou společnost GfW za hroznový mošt zaplatila.
V.2 Prvek podpory v době podřízení pohledávek a zřeknutí se pohledávek
(76)
Podle Německa bylo zjištěno, že společnost GfW čelila platební neschopnosti po vypracování předběžné účetní závěrky v listopadu 2000. Schodek společnosti GfW dosahoval tehdy přibližně 6 milionů EUR, což se potvrdilo po vypracování roční účetní závěrky pro rok 2000. Příčinou schodku bylo, že hodnota zásob stále ještě ve vlastnictví společnosti GfW se snížila po výrazném propadu tržních cen, což znamenalo, že GfW by mohla prodat své zásoby za nižší cenu, než byl počáteční odhad.
(77)
Podle informací, které Německo poskytlo ke dni 31. října 2000, fond WAK stále měl vůči společnosti GfW pohledávky ve výši přibližně 10 milionů EUR. Jako záruku měl fond WAK ve stejném okamžiku zajištěná aktiva společnosti GfW v hodnotě 5,7 milionu EUR. Tento majetek byl předmětem výhrady vlastnictví (jednoduché, rozšířené nebo prodloužené) ve prospěch vinařských podniků a obchodníků s vínem, což by jim podle Německa v případě platební neschopnosti dávalo přednost. Podle Německa by tak společnost GfW v případě platební neschopnosti musela uhradit platbu vinařům a obchodníkům ve výši přibližně 3,5 milionu EUR, než by mohla provádět platby jakýmkoli dalším věřitelům.
(78)
V zájmu včasného odstranění schodku a zabránění úpadkovému řízení v souladu s § 64 zákona GmbHG a.F. i. V. m. § 19 InsO, bylo potřeba přijmout okamžité opatření.
(79)
Německo upozorňuje, že jako hlavní věřitel se slabší pozicí z hlediska zajištění měl fond WAK značný zájem na tom, aby se vyhnul hrozící platební neschopnosti. Snažil se proto přesvědčit vinaře a obchodníky, aby se vzdali části svých pohledávek a také aby se dne 4. prosince 2000 dohodli se společností GfW na tomto:
-
podřízení pohledávek ve výši schodku, poté co vinaři a obchodníci souhlasili s tím, že se vzdají 90 % svých zbývajících pohledávek,
-
zřeknutí se, ale pouze v případě nutnosti, té části pohledávky, s jejímž podřízením souhlasili.
(80)
I přes úspěšný začátek vyjednávání s většinou vinařů a obchodníků, kteří souhlasili, že se vzdají svých pohledávek, společnost GfW nakonec neuspěla vzhledem ke společnému postupu některých vinařských podniků a obchodníků a jejich právníků. Ti nebyli ochotni vzdát se svých pohledávek, protože jejich přednostní pozice z hlediska zajištění v důsledku jejich rozšířené nebo prodloužené výhrady vlastnictví a podaným žalobám. Těmito žalobami se zabýval soud, který navrhl dohody o narovnání. Podle těchto dohod o narovnání by společnost GfW měla zaplatit 70 % ze zbývajících pohledávek a 30 % by se měla vzdát. Soud rovněž rozhodl, že společnost GfW bude muset uhradit 80 % soudních poplatků. Obdobné dohody o narovnání navrhly i jiné soudy. S vědomím toho už nemohla společnost GfW očekávat, že vinaři a obchodníci budou souhlasit s prominutím 90 % svých zbývajících pohledávek. Kromě toho někteří vinaři a obchodníci nyní prohlásili, že ze zbývajících 20 % budou požadovat vyplatit plných 100 %. Skutečnost, že 1 700 z 2 700 vinařů a obchodníků již dříve dalo najevo, že by byli ochotni zříci se části svých pohledávek, již ztratila smysl, neboť § 305a německého zákona o úpadku uvádí, že mimosoudní narovnání (außergerichtliche Einigung), které má zabránit úpadkovému řízení, selhává, když se byť jen jeden jediný věřitel rozhodne přistoupit k vymáhání, poté co byla zahájena jednání o dosažení mimosoudního narovnání.
(81)
Dne 21. února 2001 se proto fond WAK dohodl se společností GfW, že uhradí schodek z roku 2000, a to prominutím částky 5 005 441,60 EUR ze svých pohledávek, že na zbývající dluh nebude v období 1. ledna 2001-31. prosince 2001 účtován žádný úrok a že pohledávky vinařů a obchodníků budou vyrovnány v plné výši. Byla zaručena bezpečnost nepodřízených pohledávek. Schodek společnosti GfW byl odstraněn, úpadkovému řízení se podařilo zabránit a společnost GfW mohla pokračovat v obchodní činnosti.
(82)
Německo tvrdí, že podřízení i prominutí pohledávek je v souladu se zkouškou soukromého věřitele. Na podporu tohoto tvrzení odkazuje Německo na příslušnou judikaturu.
(83)
Je možné požadovat prominutí části pohledávky, aby se zvýšila částka, která se skutečně vrátí (11). Soukromý věřitel by jednal tak, aby co nejvíce snížil své ztráty. V případě, že pohledávka nebyla dostatečně zajištěna, dohoda o odložení splátek by zvýšila naději na splacení bez ztrát, neboť dlužník by měl možnost krizi zvládnout a zlepšit svou situaci (12). V rozhodnutí Soudu prvního stupně ve věci HAMSA soud odmítá předchozí praxi Komise, kdy je požadován stejný podíl prominutých pohledávek u soukromých a veřejných věřitelů ve vztahu k jejich podílu na dluhu. Namísto toho soud stanovil, že je možné použít „zkoušku soukromého věřitele“, pokud je poměr prominutých pohledávek mezi jednotlivými věřiteli nevyvážený. Soud prvního stupně zdůrazňuje, že rozhodné je postavení věřitele jako držitele zajištěných, přednostních nebo běžných pohledávek, tj. pořadí cenných papírů jednotlivých věřitelů. Soud prvního stupně konstatoval, že veřejný věřitel se chová stejně jako soukromý věřitel, když se po rozsáhlém a racionálním zvažování, kolik by toho mohl získat zpátky, jaké je riziko v případě likvidace a jaké jsou možnosti ozdravení podniku, rozhodne vzdát se určité části svých pohledávek (13). A konečně Německo odkazuje na rozhodnutí Komise ve věci společnosti Huta Cynku, v němž Komise stanovila, že neexistuje žádné zvýhodnění, a tedy žádná státní podpora, pokud restrukturalizace zajistí lepší výtěžek než likvidace (14).
(84)
Na základě těchto důvodů Německo tvrdí, že vezmeme-li v úvahu postavení fondu WAK jako hlavního věřitele a jeho slabší pozici z hlediska zajištění ve srovnání s vinařskými podniky a obchodníky, bylo podřízení i zřeknutí se pohledávky v souladu se zkouškou soukromého věřitele a netvoří státní podporu. V úpadkovém řízení by fond WAK tratil přinejmenším stejně a s největší pravděpodobností významně větší část své zbývající pohledávky.
(85)
Pouze díky tomu, že se podařilo odvrátit platební neschopnost společnosti GfW a vyrovnat zbývající pohledávky vinařů a obchodníků, získal fond WAK plná zástavní práva ke zbývajícím zásobám a mohl zajistit vyšší úhradu zbývajících pohledávek, než by tomu bylo v případě platební neschopnosti.
(86)
Z pohledu ex ante byl podle Německa postup fondu WAK správný, zejména vzhledem k tomu, že se mu podařilo zajistit vyšší úhradu převedením své slabší pozice z hlediska zajištění do primárního zástavního práva a zabránil hrozící platební neschopnosti společnosti GfW. Podle Německa by si každá soukromá banka počínala v téže situaci stejně.
(87)
Jak uvedly německé orgány, na základě posouzení účetnictví společnosti GfW z pohledu ex ante by podle odhadu další fungování společnosti GfW umožnilo fondu WAK realizovat platby ve výši 5 112 918,81 milionu EUR. Na druhou stranu, pokud by společnost GfW vstoupila do úpadkového řízení, fond WAK by mohl realizovat platbu maximálně ve výši 2,4 milionu EUR. Rozdíl tedy činí minimálně 2,7 milionu EUR.
(88)
To potvrzuje zpráva ze dne 3. února 2003 vypracovaná nezávislým auditorem (15) na objednávku WAK a předložená německými orgány. Zpráva dochází k závěru, že pro fond WAK mělo z ekonomického hlediska smysl podřídit své pohledávky, vzdát se části svých pohledávek na výše uvedenou částku a budoucích úrokových plateb. Tento závěr zdůvodnilo Německo následovně:
-
Pokud by fond WAK nepodřídil své pohledávky a nevzdal se svých pohledávek a úrokových plateb, společnost GfW by musela vyhlásit úpadek a byla by zlikvidována. Pohledávky fondu WAK by musely být plněny z prodeje majetku společnosti GfW.
-
Pokud by společnost byla zlikvidována, hodnota majetku společnosti GfW by klesla. Reálné výnosy z prodeje majetku by představovaly jen asi 50 % až 70 % účetní hodnoty. Proto by se výtěžek s přihlédnutím k zástavním právům pohyboval v rozmezí od 1,84 milionu EUR do 2,4 milionu EUR.
-
Úpadkové řízení je nákladné.
-
Německý konkurzní zákon („InsO“) stanoví právo na oddělení výrobků s výhradou vlastnictví; ale rozhoduje o tom na základě svého uvážení správce konkurzní podstaty, který volí mezi plněním smlouvy a rozdělením aktiv (ustanovení § 103 konkurzního řádu). Oddělení aktiv je možné pouze tehdy, pokud správce konkurzní podstaty odmítne plnit smlouvu, a v tom případě může věřitel od smlouvy odstoupit a požadovat oddělení aktiv a má právo na náhradu škody za neplnění smlouvy. Zálohy mohou být vyrovnány. Na oplátku může společnost GfW požadovat vrácení již provedených plateb, které tak mohou kompenzovat náhradu škody za neplnění smlouvy.
-
Naproti tomu poté, co fond WAK podřídil část svých pohledávek, bylo právně možné, aby se společnost GfW vyhnula úpadkovému řízení a po zřeknutí se části svých pohledávek a úrokových plateb měl fond WAK nesplacené pohledávky v hodnotě 5,15 milionu EUR, jejichž navrácení by mohl očekávat vzhledem k tomu, že společnost GfW mohla nadále pokračovat v obchodní činnosti.
-
Také se uvádí, že pokud by bylo zahájeno úpadkové řízení, splácení úvěru ve výši 1 440 476,92 EUR ze strany společnosti GfW fondu WAK v období od 1. listopadu do 31. prosince roku 2000 by mohlo být společností GfW na základě konkurzních pravidel napadeno. To by vedlo k tomu, že fond WAK by měl povinnost tyto prostředky vrátit.
(89)
Německo zdůrazňuje, že hodnocení ex post ukazuje, že rozhodnutí podřídit a prominout pohledávky bylo z ekonomického pohledu rozumnější, neboť platby získané vzhledem k zabránění úpadku společnosti GfW dosáhly hodnoty 4 670 517,65 EUR, což předčilo maximální částku ve výši 2,4 milionu EUR, které by mohly být zajištěny v rámci úpadkového řízení.
(90)
Německo závěrem konstatuje, že podřízení a prominutí pohledávek bylo v souladu se zkouškou soukromého věřitele, v době podřízení a prominutí pohledávek ze strany WAK nedostávali vinaři a obchodníci s vínem žádnou podporu.
VI. POSOUZENÍ PODPORY
VI.1 Organizace společného trhu
(91)
Až do vstupu v platnost nařízení Rady (ES) č. 479/2008 ze dne 29. dubna 2008 o společné organizaci trhu s vínem (16) se na pěstování a zpracování vína vztahovalo nařízení (ES) č. 1493/1999. Článek 71 nařízení Rady (ES) č. 1493/1999 uvádí, že na výrobu produktů a obchodování s těmito produkty se vztahují články 87, 88 a 89 Smlouvy (nyní články 107, 108 a 109 Smlouvy o fungování Evropské unie). Do 31. července 2000 se na pěstování a zpracování vína vztahovalo nařízení (EHS) č. 822/87. Článek 76 nařízení (EHS) č. 822/87 uvádí, že na výrobu produktů uvedených v článku 1 nařízení a na obchodování s těmito produkty se vztahují články 92, 93 a 94 Smlouvy (nyní články 107, 108 a 109 SFEU). Daná opatření musí být proto prozkoumána z hlediska pravidel pro poskytování státní podpory.
VI.2 Existence státní podpory ve smyslu čl. 107 odst. 1 Smlouvy o fungování EU
(92)
V souladu s čl. 107 odst. 1 Smlouvy o fungování EU je zakázáno, aby členský stát poskytoval jakoukoli podporu v jakékoli formě nebo ze státních prostředků, která narušuje nebo může narušit hospodářskou soutěž zvýhodněním některých podniků nebo výroby určitých druhů zboží, pokud to má vliv na obchod mezi členskými státy.
(93)
Fond WAK je veřejnoprávní korporací financovanou zčásti z prostředků spolkové země Porýní-Falc a zčásti z parafiskálních poplatků. Opatření je tudíž financováno ze státních prostředků.
(94)
Zdá se, že podpora určitému podniku ovlivňuje obchod mezi členskými státy, pokud daný podniky působí na trhu otevřeném obchodu uvenitř Unie (17). Uvnitř Unie funguje významný obchod se zemědělskými výrobky. Proto tato podpora může ovlivnit obchod mezi jednotlivými členskými státy (18).
(95)
Soud rozhodl, že k tomu, aby bylo možno určit, zda státní opatření představuje podporu ve smyslu čl. 107 odst. 1 Smlouvy o EU, je také třeba zjistit, zda podnik-příjemce nezískává ekonomickou výhodu, kterou by za obvyklých tržních podmínek nezískal (19), nebo zda opatření neumožnilo podniku vyhnout se povinnosti nést náklady, které by normálně musel hradit z vlastních finančních zdrojů (20). To by nepochybně dostatečně naznačovalo možné narušení hospodářské soutěže (21).
VI.2.1 Existence podpory společnosti Gesellschaft für Weinabsatz (GfW)
VI.2.1.a) Poskytnutí úvěru ze strany fondu WAK
(96)
Úvěr od fondu WAK ve výši 15 302 696,25 EUR byl poskytnut na podzim v roce 1999. Společnosti GfW byla účtována úroková sazba v rozmezí 3,28 % až 5,25 % po dobu trvání úvěru. Nebyla účtována žádná riziková přirážka. Referenční sazba pro Německo se v tomto období pohybovala mezi 5,23 % a 6,33 %.
(97)
Německo souhlasí s názorem Komise, že poskytnutí úvěru nebylo provedeno v souladu s tržními podmínkami. Pokud by úvěr byl poskytnut za tržních podmínek, byla by účtována vyšší základní sazba a byla by přičtena riziková přirážka, s přihlédnutím k omezenému zajištění, které nabídla záruka za úvěr.
(98)
Lze konstatovat, že úvěr poskytnutý společnosti GfW obsahoval prvek státní podpory ve smyslu čl. 107 odst. 1 Smlouvy o fungování EU, neboť společnost GfW získala ekonomickou výhodu, kterou by za obvyklých tržních podmínek nezískala. Prvek podpory je vypočítán jako rozdíl mezi účtovaným úrokem a referenční sazbou s přiměřenou rizikovou přirážkou.
(99)
Možný převod podpory na právní nástupce
(100)
Podle Německa byla společnost GfW zrušena a rozpuštěna ke dni 1. června 2005. Všechny zbývající zásoby z ostatních oblastí podnikání byly prodány. Veškerý výtěžek byl použit na vyplacení fondu WAK. S kupujícím (soukromá osoba) bylo dohodnuto, že hodnota veškerých zbývajících zásob podle inventurního soupisu ke dni 31. prosince 2004 bude převedena na fond WAK na konci roku 2005. Tato hodnota by se rovnala původní kupní ceně ve výši 79 579,79 EUR. V roce 2006 byla společnost GfW vymazána z obchodního rejstříku a neexistuje právní nástupce ani právnická osoba, od nichž by bylo možno podporu získat zpět. V souladu s ustálenou judikaturou (22) není proto zpětné získání podle Německa možné.
(101)
Vzhledem k tomu, že zbývající aktiva fondu GfW byla prodána, osoba, která je zakoupila, by případně mohla mít prospěch z podpory poskytnuté GfW. Avšak vzhledem k tomu, že dotyčná osoba zaplatila původní cenu a v minulých letech se trh propadl, je zřejmé, že kupující zaplatil přinejmenším tržní cenu. Komise proto dospěla k závěru, že na kupujícího nepřešla žádná podpora ze zbývajících zásob společnosti GfW. Společnost GfW zároveň zanikla, a neexistuje tudíž žádná podpora, kterou by bylo možno získat zpět.
VI.2.1.b) Podřízení a prominutí pohledávek ze strany fondu WAK
(102)
Podřízení pohledávek a vzdání se pohledávek a úrokových plateb financoval fond WAK z vlastních prostředků a z odpovídajícího úvěru, který si vzal, a má se tedy za to, že se jedná o financování ze státních prostředků.
(103)
Abychom určili, zda podřízení a zrušení pohledávek představuje státní podporu ve prospěch společnosti GfW ve smyslu čl. 107 odst. 1 Smlouvy o fungování EU, je třeba zjistit, zda GfW nezískává ekonomickou výhodu, kterou by za obvyklých tržních podmínek nemohla získat nebo zda dané opatření neumožnilo společnosti GfW vyhnout se povinnosti nést náklady, které by normálně musela hradit z vlastních finančních zdrojů. Toto zkoumání je nutno provést na základě tzv. zkoušky soukromého věřitele. Prostřednictvím zkoušky soukromého věřitele se posuzuje, zda by soukromý věřitel za stejných tržních podmínek jednal nebo zda jednal stejně jako veřejný věřitel.
(104)
Podle ustálené judikatury je možno požadovat prominutí části pohledávek, aby se zvýšila částka, která se skutečně vrátí. Soukromý věřitel by jednal tak, aby minimalizoval své ztráty (23). V případě, že pohledávka nebyla dostatečně zajištěna, dohoda o odložení splátek by zvýšila naději na splacení bez ztrát, neboť dlužník by měl možnost krizi zvládnout a zlepšit svou situaci (24).
(105)
V rozhodnutí Soudu prvního stupně ve věci HAMSA (25) soud odmítá předchozí praxi Komise, kdy je požadován stejný podíl prominutých pohledávek u soukromých a veřejných věřitelů ve vztahu k jejich podílu na dluhu. Namísto toho soud stanovil, že je možné použít „zkoušku soukromého věřitele“, pokud je poměr prominutých pohledávek mezi jednotlivými věřiteli nevyvážený. Paragraf 168 a 169 rozsudku zní:
„(168)
Pokud podnik, který čelí výraznému zhoršení své finanční situace, navrhne svým věřitelům dohodu nebo řadu dohod o restrukturalizaci dluhu s cílem vyřešit situaci a vyhnout se likvidaci, každý věřitel se musí rozhodnout s ohledem jednak na částku, která je mu v rámci navrhované dohody nabízena, a jednak na částku, kterou by podle svého očekávání mohl získat po případné likvidaci podniku. Jeho volbu ovlivňuje řada faktorů, např. jeho postavení věřitele jako držitele zajištěné, přednostní nebo běžné pohledávky, povaha a rozsah možných záruk, které drží, jak hodnotí možnosti ozdravení podniku a rovněž prospěch, který by mohl získat v případě likvidace. Pokud by se například ukázalo, že v případě likvidace podniku by realizační hodnota jeho aktiv stačila pouze na pokrytí hypotéky a přednostních pohledávek, běžné pohledávky by neměly žádný význam. V takovém scénáři by zrušení velké části jeho pohledávky skutečně nebylo obětí.
(169)
Z toho vyplývá, že pokud neznáme faktory, které určují příslušnou cenu možností nabízených věřitelům, pouhá skutečnost, že existuje zjevný nepoměr mezi částkami, které odepsali jednotliví věřitelé, není sama o sobě směrodatná, pokud jde o důvody, které je vedly k tomu, aby přistoupili na navrhované prominutí dluhu.“
(106)
Ve věci HAMSA (26) Soud prvního stupně navíc konstatoval, že veřejný věřitel se chová stejně jako soukromý věřitel, když se po rozsáhlém a racionálním zvažování, kolik by mohl získat zpátky, jaké je riziko v případě likvidace a jaké jsou možnosti ozdravení podniku, rozhodne vzdát se určité části svých pohledávek. A konečně ve věci společnosti Huta Cynku (27) Komise rozhodla, že neexistuje žádná výhoda, a tedy žádná státní podpora, pokud restrukturalizace poskytne vyšší výtěžek než likvidace.
(107)
Při posuzování, zda by soukromý věřitel jednal nebo zda jednal stejně jako fond WAK, je nutno, s odkazem na výše uvedenou judikaturu, přezkoumat možnosti, jaké měl fond WAK na výběr, když se ukázalo, že společnost GfW čelí platební neschopnosti, a jaké hospodářské důsledky by jednotlivé možnosti znamenaly. Jako druhý krok je třeba stejným způsobem se zaměřit na vinařské podniky a obchodníky s vínem a poté vyhodnotit, zda situaci, v níž se ocitl fond WAK, lze srovnávat s postupem vinařů a obchodníků a z tohoto pohledu ji hodnotit.
(108)
Po oznámení, že společnost GfW čelí platební neschopnosti, měl fond WAK dvě možnosti. Buď mohl umožnit zahájení úpadkového řízení, nebo se tomu snažit zabránit a uzavřít se společností GfW dohodu, která by společnosti umožnila dál pokračovat v činnosti. Na základě informací předložených Německem a podepřených zprávou ze dne 3. února 2003 vypracovanou nezávislým auditorem (viz 88. bod odůvodnění) jsou hospodářské důsledky těchto dvou rozhodnutí podle Německa tyto: Ex ante, v případě úpadkového řízení by fond WAK mohl očekávat navrácení nanejvýš asi 2,4 milionu EUR ze svých pohledávek. V případě, že fond WAK uzavřel se společností GfW dohodu, že se vzdává části svých pohledávek, a tím umožňuje společnosti GfW i nadále obchodovat, mohl by fond WAK ex ante očekávat, že se mu z jeho pohledávek vrátí přibližně 5,1 milionu EUR. Rozdíl činí 2,7 milionu EUR ve prospěch řešení, kdy společnost GfW dostane možnost vyhnout se úpadkovému řízení. To, zda vinaři a obchodníci s vínem byli ochotni udělat totéž, mělo jen menší vliv na výpočty návratnosti, ale výsledek srovnání těchto dvou variant to nezměnilo.
(109)
Návratnost v případě úpadku odhadovaná ve zprávě na 2,4 milionu EUR vychází z předpokladu německé strany, že pohledávky vinařů a obchodníků s vínem ve výši 4,4 milionu EUR by měly být vypořádány dříve než pohledávky fondu WAK. Nicméně podle Evropské komise německý zákon o úpadku uvádí, že přednostně před dluhy fondu WAK by měly být vypláceny dluhy pouze vinařským podnikům a obchodníkům s prodlouženou výhradou vlastnictví. Pro ostatní dluhy i dluh fondu WAK by měly platit rovné podmínky. Vlastní výpočty Evropské komise však ukazují, že i v případě, kdy veškeré pohledávky fondu WAK a vinařů a obchodníků by měly mít rovné podmínky, fond WAK by v případě úpadku mohl očekávat vrácení maximálně 4,7 milionu EUR (vychází se z maximální celkové zpětné úhrady ve výši 6,8 milionu EUR a z toho, že WAK a vinařské podniky obdržely platbu v poměru svých dlužných pohledávek - 10 milionů EUR fond WAK a 4,4 milionu EUR vinařské podniky a obchodníci s vínem). Závěrem lze proto říci, že ex ante by příznivější variantou pro fond WAK bylo zabránit platební neschopnosti společnosti GfW.
(110)
Vinaři a obchodníci s vínem na druhou stranu stáli před velice odlišnými počty. Za prvé za dodané zboží již obdrželi 80 % platby. Za druhé podle nabídky společnosti GfW by obdrželi pouze 10 % z 20 %, které jim stále dluží. Ve skutečnosti to znamenalo, že dostanou pouze další 2 % dohodnuté kupní ceny, pokud by podepsali dohodu. To je bezesporu méně, než co by mohli očekávat v úpadkovém řízení bez ohledu na své zajištění (jednoduchá, rozšířená nebo prodloužená výhrada vlastnictví). V průměru by mohli očekávat, že ze svých zbývajících pohledávek získají 48 % (2,1 milionu z celkové částky 4,4 milionu). Není proto žádným překvapením, že někteří vinaři a obchodníci nabídku společnosti GfW odmítli. Za třetí muselo být jasné, že bude v zájmu fondu WAK vzdát se části svých pohledávek a vyhnout se platební neschopnosti, i kdyby vinaři a obchodníci totéž neudělali, což by naopak vinařům a obchodníkům umožnilo získat zpět větší podíl svých zbývajících pohledávek než nabízených 10 %. Za čtvrté někteří z nich již dali společnost GfW k soudu a soud rozhodl v jejich prospěch a uložil společnosti GfW uhradit 80 % zbývajících pohledávek.
(111)
Je možné konstatovat, že i když vinaři a obchodníci s vínem a fond WAK byli všichni věřiteli společnosti GfW, možnosti volby a výsledky této volby byly u fondu WAK a vinařů a obchodníků natolik rozdílné, že je nelze srovnávat. To, že se vinařské podniky a obchodníci s vínem rozhodli nevzdat se svých pohledávek, by nemělo negativně ovlivnit zjišťování, zda fond WAK jednal v souladu se zkouškou soukromého věřitele.
(112)
Komise po zvážení různých možností, které fond WAK měl, dochází k závěru, že částečné podřízení a prominutí pohledávek ze dne 4. prosince 2000 a 21. února 2001 v celkové výši 5 005 441,60 EUR a zrušení úrokových plateb počínaje 31. prosincem 2000 bylo pro WAK tou nejlepší volbou, a je proto v souladu se zkouškou soukromého věřitele. Podřízení a prominutí pohledávek umožňuje odklad dluhu, což je pro věřitele ve srovnání s bankrotem výhodnější. V souladu s ustálenou judikaturou (28) veřejný věřitel porovná prospěch spojený se získáním nabízené částky v rámci plánu restrukturalizace a částku, kterou by mohl získat cestou případné likvidace podniku. Společnost GfW tudíž nezískala žádnou výhodu, kterou by nezískala za obvyklých tržních podmínek, společnosti GfW nebyla tedy poskytnuta žádná státní podpora v důsledku rozhodnutí fondu WAK podřídit a prominout část svých pohledávek.
(113)
Při zahájení řízení byla vyjádřena pochybnost, zda fond WAK udržel podřízené a prominuté pohledávky na nezbytném minimu. Podle připomínek Německa se však WAK vzdal části svých pohledávek potřebných pro pokrytí schodku společnosti GfW za rok 2000, což bylo podle německého zákona o úpadku nezbytné (viz 25. bod odůvodnění), aby se zabránilo úpadkovému řízení a aby společnost GfW mohla dál obchodovat. V první smlouvě (podepsané dne 4. prosince 2000) mezi společností GfW a fondem WAK, která měla zabránit platební neschopnosti společnosti GfW, se fond WAK dohodl se společností GfW na podřízení pohledávek ve stejné výši, jako je schodek, poté co vinaři a obchodníci s vínem souhlasili, že se vzdají 90 % svých zbývajících pohledávek a v případě potřeby se vzdají části pohledávky, s jejímž podřízením souhlasili (viz 79. a 80. bod odůvodnění). Rozsáhlejší prominutí pohledávek, než se původně předpokládalo, bylo dáno rozhodnutím vinařů a obchodníků s vínem nevzdat se žádné ze svých pohledávek z důvodů uvedených ve 110. bodě odůvodnění výše, a to i přes úsilí fondu WAK a společnosti GfW přesvědčit vinaře a obchodníky, aby přispěli svým dílem a pomohli zabránit úpadku společnosti GfW (viz 79. a 80. bod odůvodnění německých připomínek). Jak bylo uvedeno v 108. bodě odůvodnění, rozhodnutí vinařů a obchodníků nevzdat se svých zbývajících pohledávek mělo na ekonomické hodnocení fondu WAK pouze omezený dopad a nezměnilo výsledek tohoto hodnocení, tj. z ekonomického pohledu bylo pro fond WAK prioritou zabránit úpadkovému řízení společnosti GfW.
(114)
Komise proto dochází k závěru, že částečné podřízení a prominutí pohledávek ze strany fondu WAK bylo tou nejlepší volbou, a je proto v souladu se zásadou soukromého věřitele, a nejedná se tedy o státní podporu pro společnost GfW ve smyslu čl. 107 odst. 1 Smlouvy o fungování EU.
VI.2.2 Existující podpora pro vinaře a obchodníky
(115)
Při zahájení a následném rozšíření formálního vyšetřovacího řízení byly vzneseny otázky týkající se případné podpory pro vinaře a obchodníky s vínem. Za prvé, pozice z hlediska zajištění, které vinařským podnikům a obchodníkům s vínem poskytla v době nákupu společnost GfW, se zdála poměrně silná a objevily se pochybnosti, zda poskytnutá pozice z hlediska zajištění je skutečně v souladu s běžnou obchodní praxí. Za druhé, cena za nákup hroznového moštu byla podle odhadu vyšší než cena tržní. Za třetí, rozhodnutí vinařů a obchodníků s vínem nevzdat se žádné ze svých pohledávek, když společnost GfW čelila platební neschopnosti, bylo zpochybněno spolu s rozhodnutím fondu WAK podřídit část svých pohledávek a poté se jich vzdát, i když vinaři a obchodníci se rozhodli nevzdat se 90 % svých zbývajících pohledávek (20 % hodnoty zásob).
VI.2.2.a) V době nákupu hroznového moštu - poskytnuta pozice z hlediska zajištění
(116)
Ve svých připomínkách Německo ujistilo, že jednoduché, rozšířené nebo prodloužené výhrady vlastnictví udělené různým vinařským podnikům a obchodníkům s vínem v souvislosti s nákupem hroznového moštu jsou skutečně v souladu s běžnou obchodní praxí. To znamená, že i když vinařům a obchodníkům s vínem byla poskytnuta poměrně silná pozice z hlediska zajištění, zejména těm, kteří získali prodlouženou výhradu vlastnictví, bylo jejich postavení v souladu s běžnou obchodní praxí, a nebylo silnější, než kdyby uzavřely dohodu se soukromým kupujícím.
(117)
Komise odkazuje na doporučení (29) registrovaná Spolkovým svazem německých vinných sklepů a specializovaných obchodů v Trevíru, Spolkovým svazem německých prodejců vína v Mohuči a Německou vinařskou asociací v Bonnu (Der Bundesverband der Deutschen Weinkellereien und des Weinfachhandels e.V., Trier, der Bundesverband der Deutschen Weinkommissionäre e.V., Mainz und der Deutsche Weinbauverband e.V., Bonn) spolu s německým úřadem pro hospodářskou soutěž (Bundezkartellamt) v souladu s § 22 odst. 3 bodem 2 zákona proti omezování hospodářské soutěže (des Gesetzes gegen Wettbewerbsbeschränkungen) (30). První verze doporučení byla registrována v roce 1990 a aktuální verze v roce 2005. Z těchto doporučení jasně vyplývá, že v případech, kdy v okamžiku předání zboží není uhrazena plná kupní cena, prodávající by si měl ponechat plné vlastnické právo až do úplného zaplacení kupní ceny. Pozice z hlediska zajištění poskytnutá vinařským podnikům a obchodníkům s vínem poskytla v daném případě různý stupeň jistoty. Pouze ti s prodlouženou výhradou vlastnictví měli plnou jistotu platby. To znamená, že pozice vinařů a obchodníků s vínem z hlediska zajištění nebyla v průměru tak silná, jak je doporučováno ve výše uvedených doporučeních. Komise, proto s poukazem na tato doporučení a na aktuálně udělovanou pozici z hlediska zajištění, přijímá ujištění Německa, že poskytování pozice z hlediska zajištění je běžnou obchodní praxí, jako tomu bylo u vinařů a obchodníků v daném případě, a že poskytnutá pozice z hlediska zajištění nebyla silnější než v rámci běžné smlouvy mezi dvěma soukromými subjekty, a proto se nepředstavuje státní podporu ve smyslu čl. 107 odst. 1 Smlouvy o fungování EU.
VI.2.2.b) V době nákupu hroznového moštu - cena za zakoupený hroznový mošt
(118)
Při zahájení řízení byla cena, kterou společnost GfW zaplatila za nákup hroznového moštu, údajně vyšší než cena tržní. Jako tržní cena byla použita cena stolního vína a jako referenční se uváděla cena 0,26 EUR za litr. Ve svých připomínkách poskytlo Německo důležité informace o obchodní strategii společnosti GfW, která ukazuje, že trh s běžným stolním vínem není relevantním trhem a že strategie společnosti GF byla trojí. Za prvé, nákup hroznového moštu na výrobu stolního vína a zapojení do programu destilace v rámci Unie (40 % zásob). Za druhé, nákup velmi kvalitního hroznového moštu se zamýšleným prodejem na trhu s vysoce kvalitním surovým vínem určeným pro výrobu sektu (60 % zásob). Za třetí, zapojení do programu skladování v rámci Unie s 20 % zásob, než byly prodány na výrobu šumivého vína. Při zjišťování, zda dva výrobky patří ke stejnému trhu, využívá Komise Sdělení Komise o definici relevantního trhu pro účely práva hospodářské soutěže Společenství (31). Podle bodu 7 poznámky „relevantní výrobkový trh zahrnuje všechny výrobky nebo služby, které jsou považovány za zaměnitelné nebo nahraditelné spotřebitelem, z důvodu vlastností výrobků, jejich cen a jejich zamýšleného použití.“
(119)
Trh s hroznovým moštem zakoupeným za účelem využití programu destilace v rámci EU je samozřejmě trhem běžného stolního vína. Za víno posílané k destilaci však musí být zaplacena odpovídající cena.
(120)
Jako u všech tradičních intervenčních opatření zaměřených na zemědělské trhy je hlavním cílem preventivní destilace vína v souladu s článkem 38 nařízení (EHS) 822/87 odstranění nadměrného nabídky z trhu vína, a proto cena této dobrovolné destilace musela být nasazena dosti vysoko, aby přiměla výrobce posílat víno k destilaci. Skutečnou roční cenu opatření týkající se destilace stanovila Rada jako 65 % z tzv. orientační ceny.
(121)
O samotné orientační ceně rozhoduje jednou ročně Rada a cena je výslovně nastavena na podporu trhu. Z toho důvodu musela být samozřejmě nastavena na dosti vysokou úroveň. Nařízení Rady (ES) č. 1676/1999 ze dne 19. července 1999, kterým se stanoví orientační cena v odvětví vína pro hospodářský rok 1999/2000 (32), určilo orientační ceny pro jednotlivé kategorie vína. Cena pro kategorii AII (bílé stolní víno z odrůd révy vinné typu Sylvánské zelené nebo Müller-Thurgau) byla stanovena na 82,81 EUR za hektolitr a cena pro kategorii AIII (bílé stolní víno z odrůd révy vinné typu Ryzlink rýnský) na 94,57 EUR za hektolitr. Podle přílohy III nařízení Komise (ES) č. 1681/1999 ze dne 26. července 1999, kterým se stanoví nákupní ceny, podpory a některé další částky platné pro hospodářský rok 1999/2000 a určené pro intervenční opatření v odvětví vína (33), přesná cena za destilaci závisí na stupni alkoholu dodaného vína, protože cena za preventivní destilaci (65 % orientační ceny) byla vypočtena Komisí nikoli za hektolitr, ale podle stupně alkoholu na hektolitr v daném roce.
(122)
Hlavním úkolem Komise, pokud jde o destilaci vína, bylo zhodnotit aktuální situaci na trhu a podle toho každý rok stanovit povolené množství pro preventivní destilaci v jednotlivých členských státech. Nařízení Komise (ES) č. 2367/1999 ze dne 5. listopadu 1999, kterým se zavádí preventivní destilace podle článku 38 nařízení Komise (EHS) č. 822/87 na hospodářský rok 1999/2000 (34) přidělilo na německý trh 148 000 hektolitrů pro hospodářský rok 1999/2000. Nařízení Komise (ES) č. 546/2000 ze dne 14. března 2000, kterým se mění nařízení (ES) č. 2367/1999 (35), zvýšilo toto množství na 468 000 hektolitrů. Nařízení č. 2367/1999 omezilo objem vína posílaného k destilaci na 40 % z celkové výroby. Podle záznamů Komise vydestilovali němečtí výrobci v rámci tohoto programu přibližně 400 000 hektolitrů.
(123)
Cena zaplacená za víno poslané k destilaci byla podle Německa 0,50-0,55 za litr. Vezmeme-li v úvahu výše uvedený způsob výpočtu, Komise považuje cenu uváděnou Německem za realistickou.
(124)
Komise konstatuje, že vzhledem k zásahům na trhu Unie byly pro podstatnou část vinné produkce vytvořeny dva oddělené trhy. Jeden, kde referenční cenou byla cena vína posílaného k destilaci, v tomto případě 0,50-0,55 EUR za litr, a druhý, kde referenční cenou byla cena trhu. Cena 0,26 EUR za litr, jak je uvedeno v rozhodnutí o zahájení řízení, nemůže být proto považována za relevantní referenční cenu za nákup hroznového moštu určeného k destilaci.
(125)
Aby bylo možno stanovit, co je relevantní trh s hroznovým moštem nakoupeným ke zpracování na „surové víno“ určené pro výrobu sektu, je třeba nejprve posoudit, zda existují oddělené trhy s vínem, a pokud ano, zda hroznový mošt nakoupený společností GfW patří ke stejnému trhu jako stolní víno, či nikoli. Bude také nutno rozhodnout, zda za vyšší kvalitu vína by bylo možno dosáhnout vyšších cen. Komise ve své statistice vždy odkazuje na rozdílné ceny v závislosti na kvalitě vína. Podle interních specialistů na víno v rámci Komise není cena vína u jednotlivých šarží stejná a dostupné statistiky vína uvádějí pouze průměrné ceny za různou kvalitu vína. Skutečnou cenu ovlivňuje několik elementů. Jsou to kvalita, stárnutí, pověst, poptávka a obsah alkoholu ve stupních Oechsle. Stupně Oechsle označují vyzrálost a hladinu cukru v hroznech. To je důležité, neboť to určuje konečný přirozený obsah alkoholu ve víně. Podle Deutsches Weininstitute (Německý vinařský institut) vyžaduje výroba sektu neboli šumivého vína vysoký stupeň obsahu alkoholu v surovém víně (36).
(126)
To podporuje tvrzení Německa, které prosazuje, aby stupeň Oechsle v hroznovém moštu byl vyšší, pokud konečným výrobkem má být šumivé víno, nikoli stolní, a aby se za hroznový mošt s vyšším stupněm Oechsle platil příplatek. Komise proto přistupuje na argumenty Německa, že oddělené trhy existují a že cena hroznového moštu určeného pro výrobu šumivého vína musí být skutečně vyšší než cena moštu používaného k výrobě stolního vína. V důsledku toho Komise také uznává, že cenu, kterou společnost GfW zaplatila v době nákupu nelze srovnávat s cenou stolního vína, tj. 0,26 EUR za litr, jak tomu bylo při zahájení řízení.
(127)
Německo i nadále poskytuje informace, které se týkají dosažitelné ceny na relevantním trhu, pro výrobu šumivého vína je třeba využít trh s vysokou kvalitou. Podle těchto informací činila na trhu se surovým vínem určeným pro výrobu šumivého vína základní cena jednoho litru hroznového moštu s 60 stupňů Oechsle 0,312 EUR na litr. Za každý další stupeň Oechsle (maximálně do 80 stupňů Oechsle) bylo zaplaceno 0,005 EUR za litr. Vinaři a obchodníci s vínem byli podle této zásady placeni za vysokou kvalitu moštu, přičemž 60 % moštu byl nákup. Zároveň podle statistiky vývozu Německé vinařské asociace (Deutsche Weinbauverband) za období let 1998 - 2001, kterou předložilo Německo, tržní cena dováženého bílého vína, které je vzhledem ke své vysoké kvalitě vhodné pro výrobu sektu, byla 0,38 EUR za litr.
(128)
Komise je ochotna přijmout argumenty Německa pro cenu přibližně 0,38 EUR za litr na relevantním trhu, a to na základě informací svých interních odborníků na víno o způsobu určování ceny vína, informací z německého sdružení vinařů, jak je uvedeno výše, a výpočtu zisku v obchodním plánu společnosti GfW.
(129)
Obchodní plán společnosti GfW předložený Německem ukazuje, že v době nákupu hroznového moštu společnost předpokládala, že bude schopna poslat 40 % zásob na preventivní destilaci za cenu 0,50-0,55 EUR za litr., prodat 60 % zásob za cenu 0,375 EUR za litr a u 20 % zásob očekávala další dotaci z Unie ve výši 0,06 EUR za litr za skladování vína, než bude o rok později prodáno za 0,375 EUR za litr. Celkově společnost GfW počítala s prodejem zásob za průměrnou cenu ve výši 0,44 až 0,46 EUR a se ziskem v rozmezí 0,06 až 0,09 EUR za litr. To by znamenalo celkový zisk zhruba od 2,64 milionu EUR do 3,96 milionu EUR.
(130)
V roce 1999 poslala společnost GfW 40 % svých zásob na preventivní destilaci za cenu 0,50 EUR-0,55 EUR za litr. Vzhledem k poklesu cen na trhu s vínem na konci roku 1999 - což vzhledem k vyšším cenám rok předtím společnost GfW nepředpokládala - GfW rozhodla, že své zbývající zásoby v tom roce neprodá, nýbrž uskladní, a prodá je v roce 2000, případně pokud by ceny na trhu zůstaly nízké, využije druhého kola preventivní destilace. Toto rozhodnutí vycházelo z předpokladu, že preventivní destilace bude pokračovat. Nové nařízení (ES) č. 1493/1999 o společné organizaci trhu s vínem však preventivní destilaci zrušilo. Místo toho zavedlo možnost dobrovolné destilace pro zásobování trhu konzumního alkoholu. Nově zavedené opatření pro nouzovou destilaci lze použít pouze ve výjimečných případech narušení trhu. Bod odůvodnění 35 nařízení (ES) č. 1493/1999 výslovně odkazuje na zrušení destilace jako umělého odbytu pro nadprodukci. Nové nařízení vstoupilo v platnost ke dni 31. července 2000.
(131)
Pro společnost GfW to znamenalo, že opatření týkající se destilace byla v hospodářském roce 2000/01 výrazně méně příznivá než v předchozích letech. Při destilaci pro zásobování trhu konzumního alkoholu bylo možno dosáhnout jen zhruba polovinu dříve dosahované průměrné ceny ve výši 0,50 EUR-0,55 EUR na litr.
(132)
Podle názoru Německa nebylo možno v době, kdy se společnost GfW rozhodla, že ponechá víno ve skladu, tento vývoj předvídat. Komise se na druhou stranu domnívá, že tento vývoj byl ve skutečnosti předvídatelný. Nová společná organizace trhu s vínem výslovně směřovala ke zrušení destilace. Společnosti GfW mělo být proto jasné, když se tehdy rozhodla pro druhé kolo destilace, že opatření týkající se destilace v druhé polovině roku 2000 a dále žádnou úlevu od klesajících cen na trhu s vínem neposkytne.
(133)
Nicméně dohady kolem toho, zda společnost GfW měla vědět o změně v nařízení, nemají smysl. Obchodní plán v době nákupu, v jehož rámci by jednání společnosti GfW jako soukromého investora mělo být posuzováno, zahrnoval pouze první kolo destilace, která proběhla a za kterou společnost GfW obdržela 0,50 EUR - 0,55 EUR za litr. Plán nezahrnoval druhé kolo preventivní destilace, a proto předpokládaný zisk z této destilace nebyl součástí výpočtu celkového zisku v době nákupu. Nebyl součástí obchodního plánu, a přestože není pochyb o tom, že rozhodnutí společnosti GfW jít do druhého kola destilace, když tržní cena klesala, bylo chybné, není možné považovat to v době nákupu za státní podporu pro vinařské podniky a obchodníky.
(134)
Na základě výše uvedených skutečností dospěla Komise k závěru, že na podzim roku 1999 nakoupila společnost GfW hroznový mošt za tržní cenu, a proto vinařským podnikům a obchodníkům nebyla udělena žádná státní podpora ve smyslu čl. 107 odst. 1 Smlouvy o fungování EU.
VI.2.2.c) V době podřízení a prominutí pohledávek ze strany fondu WAK
(135)
V 114. bodě odůvodnění bylo konstatováno, že podřízení a vzdání se pohledávek ze strany fondu WAK bylo pouze v jeho vlastním zájmu a v souladu se zkouškou soukromého investora, a že se tedy nejednalo o státní podporu pro společnost GfW. Skutečnost, že rozhodnutí fondu WAK zvýhodnilo vinaře a obchodníky, nemá žádný význam, neboť nešlo o úmysl, ale jen o důsledek snahy fondu WAK získat zpět co nejvíce svých vlastních prostředků.
(136)
Komise konstatuje, že při podřízení a prominutí svých pohledávek neposkytl fond WAK vinařům ani obchodníkům žádnou státní podporu ve smyslu čl. 107 odst. 1 Smlouvy o fungování EU.
VI.3 Klasifikace podpory jako podpory protiprávní
(137)
Vzhledem k tomu, že prvek podpory obsažený v úvěru poskytnutém fondem WAK ve prospěch společnosti GfW byl přiznán a vyplacen bez předchozího oznámení Komisi, je to protiprávní ve smyslu čl. 1 písm. f) nařízení Rady (ES) č. 659/1999 z 22. března 1999, kterým se stanoví prováděcí pravidla k článku 93 Smlouvy o ES (37).
VI.4 Výjimky uvedené v článku 107 Smlouvy týkající se úvěru poskytnutého společnosti GfW
(138)
Je proto nutno prověřit, zda jedna z výjimek ze zákazu státní podpory podle čl. 107 odst. 1 Smlouvy o fungování EU platí.
(139)
Ze současného pohledu nejsou výjimky stanovené v čl. 107 odst. 2 a odst. 3 písm. a), b) a d) použitelné, neboť dotyčná podpora není ani:
-
podporou, která má napomáhat hospodářskému rozvoji oblastí s mimořádně nízkou životní úrovní nebo s vysokou nezaměstnaností, ani
-
podporou, která má napomoci uskutečnění některého významného projektu společného evropského zájmu nebo napravit vážné narušení v hospodářství některého členského státu, ani
-
podporou určenou na pomoc kultuře a zachování kulturního dědictví, pokud tato podpora neovlivní podmínky obchodu a hospodářské soutěže v Unii v míře odporující společnému zájmu.
(140)
Čl. 107 odst. 3 písm. c) Smlouvy o fungování EU je proto jedinou výjimkou, která by případně mohla platit:
(141)
V době poskytnutí podpory byla podpora prvovýrobcům posuzována přímo podle čl. 107 odst. 3 písm. c) Smlouvy o fungování EU. V souladu s tehdejší praxí by podpora investic, úvěry, chov hospodářských zvířat, organizace producentů, reklama a propagace, náhrada škody způsobené nemocemi, pojistné a technická pomoc mohly být při splnění určitých kritérií považovány za slučitelné s vnitřním trhem. Žádná z uvedených forem slučitelné podpory však nemůže být použita k vynětí dotyčné podpory.
(142)
Kromě toho ve snaze neponechat nic náhodě Komise přezkoumala, zda pokyny pro záchranu a restrukturalizaci podniků v obtížích není možné použít pro daný případ. První podmínkou, kterou musí podnik splnit, pokud má pro něj být podpora při záchraně a restrukturalizaci přínosem, je to, že se musí skutečně jednat o podnik v obtížích ve smyslu pokynů pro státní podporu na záchranu a restrukturalizaci podniků v obtížích (38). Z informací, které má Komise k dispozici, nic nenasvědčuje tomu, že by se podnik nacházel v obtížích ve smyslu výše uvedených pokynů v době, kdy byla podpora poskytnuta. Teprve o rok později v důsledku propadu trhu se společnost GfW ocitá v problémech.
(143)
V každém případě Komise chce poukázat na to, že je na dotyčném členském státu, aby naplňoval závazek spolupráce, který má vůči Komisi, a poskytl Komisi vše potřebné k tomu, aby mohla ověřit, zda všechny podmínky pro výjimku, o kterou žádá, byly splněny (39). V daném případě Německo nepodalo dostatečné informace umožňující Komisi posoudit údaje z hlediska těchto pokynů a německé orgány neposkytly dostatečnou dokumentaci, která by Komisi umožnila posoudit tuto podporu z hlediska ostatních forem slučitelné pomoci uvedených v bodě 126, a to i přes informace poskytnuté Komisí v bodě 44 rozhodnutí o zahájení vyšetřovacího řízení.
(144)
Opatření podpory, jejichž slučitelnost je třeba posuzovat přímo podle čl. 107 odst. 3 písm. c) Smlouvy o fungování EU, musí být prováděna restriktivně. Je nutno dát jasně najevo, že kladné účinky podpory převažují nad škodlivými dopady, které podpora může mít na hospodářskou soutěž a řádné fungování vnitřního trhu. Jednostranná opatření státní podpory, která mají pouze zlepšit finanční situaci producentů, ale v žádném případě nepřispívají k rozvoji odvětví, tato kritéria nenaplňují, a tudíž představují provozní podporu, která je s vnitřním trhem neslučitelná.
(145)
Z výše uvedených důvodů nevyhovuje podpora poskytnutá společnosti GfW ve formě úvěru žádné z možných výjimek podle čl. 107 odst. 3. Představuje proto podporu, která je s vnitřním trhem neslučitelná.
(146)
Žádné další výjimky podle čl. 107 odst. 3 písm. c) Smlouvy o fungování EU nelze uplatnit.
VII. ZÁVĚRY
(147)
Z výše uvedených důvodů Komise konstatuje, že úvěr poskytnutý společnosti GfW nelze považovat za slučitelný s vnitřním trhem. Komise zároveň konstatuje, že Německo uplatnilo dané opatření protiprávně.
(148)
Z výše uvedených důvodů Komise konstatuje, že následné podřízení pohledávek a zřeknutí se pohledávek a budoucích úrokových plateb nepředstavuje státní podporu ve prospěch společnosti GfW ani ve prospěch vinařských podniků a obchodníků s vínem.
(149)
Z výše uvedených důvodů Komise konstatuje, že nákup hroznového moštu se uskutečnil za tržní ceny a v souladu s běžnou obchodní praxí, a nepředstavuje proto státní podporu pro vinařské podniky a obchodníky s vínem.
(150)
Pokud je neoprávněně poskytnutá státní podpora shledána neslučitelnou s vnitřním trhem, přirozeným důsledkem toho je, že tato podpora by měla být vrácena, aby se - pokud možno - obnovilo konkurenční postavení, které existovalo, než byla podpora poskytnuta.
(151)
Vzhledem k tomu, že žádný právní nástupce společnosti GfW neexistuje, navrácení finančních prostředků není podle ustálené judikatury možné (40),
PŘIJALA TOTO ROZHODNUTÍ:
Článek 1
Státní podpora ve výši rozdílu mezi účtovanou úrokovou sazbou z úvěru poskytnutého společnosti GfW a tržní úrokovou sazbou včetně rizikové přirážky, která měla být zaúčtována k úvěru, protiprávně poskytnutá Německem v rozporu s čl. 108 odst. 3 Smlouvy o fungování Evropské unie ve prospěch společnosti Gesellschaft für Weinabsatz Pfalz GmbH je neslučitelná s vnitřním trhem.
Článek 2
Podřízení a prominutí pohledávek ze strany fondu WAK nepředstavuje podporu pro společnost GfW ani pro vinaře a obchodníky ve smyslu čl. 107 odst. 1 Smlouvy o fungování Evropské unie.
Článek 3
Nákup hroznového moštu v roce 1999 společností GfW nepředstavuje podporu pro vinaře a obchodníky ve smyslu čl. 107 odst. 1 Smlouvy o fungování Evropské unie.
Článek 4
Německo nemusí od příjemce získat zpět podporu uvedenou v článku 1 vzhledem k tomu, že se příjemce nachází v platební neschopnosti a byl zrušen a vymazán z obchodního rejstříku a žádný právní nástupce neexistuje.
Článek 5
Toto rozhodnutí je určeno pro Spolkovou republiku Německo.
V Bruselu dne 29. června 2011.
KOMMISSIONENS BESLUT
av den 29 juni 2011
om det statliga stöd SA.14554 (C 7/04) som Tyskland har genomfört till förmån för Gesellschaft für Weinabsatz (vinförsäljningsföretag)
[delgivet med nr C(2011) 4426]
(Endast den tyska texten är giltig)
(2012/268/EU)
EUROPEISKA KOMMISSIONEN HAR ANTAGIT DETTA BESLUT
med beaktande av fördraget om Europeiska unionens funktionssätt, särskilt artikel 108.2 första stycket (1),
efter att i enlighet med nämnda artikel ha gett berörda parter tillfälle att yttra sig (2), och
av följande skäl:
I. FÖRFARANDE
(1)
Till följd av ett klagomål mottaget den 10 maj 2001 skickade kommissionen en skriftlig fråga till Förbundsrepubliken Tyskland den 9 november 2001. Som svar på denna fråga från kommissionen anmäldes åtgärden genom en skrivelse av den 5 mars 2002 mottagen den 8 mars 2002. Eftersom åtgärden redan hade genomförts vid den tidpunkten, registrerades den bland icke anmälda stödordningar (stöd nr NN 159/02).
(2)
Tyskland har skickat kompletterande uppgifter genom en skrivelse av den 20 november 2002, mottagen den 25 november 2002, och genom en skrivelse av den 28 april 2003, mottagen den 2 maj 2003, genom en skrivelse av den 27 maj 2003, mottagen den 28 maj 2003 och genom ett fax av den 2 oktober 2003.
(3)
Genom en skrivelse av den 19 februari 2004, SG-Greffe (2004) D/200645, underrättade kommissionen Tyskland om sitt beslut att inleda det förfarande som anges i artikel 108.2 i fördraget om Europeiska unionens funktionssätt (nedan kallat EUF-fördraget) avseende detta stöd.
(4)
Kommissionens beslut om att inleda förfarandet har offentliggjorts i Europeiska unionens officiella tidning (3). Kommissionen har uppmanat berörda parter att inkomma med sina synpunkter på stödet i fråga.
(5)
Kommissionen har inte mottagit några synpunkter från berörda parter (4).
(6)
Tyskland inkom med sina synpunkter till kommissionen genom en skrivelse av den 18 mars 2004, mottagen den 23 mars 2004. Ytterligare synpunkter lämnades genom en skrivelse av den 10 januari 2006, registrerad den 10 januari 2006, och genom en skrivelse av den 13 juli 2007, registrerad den 16 juli 2007.
(7)
Genom en skrivelse av den 21 oktober 2008, SG-Greffe (2008) D/206430, underrättade kommissionen Tyskland om sitt beslut om att utvidga det förfarande som anges i artikel 108.2 i EUF-fördraget avseende detta stöd.
(8)
Kommissionens beslut att utvidga förfarandet offentliggjordes i Europeiska unionens officiella tidning (5). Kommissionen uppmanade berörda parter att inkomma med sina synpunkter på stödet i fråga.
(9)
Kommissionen har inte mottagit några synpunkter från berörda parter.
(10)
Tyskland lämnade (efter ansökan om förlängd frist av den 17 november 2008, godtagen av kommissionen den 21 november 2008) synpunkter till kommissionen genom en skrivelse av den 23 december 2008, registrerad den 5 januari 2009.
II. DETALJERAD BESKRIVNING AV STÖDET
II.1 Åtgärdens benämning
(11)
Kredit an die Gesellschaft für Weinabsatz mit nachfolgendem Forderungsverzicht [lån till Gesellschaft für Weinabsatz (vinförsäljningsföretag) och åtföljande avstående från fordringar]
II.2 Rättslig grund
(12)
Åtgärden genomfördes på grundval av ett skriftligt avtal mellan Wiederaufbaukasse der rheinland-pfälzischen Weinbaugebiete (rekonstruktionsfond för Rheinland-Pfalz vinodlingsområden, WAK) och Gesellschaft für Weinabsatz Pfalz GmbH (pfalziskt vinförsäljningsföretag, GfW).
II.3 Syfte
(13)
Syftet var att bevilja lån till GfW för uppköp av druvmust från vinodlare och vinhandlare. De tillgångar för vilka säkerhet ställts betraktades enligt överenskommelse som pantförskrivna tillgångar. Dessa tillgångar blev också föremål för olika grader av återtagandeförbehåll (Eigentumsvorbehalt) till vinodlarnas och vinhandlarnas (Weinbaugetriebe und Kommissionäre) förmån i form av enkelt, utvidgat eller förlängt återtagandeförbehåll. Fordringarna avstods när GfW hamnade i ekonomiska svårigheter på grund av en nedgång i marknadspriserna.
II.4 Offentligt organ
(14)
WAK är en offentligrättslig juridisk person i delstaten Rhenland-Pfalz, registrerad i Mainz. Rekonstruktionsfonden är verksam inom vinodlingssektorn och fungerar på samma sätt som en bank. WAK beviljar lån för omarrondering av mark (Flurbereinigung). WAK finansieras genom bidrag, avgifter, lån och stöd (artikel 8.1 i Weinbergsaufbaugesetz [lag om främjande av vinodlare]).
II.5 Stödmottagare
(15)
Stödmottagaren var GfW som beviljades ett lån av WAK på villkor som inte var förenliga med marknadsvillkoren.
(16)
GfW var ett helägt dotterföretag till Bauern- und Winzerverband Rheinland-Pfalz Süd (jordbrukar- och vinodlarförbundet södra Rheinland-Pfalz). Förbundet grundades 1984 för saluföring av vin, och verksamheten bestod i produktion och saluföring av mousserande vin, druvmust, druvgelé, druvsprit och brandy. GfW tillhandahöll även tjänster till vinodlare i samband med destilleringsåtgärder (Destillationsmaßnahmen). Här ingick sådana åtgärder som omfattas av den gemensamma organisationen av marknaden (6) och sådan statligt finansierad destillation som vanligtvis görs på grundval av rådsbeslut (7). I samband med detta fungerade GfW som rådgivare för små vinproducenter och organiserade transport av vin till destillerierna.
(17)
Andra möjliga stödmottagare är de vinodlare och vinhandlare från vilka GfW, med hjälp av lånet, hade möjlighet att köpa druvmust och som inte avstod från några av sina fordringar hos GfW när WAK beslutade att göra detta, dvs. när GfW hamnade i ekonomiska svårigheter.
II.6 Bakgrund till stödet
(18)
Under 1999 köpte GfW 44 miljoner liter druvmust med hjälp av ett lån på 15 302 696,25 euro från WAK och egna resurser. 60 % av druvmusten höll minst 60 grader Öchsle och i genomsnitt minst 81 grader Öchsle. 40 % av druvmusten var vanligt bordsvin med en minimihalt på 44 Öchsle-grader, som man köpte in för att dra nytta av de förmånliga villkoren vid förebyggande destillation. Ett genomsnittspris på 0,38 euro per liter betalades för all den köpta druvmusten. Inget färdigt vin köptes upp. Köpet genomfördes på grundval av enkelt, utvidgat eller förlängt återtagandeförbehåll (einfache, erweiterte, verlängerte Eigentumsvorbehalte) för vinodlarna och vinhandlarna. Samtidigt avtalades att dessa säkrade tillgångar skulle betraktas som pantförskrivna för WAK.
(19)
Enligt den information som lämnats av Tyskland, var GfW:s affärsplan att dra förmån av destillationsmöjligheterna enligt förordning (EEG) nr 822/87 för 40 % av druvmusten samt att bearbeta 60 % av druvmusten till råvin för framställning av mousserande vin och att sälja det till producenter av mousserande vin. GfW planerade vidare att lagra 20 % av råvinet under nio månader till ett år, i syfte att dra nytta av EU:s vinlagringsstöd enligt förordning (EEG) nr 822/87 innan det såldes på marknaden för råvin för framställning av mousserande vin.
(20)
Den 11 november 1999 mottog vinodlarna och vinhandlarna en avbetalning på 80 % av inköpspriset. I genomsnitt betalades ett förskott på 0,31 euro per liter.
(21)
Under 1999 skickade GfW 40 % av sitt lager till förebyggande destillation. Med tanke på prisfallet på marknaden för råvin i slutet av 1999 beslutade GfW att inte sälja något råvin det året, utan att i stället vänta på marknadens återhämtning under 2000.
(22)
På grund av den jämförelsevis mycket stora skörden och den minskade försäljningen av mousserande vin under 2000 gick marknaden för vitt vin tillbaka ännu mer (på vissa ställen föll genomsnittspriserna med så mycket som 0,20 euro). Stora mängder av det bulkvin som fortfarande fanns i lager fick skickas på en ny destillationsrunda.
(23)
Till följd av en ändring av den gemensamma organisationen av marknaden av vin som antogs 1999 och som trädde i kraft den 1 augusti 2000, ersattes förebyggande destillation i enlighet med förordning (EEG) nr 822/87 av destillation för att försörja sektorn för spritdrycker i enlighet med förordning (EG) nr 1493/1999. Villkoren var betydligt sämre, och bara omkring hälften av det tidigare priset på 0,50-0,55 euro per liter för förebyggande destillation kunde betalas.
(24)
Till följd av prisfallet 2000 visade det sig vara omöjligt för GfW att uppnå de väntade vinsterna, vare sig på vinmarknaden eller genom försörjning av marknaden för spritdrycker. Det bokförda värdet för GfW:s lager måste därför minskas väsentligt, och till följd av detta kom GfW:s skulder att överstiga tillgångarna.
(25)
På grund av de kommersiella problem som beskrivs ovan upprättades en preliminär redovisning för året till och med den 31 oktober 2000, som granskades av en revisor. Den 31 oktober 2000 översteg GfW:s skulder (15 670 155 euro) dess omsättningstillgångar (9 886 856 euro) med 5 783 299 euro och GfW hade skulder enligt tabellen nedan. Enligt en rapport utarbetad av Wirtschaftsprüfungsgesellschaft Falk & Co. GmbH, skulle GfW mycket snart ställas inför insolvensförfarande med tanke på att skulderna översteg tillgångarna (Überschuldung), om inget gjordes för att undvika detta.
(26)
Tabell 1
(i euro)
Skulder till
Belopp
WAK
10 150 959
Finansinstitut
726 892
Leverantörer
218 460
Vinodlare och vinhandlare
4 355 581
Andra
218 263
Totalt
15 670 155
(27)
Enligt §19 i den tyska insolvenslagen (Insolvenzordnung) är skulder som överstiger ett företags tillgångar skäl att inleda insolvensförfarande. Därför var GfW:s styrelse skyldiga att, i enlighet med § 64 GmbHG jämförd med § 19 InsO, inom tre veckor efter det att skulderna kom att överstiga tillgångarna (Überschuldung) ansöka om inledning av insolvensförfarandet.
(28)
Med tanke på den hotande konkursen bad GfW vissa fordringsägare (WAK, vinodlingsföretagen och omkring 130 vinhandlare som deltagit i det köp som beskrivs i skäl 18) att avstå från delar av sina utestående fordringar så att företaget skulle kunna fortsätta med handeln. När det gäller vinodlarföretagen och vinhandlarna skulle avståendet täcka 90 % av de utestående fordringarna, vilket innebar att de bara skulle få ytterligare 2 % av det avtalade inköpspriset. Det återstående underskottet skulle undanröjas genom det nödvändiga underordnandet av fordringar och avståendet av fordringar från WAK:s sida.
(29)
I egenskap av huvudfordringsägare (se tabell 1) med en svagare säkerhetsställning, hade WAK ett väsentligt intresse av att undvika den hotande konkursen. WAK försökte därför övertyga vinodlarna och vinhandlarna om att avstå en del av sina fordringar. WAK undertecknade också ett skriftligt avtal med GfW, daterat den 4 december 2000, där man samtycker till att underordna en del av sina utestående fordringar (motsvarande GfW:s underskott) till förmån för andra fordringsägare. Det slutliga beloppet för underordnandet skulle specificeras först när vinodlarnas och vinhandlarnas deklarationer om avstående av fordringar hade mottagits, i syfte att hålla det underordnade beloppet så lågt som möjligt. Man enades också om att WAK, om det i ett senare skede skulle visa sig nödvändig att undvika insolvensförfarande, skulle avstå ett fordringsbelopp motsvarande det underordnade beloppet.
(30)
1 700 av de totalt 2 700 vinodlarna och vinhandlarna förklarade sig villiga att avstå 90 % av sina återstående fordringar, vilket motsvarade ungefär 60 % av fordringarna från gruppen som helhet. De återstående vinodlarna och vinhandlarna förkastade dock uttryckligen erbjudandet eller svarade inte på förfrågan. Det var tydligt att några av dem beslutat att inte avstå sina fordringar på grund av sin starkare säkerhetsställning - vissa hade ett förlängt återtagandeförbehåll och hade redan fått en avbetalning på 80 % av det avtalade priset. Detta innebar att deras intäkt skulle bli högre vid ett insolvensförfarande än de 2 % av det avtalade inköpspriset som erbjöds.
(31)
Dessutom hade ett antal vinodlare och vinhandlare inkommit med klagomål mot GfW och dessa hade behandlats av domstolen som föreslog förlikning. Enligt förlikningsavtalet skulle GfW betala 70 % av de återstående fordringarna och 30 % skulle avstås. Domstolen beslutade också att GfW skulle betala 80 % av domstolsavgiften. Liknande förlikningsavtal föreslogs av andra domstolar, och mot bakgrund av detta, kunde GfW inte längre vänta sig att övriga vinodlare och vinhandlare skulle avstå 90 % av sina återstående fordringar. Vidare hade flera vinodlare och vinhandlare nu deklarerat att de skulle begära 100 % av de återstående 20 %.
(32)
Enligt § 305a i den tyska insolvenslagen har en förlikning utanför domstol som syftar till att uppnå skuldförlikning misslyckats om så bara en enda fordringsägare beslutar att väcka talan efter det att förlikningsförhandlingarna utanför domstol har inletts.
(33)
Därför kunde GfW inte längre be vinodlarna och vinhandlarna att avstå en del av sina fordringar, såsom varit dess ursprungliga avsikt. I stället undertecknade GfW ett avtal med WAK den 21 februari 2001 i vilket WAK ger full täckning för GfW:s underskott år 2000 genom att avstå 5 005 441,60 euro av sina fordringar. För den återstående skulden för tidsperioden 1 januari 2001-31 december 2001 skulle ingen ränta tas ut. I avtalet anges också att vinodlarnas och vinhandlarnas återstående fordringar skulle regleras helt och hållet. På så sätt garanterades säkerhet för WAK:s icke underordnade fordringar, underskottssituationen åtgärdades, insolvensförfarandet undveks för tillfället och GfW kunde fortsätta med handeln.
(34)
Under perioden 1 november 2000-31 december 2000 gjorde GfW återbetalningar på lånet till WAK till ett värde av 1 440 446,92 euro. Under perioden 2001-2005 fortsatte GfW med handeln och gjorde regelbundna återbetalningar på sitt lån till WAK på sammanlagt 3 728 969,40 euro. Dessutom gjorde GfW räntebetalningar under 2001 på totalt 149 757,16 euro till WAK.
(35)
På grund av minskad omsättning på GfW:s verksamhetsområden samt otillräcklig kapitalisering hade GfW den 31 december 2004 beslutat att upphöra med all verksamhet och att avveckla GfW. Alla återstående lager på de återstående verksamhetsområdena såldes. Hela vinsten användes till att ersätta WAK. Man avtalade med köparen (en privatperson) att värdet av hela det återstående lagret enligt inventeringslistan den 31 december 2004, skulle överföras till WAK i slutet av år 2005. Värdet skulle vara det ursprungliga inköpsvärdet, dvs. 79 579,79 euro.
(36)
GfW upplöstes den 1 juni 2005 och avskrevs från handelsregistret under 2006. Det finns varken någon rättslig efterträdare eller någon juridisk person från vilken stödet skulle kunna återvinnas.
(37)
Den 31 december 2005 hade 9 897 154,65 euro av lånet återbetalats och räntebetalningar hade gjorts på 793 994,99 euro. Efter likvidationen av GfW:s återstående tillgångar (87 079,79 euro) förklarades WAK:s återstående fordringar på omkring 313 000 euro omöjliga att återvinna, och avskrevs. Den del av lånet som aldrig återbetalades uppgick därför till totalt 5 318 441,60 euro (det ursprungliga avståendet av fordringar på 5 005 441,60 euro plus de utestående fordringarna efter likvideringen på 313 000 euro).
II.7 Stödets form och nivå
(38)
Lånet från WAK på 15 302 696,25 euro till GfW beviljades 1999 genom flera delbetalningar under en löptid på 12-18 månader:
(i euro)
11.11.1999
5 936 061,62
25.11.1999
6 868 777,04
1.12.1999
585 429,72
13.12.1999
112 110,66
17.12.1999
1 800 317,21
Totalt
15 302 696,25
(39)
Ränta togs ut enligt följande:
Fjärde kvartalet 1999
3,28 %
Första kvartalet 2000
3,51 %
Andra kvartalet 2000
4,15 %
Tredje kvartalet 2000
4,80 %
Fjärde kvartalet 2000
5,15 %
2001
4,55-5,25 %
(40)
Den 11 november 1999 mottog leverantörerna en avbetalning på 80 % av det avtalade priset. Till följd av det förlängda återtagandeförbehåll som beviljades vissa leverantörer, vilket inte skulle komma att avslutas efter beredning eller blandning, användes dessutom en del av lagret som säkerhet för dessa leverantörers återstående fordring på 20 %. Lagren skulle även betraktas som pantförskrivna för WAK. På grund av återtagandeförbehållet hade WAK dock endast en andrahandsfordring på en del av lagret, så länge de fordringar som omfattades av återtagandeförbehåll inte hade reglerats. Den största risken med avseende på prisfluktuationerna hamnade sålunda hos GfW och dess fordringsägare, främst WAK.
(41)
På det lån som WAK beviljat GfW betalades endast begränsad ränta: från 11 november 1999 till 31 december 1999 (till en räntesats på 3,28 %), från 1 januari 2000 till 31 december 2000 (3,51-5,15 %) och från 1 januari 2001 till 31 december 2001 (4,55-5,25 %). Ingen ytterligare ränta begärdes efter den 31 december 2001.
(42)
Med tanke på den risk som WAK tog när man lånade ut pengarna till GfW, borde en betydande riskavgift ha tagits ut ovanpå den vanliga räntesatsen. Eftersom ingen sådan riskavgift lades till räntan förekom ett stödinslag vid den tidpunkt då lånet beviljades. Detta stödinslag kan beräknas som skillnaden mellan den tillämpade räntesatsen och räntesatsen på marknaden plus den riskavgift som borde ha tagits ut.
(43)
Enligt kommissionens meddelande om metoden för fastställande av referens- och diskonteringsränta (8), ändrat genom kommissionens meddelande beträffande en teknisk anpassning av metoden för fastställande av referensräntan och diskonteringsräntan (9), som var tillämpligt under den aktuella perioden, låg Tysklands grundreferensränta mellan 5,23 % och 6,33 %. Enligt meddelandet är den referensränta som fastställs på detta sätt en miniminivå, som kan ökas i situationer som medför särskilda risker (exempelvis företag i svårigheter, avsaknad av sådana säkerheter som normalt begärs av bankerna osv.). I sådana fall kan tillägget beräknas till 400 räntepunkter eller ännu mer om ingen privat bank skulle ha accepterat att bevilja lånet i fråga.
(44)
Enligt tyska uppgifter låg de räntesatser som tyska banker tog ut under samma period för liknande krediter mellan 5,25 % och 6,50 % (VR-Bank Südliche Winstrasse e.G) och 5,40 % och 6 % (Die Kreissparkasse Bad Dürkheim).
II.8 Åtgärdernas varaktighet
(45)
Engångsåtgärd.
II.9 Motiv för inledande av det formella granskningsförfarandet
(46)
Kommissionen inledde det formella granskningsförfarandet enligt artikel 108.2 i EUF-fördraget, eftersom den misstänkte att underordnandet av och avståendet från fordringar kunde utgöra statligt stöd i den mening som avses i artikel 107 i EUF-fördraget.
(47)
På grundval av den information som fanns tillgänglig när det formella granskningsförfarandet inleddes hade kommissionen, i synnerhet, undersökt huruvida underordnandet av och avståendet från fordringar var förenliga med kriteriet ”privat fordringsägare”.
(48)
Kriteriet ”privat fordringsägare” används för att bedöma huruvida en privat fordringsägare skulle ha eller har handlat på samma sätt som den offentliga fordringsägaren under samma marknadsvillkor. I det föreliggande fallet hade privata fordringsägare fordringar på GfW motsvarande 5,5 miljoner euro den 31 oktober 2000, men ingen av dem avstod från sina fordringar. Rapporten från ett oberoende revisionsföretag visade visserligen att WAK handlade logiskt ur ekonomisk synpunkt när man underordnade och avstod en del av sina fordringar, men förklarade inte varför ingen av de övriga fordringsägarna var beredda att avstå sina fordringar.
(49)
När kommissionen inledde det formella granskningsförfarandet drog den slutsatsen att det i det stadiet inte kunde uteslutas att WAK:s underordnande av och avstående från sina fordringar (lånet till GfW och framtida räntebetalningar på detta lån) inte var förenliga med kriteriet ”privat fordringsägare” och gav en överdriven fördel inte bara för GfW men även för de övriga fordringsägare (i första hand vinodlare och vinhandlare) vars fordringar reglerades till fullo.
(50)
Det formella granskningsförfarandet utvidgades då till att även omfatta beviljandet av själva lånet. Det uttrycktes främst tvivel kring huruvida lånet hade beviljats enligt marknadsvillkoren (ingen riskavgift togs ut) och med tillräckliga säkerheter.
(51)
I det utvidgade granskningsförfarandet väcktes på nytt frågan om huruvida stöd även beviljats vinodlarna och vinhandlarna. Den information som då fanns tillgänglig verkade tyda på att det pris som betalats för druvmusten var högre än det relevanta marknadspriset, att syftet med transaktionen inte var att maximera vinsten utan att stödja marknaden och att den säkerhetsställning som beviljades vinodlarna och vinhandlarna enligt försäljningsavtalet var fördelaktigare än under normala förhållanden.
(52)
Tvivlen vad avser priset förstärktes genom handlingar som lämnats av Tyskland när förfarandet inleddes första gången; de visade att literpriset för bordsvin (exklusive moms) i Rheinland-Pfalzregionen under 1999 hade fluktuerat mellan ett minimipris på 0,26 euro (oktober/november), 0,30 euro (juni/september) och 0,35 euro (april) och ett maximipris på 1,10 euro (februari, juni, november/december). Minimimarknadspriset för bordsvin vid den tidpunkt då lånet beviljades var därför 0,26 euro per liter.
(53)
Det genomsnittliga inköpspriset på 0,38 euro per liter förefaller därför vara högre än det lägsta marknadspriset på omkring 0,26 euro per liter.
III. KLAGOMÅL OCH UPPGIFTER FRÅN TREDJEPARTER
(54)
Kommissionen mottog information som tydde på att ovan nämnda avstående från fordringar finansierats genom WAK-medel. Den offentliga myndighet som finansierar WAK, delstaten Rheinland-Pfalz, uppgavs ha undersökt möjligheterna till ett kapitaltillskott i WAK på grund av minskat eget kapital, men beslutade slutligen att inte göra detta.
(55)
Kommissionen mottog ett klagomål om att statligt stöd skulle vara inblandat i WAK:s avstående från fordringar. Klaganden ansåg att GfW konkurrerade på marknaden för vindestillat och att konkurrenterna skulle få betydande svårigheter att sälja sina egna produkter till följd av avståendet från fordringar till förmån för nämnda företag. Klaganden tillhandahöll flera nya tidningsartiklar innehållande information rörande WAK:s avstående från fordringar till förmån för GfW.
(56)
Samma klaganden vidarebefordrade också ett brev denne mottagit från åklagarmyndigheten i Kaiserslautern (centrala ekobrottsmyndigheten) till svar på ett brev från klaganden. Brevet från åklagarmyndigheten i Kaiserslautern summerar den information som mottagits i form av tidningsartiklar och uttalanden, och informerar i brevet klaganden om att det inte finns några grunder för att inleda en brottsutredning (strafrechtliches Ermittlungsverfahren einzuleiten) på grundval av den information som mottagits.
IV. SYNPUNKTER FRÅN BERÖRDA PARTER
(57)
Kommissionen mottog inte några synpunkter inom ramen för det formella granskningsförfarandet.
(58)
De upprepade skrivelserna från klaganden efter det att det första granskningsförfarandet inletts tillförde inte några nya fakta eller argument.
V. SYNPUNKTER FRÅN TYSKLAND
V.1 Stödinslag vid tidpunkten för beviljande av lånet
(59)
Tyskland har lämnat omfattande information om villkoren för WAK:s lån till GfW. De ingår i beskrivningen av åtgärden i avsnitt II.
(60)
Tyskland håller i sina synpunkter med om att den ränta som togs ut av WAK för lånet till GfW var lägre än marknadsräntan. Man erkänner att skillnaden mellan marknadsräntan och den ränta som togs ut utgör stöd till GfW i den mening som avses i artikel 107.1 i EUF-fördraget.
(61)
De tillhandahåller också bevis på att GfW hade försatts i likvidation och upplösts den 1 juni 2005. Alla återstående lager på de återstående verksamhetsområdena hade sålts. Hela vinsten användes till att ersätta WAK. Man hade enats med köparen (en privatperson) om att värdet av hela det återstående lagret enligt inventeringslistan den 31 december 2004, skulle överföras till WAK vid årsslutet. Värdet skulle vara det ursprungliga inköpsvärdet, dvs. 79 579,79 euro. GfW hade avförts från handelsregistret under 2006 och det fanns varken någon rättslig efterträdare eller någon juridisk person från vilket stödet kunde återvinnas. Mot bakgrund av etablerad rättspraxis (10) är återvinning därför, enligt Tyskland, omöjlig.
(62)
Tyskland försäkrar att GfW:s beviljande av enkelt, utvidgat eller förlängt återtagandeförbehåll till vinodlarna och vinhandlarna i samband med försäljningen av druvmusten var förenligt med gängse affärspraxis. Tyskland försäkrar också att det, trots ägandeförbehållet, även är förenligt med gängse affärspraxis att betrakta tillgångar för vilka säkerhet ställts som pantförskrivna tillgångar, på det sätt som WAK gjorde för lånet till GfW.
(63)
Tyskland uppger att GfW:s inköp av druvmust hösten 1999 skedde till marknadspris, eftersom 60 % av den druvmust som köptes upp var kvalitetsdruvmust (minst 60 grader Öchsle) och inte vanligt bordsvin såsom antas vid inledandet av granskningsförfarandet. Enligt Tyskland är kvalitetskraven för framställning av mousserande vin högre än kraven för bordsvin (minst 60 respektive 44 grader Öchsle). De återstående 40 procenten druvmust var vanlig druvmust för framställning av bordsvin och köptes in i syfte att dra nytta av de förmånliga villkoren vid förebyggande destillation.
(64)
I sina synpunkter betonar Tyskland att GfW:s saluföringsidé för 60 % av lagret inbegrep inköp av kvalitetsdruvmust i stora kvantiteter som sedan skulle bearbetas till enhetliga partier råvin för framställning av mousserande vin (Sektgrundwein), i enlighet med vinproducenternas homogenitets- och kvalitetskrav. Råvin för framställning av mousserande vin kräver en låg nivå av SO2 och höga halter av fruktsyra. Detta kunde endast uppnås om druvmusten köptes in under höstförsäljningsperioden och genom GfW egen bearbetning av druvmusten till råvin.
(65)
Enligt Tysklands uppgifter låg baspriset för en liter druvmust som håller 60 grader Öchsle på 0,312 euro per liter på marknaden för mousserande vin. För varje ytterligare Öchsle-grad (upp till högst 80 grader Öchsle), betalades 0,005 euro per liter. Vinodlarna och vinhandlarna fick betalt för sin kvalitetsdruvmust (60 % av den inköpta druvmusten) i enlighet med denna princip.
(66)
I detta sammanhang hänvisar Tyskland till begreppet relevant marknad. Enligt landets åsikt kan inte marknadspriset för vanligt bordsvin användas som riktmärke för dessa 60 % av lagret, eftersom den relevanta marknaden för GfW inte är marknaden för vanligt bordsvin utan marknaden för kvalitetsråvin för användning inom framställningen av mousserande vin. Man hänvisar även till teorin om utbytbarheten på efterfrågesidan som visar att två produkter aldrig handlas på samma marknad om den ena inte kan bytas ut mot den andra, även om priset på den ena ändras. I det föreliggande fallet gör de särskilda kraven avseende druvmust och råvin för framställning av mousserande vin att det inte är möjligt att ersätta dessa med vanlig bordsvindruvmust eller vanligt bordsvin, även om priset på bordsvin skulle minska väsentligt. Därför kommer ett sänkt pris på bordsvin inte att påverka priset på druvmust för framställning av mousserande vin, eftersom dessa två varor inte kan ersätta varandra.
(67)
Enligt importstatistiken från det tyska vinodlarförbundet (Deutsche Weinbauverband) för åren 1998-2001 låg marknadspriset för importerat vitt vin (vars höga kvalitet lämpar sig för framställning av mousserande vin) på 0,38 euro per liter, dvs. betydligt högre än de 0,26 euro per liter som noterats för bordsvin. Tyskland drar i sina synpunkter slutsatsen att det rör sig om två separata marknader: en marknad för vanligt bordsvin och bordsvindruvmust, och en marknad för sådant kvalitetsråvin och sådan kvalitetsdruvmust som krävs för framställning av mousserande vin.
(68)
Enligt Tyskland bör man därför dra slutsatsen att den relevanta marknaden för vin som inte är avsett att destilleras är marknaden för kvalitetsråvin för framställning av mousserande vin, med mycket högre priser (0,38 euro per liter) och inte marknaden för vanligt bordsvin med lägre priser (0,26 euro per liter). Tyskland anser därför att det pris som GfW betalade för druvmusten överensstämmer med marknadspriset på den relevanta markanden och att det innebar en normal vinstmarginal.
(69)
GfW planerade vidare att delta i EU:s lagrings- och destillationsprogram (GfW hade redan tidigare erbjudit vinodlare dessa tjänster). Inom ramen för lagringsprogrammet betalades 0,06 euro per liter för 20 % av lagren, vilka senare skulle säljas som råvin för framställning av mousserande vin. Inom ramen för destillationsprogrammet betalades 0,50-0,55 euro per liter för de 40 % av lagret som skickades till destillering.
(70)
Enligt Tyskland var det möjligt att utnyttja dessa möjligheter i vinstsyfte när WAK beviljade lånet till GfW. Å ena sidan hade GfW för avsikt att använda 40 % av den inköpta musten till förebyggande destillation i december 1999 till ett betydligt högre destillationspris än inköpspriset (0,50-0,55 euro per liter). Å andra sidan sade prognoserna att producenterna av mousserande vin skulle betala relativt höga priser (mellan 0,36 och 0,41 euro per liter) för stora partier av enhetligt, garanterat kvalitetsråvin. Tyskland anser att GfW kunde ha uppnått en genomsnittlig försäljningsintäkt på 0,44 till 0,46 euro per liter, vilket är långt över det genomsnittspris på 0,38 euro per liter som betalades till vinodlarna och vinhandlarna.
(71)
Planeringen baserades på följande antaganden om riktpriser:
Volym
Pris/liter (euro)
Destillering
40 %
0,50-0,55
EU-bidrag för lagring av vin/must (1 år): 0,06 euro/liter och efterföljande försäljning i form av råvin för framställning av mousserande vin
20 %
0,435
Försäljning av råvin för framställning av mousserande vin
40 %
0,375
(72)
Baserat på dessa antaganden förväntades ett genomsnittligt försäljningspris på 0,44 till 0,46 euro/liter.
(73)
Ovanstående prognostiserade försäljningsresultat i följande vinstberäkning:
Pris/liter (euro)
Inköpspris och bearbetning
0,37-0,38
Inkomst från försäljning i form av råvin för framställning av mousserande vin, destillering, lagringsbidrag
0,44-0,46
Förväntad vinst
0,06-0,09
(74)
Baserat på en total volym på omkring 44 miljoner liter, kunde en total vinst på omkring 2,64-3,96 miljoner euro förväntas.
(75)
Tyskland hänvisar också till att det marknadspris som anges av Europeiska kommissionen i besluten om att inleda granskningsförfarandet (0,26 euro per liter) är den lägsta prisnoteringen för bordsvin i november 1999. Den fullständiga prisnoteringen på marknaden för bordsviner för november 1999 sträcker sig från 0,26 till 0,56 euro per liter. Detta speglar för övrigt den fullständiga prisspridningen för hela 1999. För 2000 låg spridningen mellan 0,20 euro och 0,41 euro per liter. Tyskland betonar också att Öchsletalet för 60 % av den druvmust som köptes in av GfW låg på i genomsnitt 81 grader Öchsle, vilket är mycket högre än kravet för bordsviner (44), och detta återspeglades naturligtvis i det pris som GfW betalade för musten.
V.2 Stödinslag vid tidpunkten för underordnande av fordringar och avstående av fordringar
(76)
Enligt Tyskland fastställdes det att GfW hotades av insolvens efter ett delårsbokslut i november 2000. GfW hade då ett underskott i räkenskaperna på omkring 6 miljoner euro, vilket bekräftades när årsräkenskaperna upprättades för 2000. Skälen till underskottet var att värdet på det lager som fortfarande var i GfW:s ägo hade sjunkit på grund av den betydande marknadsprisnedgången, vilket innebar att GfW endast skulle kunna sälja sitt lager till ett lägre pris än först planerat.
(77)
Enligt de tyska uppgifterna hade WAK den 31 oktober 2000 fortfarande fordringar på GfW på omkring 10 miljoner euro. Som pantförskrivning hade WAK GfW:s tillgångar, för vilka säkerhet ställts, värderade till 5,7 miljoner euro vid samma tidpunkt. Dessa omfattades av återtagandeförbehåll (enkelt, utvidgat eller förlängt) till förmån för vinodlarna och vinhandlarna, vilket enligt Tyskland skulle ge dem prioritet vid eventuell insolvens. Enligt Tyskland skulle GfW alltså, vid eventuell insolvens, vara tvungen att reglera betalningarna till vinodlarna och vinhandlarna till ett värde på omkring 3,5 miljoner euro, innan betalning till någon annan fordringsägare kunde göras.
(78)
För att åtgärda underskottssituationen i tid och undvika inledande av insolvensförfarandet i enlighet med § 64 GmbHG jämförd med § 19 InsO, krävdes omedelbara insatser.
(79)
Tyskland påpekar att WAK, i egenskap av huvudfordringsägare med en svagare säkerhetsställning, hade ett väsentligt intresse av att undvika den hotande konkursen. WAK försökte därför övertala vinodlarna och vinhandlarna att avstå en del av sina fordringar och enades den 4 december 2000 med GfW om följande:
-
ett underordnande av fordringar för ett belopp motsvarande underskottet efter det att vinodlarna och vinhandlarna hade gått med på att avstå 90 % av sina återstående fordringar,
-
att (men endast om nödvändigt) avstå den fordring de hade gått med på att underordna.
(80)
Trots en framgångsrik inledning av förhandlingarna, då en majoritet av vinodlarna och vinhandlarna samtyckte till att avstå sina fordringar, misslyckades GfW till slut på grund av samordnade åtgärder mellan vissa vinodlare och vinhandlare och deras advokater. De var inte villiga att avstå sina fordringar på grund av sin förmånliga säkerhetsställning till följd av sitt utvidgade eller förlängda åtagandeförbehåll och ingav klagomål. Dessa klagomål behandlades av domstolen, som förslog förlikningsavtal. Enligt förlikningsavtalet skulle GfW betala 70 % av de återstående fordringarna och 30 % skulle avstås. Domstolen beslutade också att GfW skulle betala 80 % av domstolsavgiften. Liknande förlikningsavtal föreslogs av andra domstolar. Mot bakgrund av detta, kunde GfW inte längre vänta sig att vinodlarna och vinhandlarna skulle avstå 90 % av sina återstående fordringar. Vidare hade flera vinodlare och vinhandlare nu deklarerat att de skulle begära 100 % av de återstående 20 %. Det faktum att 1 700 av 2 700 vinodlare och vinhandlare redan hade uppgett att de skulle vara villiga att avstå en del av sina fordringar var inte längre relevant, eftersom det i § 305a i den tyska insolvenslagen anges att en förlikning utanför domstol som syftar till att uppnå skuldförlikning har misslyckats om så bara en enda fordringsägare beslutar att väcka talan efter det att förlikningsförhandlingarna utanför domstol har inletts.
(81)
Den 21 februari 2001 kom WAK därför överens med GfW om att täcka GfW:s underskott för 2000 genom att avstå 5 005 441,60 euro av sina fordringar, att inte ta ut någon ränta på den återstående skulden för tidsperioden 1 januari 2001-31 december 2001 och att vinodlarnas och vinhandlarnas fordringar skulle regleras helt. Säkerheten för icke underordnade fordringar garanterades. GfW:s underskottssituation åtgärdades, insolvensförfarandet undveks och GfW kunde fortsätta med handeln.
(82)
Tyskland anser att underordnandet av och avståendet från fordringarna båda är förenliga med kriteriet ”privat fordringsägare”. Som stöd för detta yttrande hänvisar Tyskland till relevant rättspraxis.
(83)
Att avstå en del av fordringarna kan krävas för att öka det belopp som faktiskt återvinns (11). En privat fordringsägare skulle handla på ett sätt som minimerar förlusterna. I det fall en fordring inte omfattades av tillräcklig säkerhet, skulle ett avtal om att skjuta upp betalningen öka chanserna till återbetalning utan förluster eftersom gäldenären skulle ges möjlighet att klara krisen och förbättra sin situation (12). I domen i HAMSA-målet tillbakavisar förstainstansrätten (i dag tribunalen) kommissionens tidigare praxis att kräva lika avstående av fordringar för privata respektive offentliga fordringsägare, dvs. att avståendet står i proportion till deras andel av skulden. Förstainstansrätten fastställer i stället att kriteriet ”privat fordringsägare” kan tillämpas även när proportionerna mellan olika fordringsägares avståenden är assymetriska. Förstainstansrätten betonar att fordringsägarens ställning i egenskap av fordringsägare med hypotek, förmånsrätt eller oprioriterade fordringar är avgörande, dvs. vilken rangordning de olika fordringsägarnas säkerheter har. Förstainstansrätten fastställde att en offentlig fordringsägare handlar som en privat fordringsägare när denne beslutar att avstå en del av sina fordringar efter en omfattande och rimlig utvärdering av hur stort belopp som kommer att kunna återvinnas, av risken för likvidation och av sannolikheten för att företagets lönsamhet kan återställas (13). Slutligen hänvisar Tyskland till kommissionens beslut i Huta Cynku-målet, där kommissionen fastställde att ingen fördel och därmed inget statligt stöd förekommer när en omstrukturering skulle leda till högre intäkter än likvidation (14).
(84)
På dessa grunder resonerar Tyskland att både underordnandet av och avståendet från fordringarna var förenligt med kriteriet ”privat investerare”, med tanke på WAK:s ställning som huvudfordringsägare och dess svagare säkerhetsställning jämfört med vinodlarna och vinhandlarna, och att de inte utgör statligt stöd. I ett insolvensförfarande skulle WAK ha förlorat åtminstone samma och högst sannolikt en betydligt större andel av sin återstående fordring.
(85)
Det var endast genom att undvika insolvens för GfW och reglera vinodlarnas och vinhandlarnas återstående fordringar som WAK kunde få fullständiga säkerhetsrättigheter med avseende på det återstående lagret och kunde säkra en högre återbetalning av sina återstående fordringar än vad som hade varit fallet vid insolvens.
(86)
Ur ett förhandsperspektiv handlade WAK, enligt Tyskland, korrekt - särskilt som de lyckades säkra en högre återbetalning genom att ha omvandlat sin svaga säkerhetsställning till en prioriterad fordring (hypotek) och undvikit den hotande konkursen för GfW. Enligt Tyskland skulle vilken privat bank som helst ha agerat på samma sätt i samma situation.
(87)
Enligt Tyskland skulle en förhandsutvärdering av GfW:s räkenskaper ha lett till bedömningen att WAK, genom GfW:s fortsatta handel, skulle ha kunnat få till stånd en återbetalning på 5 112 918,81 miljoner euro. Om insolvensförfarande i stället hade inletts gentemot GfW, skulle WAK endast ha kunnat få till stånd en återbetalning på högst 2,4 miljoner euro. Detta innebär en skillnad på minst 2,7 miljoner euro.
(88)
Detta bekräftas av en rapport från den 3 februari 2003, som utarbetats av en oberoende revisionsfirma (15) och beställts av WAK och som lämnats in av de Tyskland. I rapporten dras slutsatsen att WAK handlade logiskt ur ekonomisk synpunkt när man underordnade och avstod en del av sina fordringar på beloppet ovan samt avstod från framtida räntebetalningar. Skälen till denna slutsats har lagts fram av Tyskland och anges nedan:
-
Om WAK inte hade underordnat och avstått från sina fordringar och från räntebetalningarna skulle GfW ha tvingats att ansöka om konkurs och skulle ha avvecklats. WAK:s fordringar skulle ha reglerats genom försäljningen av GfW:s lager.
-
Om företaget hade avvecklats skulle värdet på GfW:s lager ha minskat. De faktiska intäkterna från försäljningen av lagret skulle endast ha varit omkring 50 till 70 % av det bokförda värdet. Med hänsyn till säkerhetsrättigheterna skulle intäkterna ha uppgått till mellan 1,84 miljoner och 2,4 miljoner euro.
-
Insolvensförfaranden är kostsamma.
-
Enligt den tyska insolvenslagen (InsO) föreskrivs rätt till separation för produkter som omfattas av åtagandeförbehåll; detta fastställs emellertid på grundval av konkursförvaltarens möjlighet att välja mellan avtalets genomförande eller separation av tillgångar (§ 103 InsO). Separation av tillgångar är endast möjligt om konkursförvaltaren vägrar att genomföra avtalet, vilket innebär att fordringsägaren kan dra sig ur avtalet och begära separation av tillgångarna, och har rätt till ersättning för avbrytandet av avtalet. Avbetalningar får dras av. I gengäld kan GfW begära återvinning av redan gjorda utbetalningar, vilka får räknas av mot ersättningen för avbrytandet av avtalet.
-
Efter det att WAK underordnat en del av sin fordran var det rättsligt möjligt för GfW att undvika insolvensförfarande, och efter att ha avstått en del av sina fordringar och av räntebetalningarna hade WAK utestående fordringar på 5,15 miljoner euro som blev återvinningsbara därför att GfW kunde fortsätta med handeln.
-
Det påpekas också att om insolvensförfarandet hade inletts kunde de återbetalningar av lånet på 1 440 476,92 euro som GfW gjort till WAK under perioden 1 november-31 december 2000 ha bestridits av GfW med stöd av insolvensreglerna. WAK skulle då ha varit tvungen att återbetala dessa medel.
(89)
Tyskland betonar att en efterhandsutvärdering visar att valet att underordna och avstå fordringar var mer logiskt i ekonomiskt hänseende, eftersom de återbetalningar som mottogs genom undvikande av insolvens för GfW uppgick till 4 670 517,65 euro, vilket är mer än de maximala 2,4 miljoner euro som hade kunnat säkras genom insolvensförfarandet.
(90)
Tyskland drar slutsatsen att eftersom underordnandet av och avståendet från fordringar var förenligt med kriteriet ”privat fordringsägare”, förekom inget stöd till vinodlarna och vinhandlarna vid tidpunkten för WAK:s underordnande av och avstående från fordringar.
VI. BEDÖMNING AV STÖDET
VI.1 Gemensam organisation av marknaden
(91)
Fram till dess att rådets förordning (EG) nr 479/2008 av den 29 april 2008 om den gemensamma organisationen av marknaden för vin (16) trädde i kraft reglerades odling och bearbetning av vin av förordning (EG) nr 1493/1999. Enligt artikel 71 i förordning (EG) nr 1493/1999 ska artiklarna 87, 88 och 89 i fördraget (nu artiklarna 107, 108 och 109 i EUF-fördraget) tillämpas på produktion av och handel med de produkter som omfattas av den förordningen. Före den 31 juli 2000 reglerades odling och bearbetning av vin genom förordning (EEG) nr 822/87. Enligt artikel 76 i förordning (EEG) nr 822/87 ska artiklarna 92, 93 och 94 i fördraget (nu artiklarna 107, 108 och 109 i EUF-fördraget) tillämpas på produktion av och handel med de produkter som förtecknas i artikel 1 förordningen. De berörda åtgärderna måste därför granskas mot bakgrund av reglerna om statligt stöd.
VI.2 Förekomst av statligt stöd i den mening som avses i artikel 107.1 i EUF-fördraget
(92)
Enligt artikel 107.1 i EUF-fördraget är statligt stöd sådant stöd som ges av en medlemsstat eller med hjälp av statliga medel, av vilket slag det än är, som snedvrider eller hotar att snedvrida konkurrensen genom att gynna vissa företag eller viss produktion, otillåtet i den utsträckning det påverkar handeln mellan medlemsstaterna.
(93)
WAK är ett offentligrättsligt företag och finansieras dels med medel från förbundsstaten Rheinland-Pfalz och dels med hjälp av skatteliknande avgifter. Stödet finansieras därför med statliga medel.
(94)
Stöd till ett företag förefaller påverka handeln mellan medlemsstater om företaget är verksamt på en marknad som är öppen för handel inom EU (17). Handeln med jordbruksprodukter inom unionen är omfattande. Det föreliggande stödet riskerar således att påverka handeln mellan medlemsstaterna (18).
(95)
Domstolen har fastställt att för att kunna bestämma om en statlig åtgärd utgör stöd i den mening som avses i artikel 107.1 i EUF-fördraget måste det också bestämmas huruvida det mottagande företaget har fått en ekonomisk fördel som det inte skulle ha fått under normala marknadsvillkor (19) och/eller huruvida åtgärden gjort det möjligt för företaget att klara kostnader som det annars skulle ha behövt reglera med egna finansiella medel (20). Detta skulle vara tillräckligt för att fastställa om det förekommit snedvridning av konkurrensen (21).
VI.2.1 Förekomst av stöd till Gesellschaft für Weinabsatz (GfW)
VI.2.1.a WAK:s beviljande av lån
(96)
Lånet från WAK på 15 302 696,25 euro beviljades under hösten 1999. Ränta togs ut av GfW till en räntesats på mellan 3,28 och 5,25 % under lånets löptid. Ingen riskavgift togs ut. Referensräntan för Tyskland låg under denna period mellan 5,23 % och 6,33 %.
(97)
Tyskland är ense med kommissionen om att lånet inte beviljades till marknadsvillkor. Om lånet beviljats till marknadsvillkor hade en högre grundränta tagits ut och en riskavgift hade lagts till med tanke på den begränsade säkerheten och pantförskrivningen för det erbjudna lånet.
(98)
Det går att dra slutsatsen att lånet till GfW innehöll ett inslag av statligt stöd i den mening som avses i artikel 107.1 i EUF-fördraget eftersom GfW fick en ekonomisk fördel som företaget inte skulle ha fått under normala marknadsvillkor. Stödinslaget beräknas som skillnaden mellan uttagen ränta och referensräntan plus en adekvat riskavgift.
(99)
Möjlig överföring av stödet till rättsliga efterträdare
(100)
Enligt Tyskland likviderades GfW och upplöstes den 1 juni 2005. Alla återstående lager på de återstående verksamhetsområdena hade sålts. Hela vinsten användes till att ersätta WAK. Man hade enats med köparen (en privatperson) om att värdet av hela det återstående lagret enligt inventeringslistan den 31 december 2004, skulle överföras till WAK i slutet av år 2005. Värdet skulle vara det ursprungliga inköpsvärdet, dvs. 79 579,79 euro. GfW hade avförts från handelsregistret under 2006 och det fanns varken någon rättslig efterträdare eller någon juridisk person från vilket stödet kunde återvinnas. Mot bakgrund av etablerad rättspraxis (22) är återvinning därför, enligt Tyskland, omöjlig.
(101)
Eftersom GfW:s återstående tillgångar såldes skulle den person som köpte dem ha kunnat dra nytta av det stöd som beviljats GfW. Eftersom den personen betalade det ursprungliga inköpspriset och marknaden hade gått tillbaka de senaste åren, är det dock tydligt att det pris som köparen betalade minst motsvarade marknadspriserna. Kommissionen drar därför slutsatsen att inget stöd överförts till köparen av GfW:s återstående lager. GfW upphörde samtidigt att existera och något stöd kan därför inte återvinnas.
VI.2.1.b WAK:s underordnande av och avstående från fordringar
(102)
Underordnandet av fodringar och avståendet från fodringar respektive räntebetalningarna finansierade med WAK:s egna medel och ett motsvarande lån som togs av WAK, och bör därför betraktas som finansierade med statliga medel.
(103)
För att fastställa om underordnandet av fordringar och avståendet från fodringar respektive räntebetalning utgör ett statligt stöd till GfW i den mening som avses i artikel 107.1 i FEUF, är det nödvändigt att fastställa om GfW härigenom får en ekonomisk fördel som det inte skulle ha fått under normala marknadsvillkor och/eller om åtgärden gjorde det möjligt för GfW att undvika att betala kostnader som det normalt skulle ha reglerat med hjälp av egna finansiella medel. Denna bedömning måste göras mot bakgrund av kriteriet ”privat fordringsägare”. Kriteriet ”privat fordringsägare” används för att bedöma huruvida en privat fordringsägare skulle ha eller har handlat på samma sätt som den offentliga fordringsägaren under samma marknadsvillkor.
(104)
Enligt fastställd rättspraxis kan avstående av en del av fordringarna vara nödvändigt i syfte att öka det belopp som faktiskt återvinns. En privat fordringsägare skulle handla på ett sätt som minimerar förlusterna (23). I det fall en fordring inte omfattades av tillräcklig säkerhet, skulle ett avtal om att skjuta upp betalningen öka chanserna till återbetalning utan förluster eftersom gäldenären skulle ges möjlighet att klara krisen och förbättra sin situation (24).
(105)
I domen i HAMSA-målet (25) tillbakavisar förstainstansrätten kommissionens tidigare praxis att kräva lika andel av avstående av fordringar för privata respektive offentliga fordringsägare i förhållande till deras andel av skulden. Domstolen fastställer i stället att kriteriet ”privat fordringsägare” kan tillämpas även när förhållandet mellan olika fordringsägare vad gäller avståendet är asymmetriskt. Punkterna 168 och 169 i domen lyder som följer:
”När ett företag vid en kraftig försämring av dess finansiella situation föreslår ett avtal, eller en rad avtal, om att justera skulderna till sina fordringsägare för att förbättra sin situation och undvika likvidation, måste varje fordringsägare göra ett val med avseende på å ena sidan det belopp som den erbjuds inom ramen för det föreslagna avtalet, och å andra sidan det belopp som den uppskattar att den kan erhålla vid en eventuell likvidation av företaget. Fordringsägarens val påverkas av en rad faktorer, såsom dess egenskap av fordringsägare med hypotek, förmånsrätt eller oprioriterade fordringar, dess eventuella säkerheter och deras omfattning, dess bedömning av företagets chans att återhämta sig och vad som skulle komma den till godo om företaget likviderades. Om det till exempel visade sig att ett företags tillgångar hade ett sådant realisationsvärde att endast de fordringar som var förenade med hypotek eller förmånsrätt skulle få betalt om företaget likviderades, skulle de oprioriterade fordringarna inte ha något värde. I en sådan situation, skulle den omständigheten att en fordringsägare med oprioriterade fordringar frivilligt avstod från betalning för en betydande del av sin fordran inte utgöra någon verklig eftergift.
Härav följer bland annat att det, om det är okänt vilka faktorer som har avgjort vad de alternativ som fordringsägarna erbjudits var värda, inte endast på den grunden att förhållandet mellan de belopp som olika slags fordringsägare har avstått från är till synes oproportionerligt går att dra några slutsatser avseende skälen till att de har gått med på de föreslagna skuldnedskrivningarna.”
(106)
I HAMSA-målet (26) fastställde förstainstansrätten vidare att en offentlig fordringsägare handlar som en privat fordringsägare när denne beslutar att avstå en del av sina fordringar efter en omfattande och rimlig utvärdering av hur mycket som kommer att kunna återvinnas, av risken för likvidation och sannolikheten att företagets lönsamhet kan återställas. I Huta Cynku-målet (27) beslutade kommissionen, slutligen, att ingen fördel och därmed inget statligt stöd kan anses förekomma i det fall en omstrukturering skulle leda till högre intäkter än likvidation.
(107)
Vid bedömningen av huruvida en privat fordringsägare skulle ha handlat eller har handlat på samma sätt som WAK är det, med hänvisning till den rättspraxis som citeras ovan, nödvändigt att undersöka vilka valmöjligheter som WAK hade när man drog slutsatsen att GfW stod inför konkurs, och de ekonomiska följderna av dessa valmöjligheter. Som ett andra steg är det också nödvändigt att göra samma undersökning med avseende på vinodlarna och vinhandlarna och sedan bedöma huruvida WAK:s situation kan jämföras med och bedömas utifrån vinodlarnas och vinhandlarnas agerande.
(108)
När WAK informerades om att GfW hotades av insolvens, hade man två valmöjligheter: WAK kunde antingen låta insolvensförfarandet inledas, eller undvika detta genom att sluta ett avtal med GfW som innebar att GfW skulle kunna fortsätta med handeln. På grundval av den information som lämnats in av Tyskland och som stöds av en rapport av den 3 februari 2003, utarbetad av en oberoende revisionsfirma (se skäl 88), skulle de ekonomiska följderna (enligt Tyskland) vara följande: Om insolvensförfarandet inleddes kunde WAK förvänta sig att återvinna högst omkring 2,4 miljoner euro av sina fordringar. Om WAK undertecknade ett avtal med GfW, där man avstod en del av sina fordringar och på så sätt möjliggjorde för GfW att fortsätta med handeln, kunde WAK vid en förhandsbedömning förvänta sig att återvinna omkring 5,1 miljoner euro av sina fordringar. Skillnaden mellan det två valmöjligheterna blir 2,7 miljoner euro till förmån för det alternativ som möjliggör för GfW att undvika insolvensförfarandet. Vinodlarnas och vinhandlarnas eventuella vilja att göra samma sak hade endast ett mycket begränsat inflytande på återvinningsbegränsningarna, och ändrade inte resultatet vid en jämförelse av de två alternativen.
(109)
Uppskattningen av återvinningsbeloppet vid insolvens (2,4 miljoner euro) i rapporten är baserat på Tysklands antagande att vinodlarnas och vinhandlarnas fordringar på 4,4 miljoner euro måste regleras före WAK:s fordringar. Enligt Europeiska kommissionen borde det, med stöd av den tyska insolvenslagen, bara vara skulden till de vinodlare och vinhandlare som omfattades av förlängt återtagandeförbehåll som skulle behöva regleras före WAK:s skuld. De övriga skulderna skulle ha samma ställning som WAK:s skuld. Europeiska kommissionens egna beräkningar visar dock att WAK, i det fall WAK:s respektive vinodlarnas och vinhandlarnas fordringar alla skulle ha samma ställning, ändå kunde förvänta sig att återvinna högst 4,7 miljoner euro vid insolvens (baserat på en maximal total återbetalning på 6,8 miljoner euro vid insolvens och på att WAK, vinodlarna och vinhandlarna skulle ersättas i proportion till den respektive skulden till dem - 10 miljoner euro för WAK och 4,4 miljoner euro för vinodlarna och vinhandlarna). Man kan därför dra slutsatsen att det mest fördelaktiga alternativet för WAK, vid en förhandsutvärdering var att göra det möjligt för GfW att undvika insolvens.
(110)
Vinodlarna och vinhandlarna å andra sidan stod inför en helt annan beräkning. För det första hade de redan mottagit 80 % av betalningen för sina levererade varor. För det andra skulle de enligt GfW:s erbjudande endast få tillbaka 10 % av de 20 procenten i återstående skuld till dem. Detta innebar att de i själva verket endast skulle få tillbaka ytterligare 2 % av det avtalade inköpspriset om de undertecknade avtalet. Detta är helt klart mindre än vad de skulle kunna vänta sig vid ett insolvensförfarande, oavsett deras säkerhetsställning (enkelt, utvidgat eller förlängt återtagandeförbehåll). De kunde förvänta sig att få tillbaka 48 % av sina återstående fordringar (2,1 miljoner euro av totalt 4,4 miljoner euro i skuld till dem). Det är därför inte någon överraskning att vissa vinodlare och vinhandlare avböjde GfW:s erbjudande. För det tredje måste det ha varit uppenbart att det var i WAK:s intresse att avstå en del av sina fordringar och undvika insolvens även om vinodlarna och vinhandlarna inte gjorde samma sak, vilket också skulle medföra att vinodlarna och vinhandlarna fick en större andel av sina återstående fordringar än de erbjudna 10 procenten. För det fjärde hade flera av dem redan väckt talan mot GfW vid domstol, och domstolen hade avgjort till deras förmån och tvingat GfW att reglera 80 % av de återstående fordringarna.
(111)
Trots att vinodlarna, vinhandlarna och WAK alla var fordringsägare hos GfW kan man dra slutsatsen att deras olika valmöjligheter och utgången av dessa val var så olika för WAK respektive vinodlarna och vinhandlarna, att de inte går att jämföra. Det faktum att vinodlarna och vinhandlarna valde att inte avstå från sina fordringar bör inte väga negativt i analysen av huruvida WAK handlade i enlighet med kriteriet ”privat investerare”.
(112)
Efter att ha vägt WAK:s olika valmöjligheter mot varandra drar kommissionen slutsatsen att underordnandet av och avståendet från en del av fordringarna av den 4 december 2000 och av den 21 februari 2001 till ett totalt belopp av 5 005 441,60 euro samt avståendet av räntebetalningarna av den 31 december 2000 var det mest fördelaktiga alternativet för WAK och uppfyller därför kriteriet ”privat fordringsägare”. Underordnandet av och avståendet från fordringarna utgör ett slags anstånd med skulden, vilket är mer fördelaktigt för fordringsägaren än likvidering. I enlighet med fastställd rättspraxis (28) kommer en offentlig fordringsägare att avväga om det finns någon fördel med att erhålla det belopp som erbjuds enligt omstruktureringsplanen jämfört med det belopp som skulle kunna återvinnas vid likvidation av företaget. GfW fick ingen fördel som företaget inte skulle ha fått under normala marknadsvillkor och sålunda fick GfW heller inget statligt stöd till följd av WAK:s beslut att underordna och avstå en del av sina fordringar.
(113)
Vid inledandet av förfarandet uttrycktes tvivel kring huruvida WAK hade hållit underordnandet av och avståendet från fordringarna på lägsta möjliga nivå. Enligt de Tyskland avstod WAK den andel av sina fordringar som krävdes för att täcka GfW:s underskott för 2000, vilket enligt den tyska insolvenslagen (se skäl 25) var nödvändigt för att undvika insolvensförfarande och möjliggöra för GfW att fortsätta med handeln. I det första avtalet (undertecknat den 4 december 2000) mellan GfW och WAK kommer WAK överens med GfW om att, i syfte att undvika insolvens för GfW, underordna fordringar till samma värde som GfW:s underskott efter det att vinodlarna och vinhandlarna gått med på att avstå 90 % av sina återstående fordringar. De enas vidare om att WAK, om nödvändigt, kommer att avstå det belopp WAK gått med på att underordna (se skälen 79 och 80). Skälet till att avståendet av fordringar blev större än först väntat var att vinodlarna och vinhandlarna beslutade att inte avstå några av sina fordringar av de skäl som anges i skäl 110 ovan, trots WAK:s och GfW:s ansträngningar att övertala dem att bidra med sin del för att hjälpa GfW att undvika insolvens (se skälen 79 och 80 i de tyska synpunkterna). Som påpekas i skäl 108 hade vinodlarnas och vinhandlarnas beslut att inte avstå några av sina återstående fordringar endast ett begränsat inflytande på WAK:s ekonomiska bedömning och ändrade inte utgången av denna: att det var ekonomiskt mest fördelaktigt för WAK att se till att GfW undvek insolvensförfarandet.
(114)
Kommissionen drar därför slutsatsen att WAK:s partiella underordnande och avstående av fordringar var den mest fördelaktiga möjligheten för WAK, och är därför förenlig med kriteriet ”privat fordringsägare” och bör sålunda inte betraktas som statligt stöd till GfW i den mening som avses i artikel 107.1 i EUF-fördraget.
VI.2.2 Förekomst av stöd till vinodlare och vinhandlare
(115)
Vid inledningen av det formella granskningsförfarandet och det därpå följande utvidgade granskningsförfarandet väcktes frågan om huruvida stöd även beviljats vinodlarna och vinhandlarna. För det första föreföll den säkerhetsställning som GfW beviljade vinodlarna och vinhandlarna i samband med uppköpen vara relativt stark och tvivel väcktes kring huruvida den beviljade säkerhetsställningen verkligen var förenlig med normal affärsverksamhet. För det andra uppskattades det pris som betalades för druvmusten vara högre än marknadspriset. För det tredje ifrågasattes vinodlarnas och vinhandlarnas beslut att inte avstå några av sina fordringar när GfW hotades av insolvens tillsammans med WAK:s beslut att underordna och sedan avstå en del av sina fordringar, trots att vinodlarna och vinhandlarna beslutat att inte avstå 90 % av sina återstående fordringar (20 % av lagervärdet).
VI.2.2.a Vid tidpunkten för uppköp av druvmust - beviljad säkerhetsställning
(116)
Tyskland har i sina synpunkter försäkrat att det beviljande av enkelt, utvidgat eller förlängt återtagandeförbehåll till de olika vinodlarna och vinhandlarna som skedde i samband med inköpet av druvmusten faktiskt var förenligt med gängse affärspraxis. Det gav visserligen vinodlarna och vinhandlarna en relativt stark säkerhetsställning, särskilt för dem som beviljades förlängt återtagandeförbehåll, men det var helt förenligt med gängse affärspraxis och säkerhetsställningen var inte starkare än vid transaktioner med en privat uppköpare.
(117)
Kommissionen hänvisar till de rekommendationer (29) som tyska vinproducenters och vinhandlares förbund, Trier, tyska vinhandlares förbund, Mainz, och tyska vinodlarförbundet, Bonn (Der Bundesverband der Deutschen Weinkellereien und des Weinfachhandels e.V., Trier, der Bundesverband der Deutschen Weinkommissionäre e.V., Mainz und der Deutsche Weinbauverband eV, Bonn) registrerat hos den tyska konkurrensmyndigheten (Bundeskartellamt) i enlighet med § 22 Abs. 3 Nr 2 i lagen om förbud mot konkurrensbegränsningar (des Gesetzes gegen Wettbewerbsbeschränkungen) (30). Den första utgåvan av rekommendationerna registrerades 1990 och den nuvarande utgåvan registrerades 2005. Av rekommendationerna framgår tydligt att säljaren ska behålla äganderätten till varan till dess att det fulla priset har betalats, för det fall det fulla uppköpspriset inte betalas vid tidpunkten för överföringen av varan. De säkerhetsställningar som beviljades vinodlarna och vinhandlarna i det föreliggande fallet gav olika grader av säkerhet. Endast de som fått förlängt återtagandeförbehåll åtnjöt full betalningssäkerhet. Detta innebär att säkerhetsställningen för vinodlare och vinhandlare genomsnittligt sett inte var stark nog för att nå upp till rekommendationerna ovan. Med hänvisning till rekommendationerna och den faktiska säkerhetsställning som beviljades, godtar kommissionen därför Tysklands försäkran om att det är förenligt med normal affärspraxis att bevilja säkerhetsställning på det sätt som skedde till vinodlarna och vinhandlarna i det här fallet och att den säkerhetsställning som beviljades inte var starkare än vad som beviljas enligt ett normalt avtal mellan två privata aktörer. Det rör sig därför inte om statligt stöd i den mening som avses i artikel 107.1 i EUF-fördraget.
VI.2.2.b Vid tidpunkten för uppköp av druvmust - priset som betalades för uppköpt druvmust
(118)
I samband med att förfarandena inleddes togs det upp att det pris som GfW betalat för druvmusten hade varit högre än marknadspriset. Som marknadspriset användes priset på bordsvin och det pris som noterats som referenspris var 0,26 euro per liter. Tyskland har i sina synpunkter lämnat omfattande information om GfW:s affärsstrategi, vilka har visat att den vanliga marknaden för bordsvin inte är den relevanta marknaden och att GfW:s strategi innehöll tre delar. Första delen var att köpa in bordsvindruvmust och delta i EU:s destillationsprogram (40 % av lagret). Andra delen var att köpa kvalitetsdruvmust i syfte att sälja den på marknaden för kvalitetsråvin för användning i framställningen av mousserande vin (60 % av lagret). Den tredje delen var att delta i EU:s lagringsprogram med 20 % av lagret innan det såldes för framställning av mousserande vin. Vid analys av om två produkter hör hemma på samma marknad, använder kommissionen Kommissionens tillkännagivande om definitionen av relevant marknad i gemenskapens konkurrenslagstiftning (31). Enligt punkt 7 i tillkännagivandet omfattar en relevant produktmarknad ”alla varor eller tjänster som på grund av sina egenskaper, sitt pris och konsumenternas tilltänkta användning betraktas som utbytbara”.
(119)
Marknaden för den druvmust som köptes in i avsikt att utnyttja EU:s destillationsprogram är naturligtvis marknaden för vanligt bordsvin. Det relevanta priset måste dock vara det pris som betalats för vin som skickats till destillering.
(120)
I likhet med alla traditionella interventionsåtgärder på jordbruksmarknaderna har förebyggande destillation av vin enligt artikel 38 i förordning (EEG) nr 822/87 till huvudsyfte att få bort ett vinöverskott från marknaden, och därför måste priset för sådan frivillig destillation vara högt nog för att det ska löna sig för producenterna att skicka vin till destillering. Det faktiska årspriset för destillationsåtgärden fastställdes av rådet till 65 % av det så kallade riktpriset.
(121)
Själva riktpriset fastställdes av rådet en gång om året och det fastställdes uttryckligen i syfte att stödja marknaden. För att det skulle kunna fungera som stöd måste det fastställas tillräckligt högt. Riktpriserna för de olika typerna av vin fastställdes genom rådets förordning (EG) nr 1676/1999 av den 19 juli 1999 om fastställande av riktpriser för vinsektorn produktionsåret 1999/2000 (32). Priset för typ AII (vitt bordsvin framställt av druvsorterna Sylvaner eller Müller-Thurgau) fastställdes till 82,81 euro/hl och för typ AIII (vitt bordsvin framställt av druvsorten Riesling) till 94,57 euro/hl. Det exakta belopp som betalades för destillering var, enligt bilaga III till kommissionens förordning (EG) nr 1681/1999 av den 26 juli 1999 om fastställande av uppköpspriser, stöd och vissa andra belopp som för produktionsåret 1999/2000 skall tillämpas i samband med interventionsåtgärder inom vinsektorn (33), beroende av det levererade vinets alkoholhalt, eftersom kommissionen det året beräknade priset för förebyggande destillation (65 % av riktpriset) per volymprocent alkohol per hektoliter, och inte per hektoliter.
(122)
Kommissionens viktigaste roll vad avser destillering av vin var att bedöma den faktiska marknadssituationen och att i förhållande till denna fastställa vilka kvantiteter som skulle få omfattas av förebyggande destillation varje år i varje medlemsstat. Genom kommissionens förordning (EG) nr 2367/1999 av den 5 november 1999 om införande av förebyggande destillation enligt artikel 38 i rådets förordning (EEG) nr 822/87 för produktionsåret 1999/2000 (34) tilldelades den tyska marknaden för vin 148 000 hektoliter för produktionsåret 1999/2000. Genom kommissionens förordning (EG) nr 546/2000 av den 14 mars 2000 om ändring av förordning (EG) nr 2367/1999 om införande av förebyggande destillation enligt artikel 38 i rådets förordning (EEG) nr 822/87 för produktionsåret 1999/2000 (35) ökades kvantiteten till 468 000 hektoliter. Genom förordning (EG) nr 2367/1999 begränsas den kvantitet som får skickas till destillering till 40 % av produktionen. Enligt kommissionens register destillerade de tyska producenterna omkring 400 000 hektoliter inom ramen för ordningen.
(123)
Enligt Tyskland var priset för vin som skickades till destillering 0,50-0,55 euro per liter. Med beaktande av beräkningsmetoden ovan anser kommissionen det pris som uppges av Tyskland var realistiskt.
(124)
Kommissionen drar slutsatsen att det på grund av EU:s marknadsintervention avseende en väsentlig andel av vinet, skapades två separata marknader. En där referenspriset var det pris som betalades för vin som skickades till destillering (i det här fallet 0,50-0,55 euro per liter) och en annan där referenspriset var marknadspriset. De 0,26 euro per liter som omtalas i beslutet om att inleda förfarande kan därför inte betraktas som det relevanta referenspriset för den druvmust som köptes in i syfte att skickas till destillering.
(125)
För att kunna fastställa vilken som var den relevanta marknaden för den druvmust som köptes in för att bearbetas till råvin för framställning av mousserande vin, måste man först fastställa om det finns två separata marknader för vin och om den druvmust som GfW köpte in hör hemma på samma marknad som bordsviner eller inte. Det måste också fastställas om vin av högre kvalitet uppnådde högre priser. I sin statistik hänvisar kommissionen alltid till olika priser beroende på vinets kvalitet. Enligt kommissionens interna vinexperter är priset på vin inte detsamma för varje parti och den vinstatistik som finns ger endast genomsnittspriser för olika kvalitetsnivåer. Det verkliga priset påverkas av flera faktorer. Huvudfaktorerna är kvalitet, lagring, renommé, efterfrågan och alkoholhalt/Öchsle-grader. Öchsle-graden anger mognadsnivån och sockerhalten i druvorna. Den är viktig eftersom den är avgörande för vinets slutliga naturliga alkoholhalt. Enligt Deutsches Weininstitute (tyska vininstitutet) kräver framställningen av sekt/mousserande vin att råvinet har en hög alkoholhalt (36).
(126)
Detta stöder Tysklands påstående att druvmustens Öchsle-grad måste vara högre om slutprodukten är ett mousserande vin än om den är ett bordsvin, och att en avgift måste betalas för druvmust med en högre grad Öchsle. Kommissionen godtar därför Tysklands argument att det finns separata marknader och att priset verkligen måste ha varit högre för den druvmust som skulle användas för framställning av mousserande vin än för druvmust för framställning av bordsvin. Därmed godtar kommissionen också att det pris som betalades av GfW vid tidpunkten för uppköpet inte kan jämföras med priset för bordsvin (0,26 euro/liter), så som skett i samband med inledandet av förfarandet.
(127)
Tyskland lämnar sedan information rörande det pris som kan uppnås på den relevanta marknaden, dvs. marknaden för kvalitetsdruvmust för användning vid framställningen av mousserande vin. Enligt denna information låg baspriset för en liter druvmust som håller 60 grader Öchsle på 0,312 euro per liter på marknaden för mousserande viner. För varje ytterligare Öchsle-grad (upp till högst 80 grader Öchsle), betalades 0,005 euro per liter. Vinodlarna och vinhandlarna fick betalt för sin kvalitetsdruvmust (60 % av den inköpta druvmusten) i enlighet med denna princip. Enligt importstatistiken från det tyska vinodlarförbundet (Deutsche Weinbauverband) för åren 1998-2001 (som lämnats in av Tyskland) låg marknadspriset för importerat vitt bulkvin (vars höga kvalitet lämpar sig för framställning av mousserande vin) vidare på 0,38 euro per liter.
(128)
Kommissionen kan godta Tysklands argument att marknadspriset på den relevanta marknaden låg på omkring 0,38 euro per liter, mot bakgrund av informationen från kommissionens egna vinexperter om hur priset på vin fastställs, informationen från Deutsches Weininstitute enligt ovan och vinstkalkylen i GfW:s affärsplan.
(129)
GfW:s affärsplan, som lämnats in av Tyskland, visar att GfW, vid den tidpunkt då företaget köpte in druvmusten, förväntade sig kunna skicka 40 % av lagret till förebyggande destillation till ett pris på 0,50-0,55 euro per liter, att sälja 60 % av lagret till ett pris av 0,375 euro per liter och att för 20 % av lagret kunna få ytterligare EU-stöd för lagring av vin på 0,06 euro per liter innan vinet såldes för 0,375 euro per liter ett år senare. Företaget förväntade sig kunna sälja lagret till ett genomsnittspris på 0,44-0,46 euro och få en vinst på mellan 0,06 och 0,09 euro per liter. Detta skulle ha inneburit en total vinst på omkring 2,64-3,96 miljoner euro.
(130)
Under 1999 skickade GfW 40 % av sitt lager till förebyggande destillation till ett pris på 0,50-0,55 euro per liter. På grund av en prisnedgång på vinmarknaden i slutet av 1999 (inte alls väntat med tanke på de högre priserna året innan) beslutade GfW att inte sälja sitt återstående lager det året utan lagra det och sälja det under 2000 eller dra nytta av en andra omgång förebyggande destillation, om marknadspriserna skulle förbli låga. Detta beslut var baserat på antagandet att den förebyggande destillationen skulle fortsätta. Genom förordning (EG) nr 1493/1999 om den gemensamma organisationen av marknaden för vin avskaffades emellertid förebyggande destillation. I stället infördes en möjlighet till frivillig destillation för att försörja marknaden för spritdrycker. Den nyligen införda åtgärden för krisdestillation kan endast användas i undantagsfall vid störningar på marknaden. I skäl 35 i förordning (EG) nr 1493/1999 hänvisas uttryckligen till avskaffandet av destillationsordningen som en konstgjord avsättningsmöjlighet för överskottsproduktion. Den nya förordningen trädde i kraft den 31 juli 2000.
(131)
För GfW innebar detta att destillationsåtgärderna under produktionsåret 2000/01 var betydligt mindre förmånliga än under tidigare år. Vid destillation för försörjning av marknaden för spritdrycker kunde endast hälften av det tidigare genomsnittspriset på 0,50-0,55 euro uppnås.
(132)
Tyskland anser att denna utveckling inte kunde förutses när GfW beslutade att behålla vinet i lager. Kommissionen å sin sida, anser att denna utveckling faktiskt kunde förutses. Enligt den nya gemensamma organisationen av marknaden för vin fastställdes uttryckligen att destillationssystemet skulle avvecklas. Det borde därför ha stått klart för GfW vid den tidpunkt då företaget beslutade att utnyttja en andra omgång destillation, att destillationsåtgärden från andra hälften av 2000 och framåt inte längre skulle innebära undantag från de sjunkande priserna på marknaden.
(133)
Argumenten kring om GfW borde ha känt till ändringen i förordningen är dock irrelevanta. I affärsplanen vid tiden för uppköpet - som är den bakgrund mot vilken GfW:s agerande som en privat investerare bör bedömas - ingick bara en första omgång av förebyggande destillation, som verkligen ägde rum och för vilken GfW fick EUR 0,50-0,55 euro per liter. Affärsplanen innehöll inte någon andra omgång förebyggande destillation och därmed ingick inte de väntade inkomsterna från sådan destillation i den totala vinstberäkningen vid tiden för uppköpet. En andra destillationsomgång ingick inte i affärsplanen, och även om det inte råder något tvivel om GfW:s beslut att försöka utnyttja en andra destillationsomgång när marknadspriserna föll var ett dåligt beslut, kan det inte betraktas som statligt stöd till vinodlarna och vinhandlarna vid tiden för uppköpet.
(134)
Mot bakgrund av ovanstående drar kommissionen slutsatsen att GfW betalade marknadspriset för druvmust producerad under hösten 1999 och att inget statligt stöd i den mening som avses i artikel 107.1 i EUF-fördraget därför beviljades vinodlarna och vinhandlarna.
VI.2.2.c Vid tidpunkten för WAK:s underordnande av och avstående från fordringar
(135)
I skäl 114 dras slutsatsen att WAK:s underordnande av och avstående från fordringar skedde helt och hållet i egenintresse och i enlighet med kriteriet ”privat fordringsägare”, och därför inte utgjorde statligt stöd till GfW. Det faktum att WAK:s beslut var förmånligt för vinodlarna och vinhandlarna är inte relevant, eftersom detta inte var avsikten utan bara en konsekvens av WAK:s försök att återvinna så mycket av sina egna medel som möjligt.
(136)
Kommissionen drar slutsatsen att WAK, när man underordnade och avstod sina fordringar, inte beviljade vinodlarna och vinhandlarna statligt stöd i den mening som avses i artikel 107.1 i EUF-fördraget.
VI.3 Bedömning av om stödet utgör olagligt stöd
(137)
Eftersom stödinslaget i WAK:s lån till GfW har beviljats och utbetalats utan föregående anmälan till kommissionen, rör det sig om olagligt stöd i den mening som avses i artikel 1 f i rådets förordning (EG) nr 659/1999 av den 22 mars 1999 om tillämpningsföreskrifter för artikel 93 i EG-fördraget (37).
VI.4 Undantagen i artikel 107 i fördraget tillämpade på GfW:s lån
(138)
Det måste därför undersökas om något av undantagen från förbudet mot statligt stöd enligt artikel 107.1 i EUF-fördraget är tillämpligt.
(139)
Ur den nuvarande synvinkeln är undantagen enligt artikel 107.2 och 107.3 a, b och d inte tillämpliga eftersom stödet inte är något av följande:
-
Stöd för att främja den ekonomiska utvecklingen i regioner där levnadsstandarden är onormalt låg eller där det råder allvarlig brist på sysselsättning.
-
Stöd för att främja genomförandet av viktiga projekt av gemensamt europeiskt intresse eller för att avhjälpa en allvarlig störning i en medlemsstats ekonomi.
-
Stöd för att främja kulturen eller bevarandet av kulturarvet såvitt de inte påverkar handels- eller konkurrensvillkoren i unionen i en omfattning som strider mot det gemensamma intresset.
(140)
Artikel 107.3 c utgör därför det enda undantag som eventuellt kan tillämpas.
(141)
Vid den tidpunkt då stödet beviljades utvärderades stöd till primärproducenter direkt mot bakgrund av artikel 107.3 c i EUF-fördraget. Enligt den tidens praxis kunde stöd till investeringar, krediter, boskapssektorn, producentorganisationer, marknadsföring och reklam, ersättning för skador orsakade av sjukdomar, försäkringspremier och tekniskt stöd anses vara förenligt med den inre marknaden om det uppfyllde vissa kriterier. Ingen av de ovan nämnda formerna för förenligt stöd kan dock användas som underlag för att undanta det föreliggande stödet.
(142)
För fullständighetens skull undersöker kommissionen också om riktlinjerna för undsättning och omstrukturering av företag i svårigheter inte kan vara tillämpliga i det aktuella fallet. Det första villkoret för att kunna beviljas stöd till undsättning och omstrukturering är att företaget i fråga ska anses vara i svårigheter i den mening som avses i riktlinjerna för undsättning och omstrukturering av företag i svårigheter (38). Det finns inget i de uppgifter som kommissionen förfogar över som tyder på att företaget var i svårigheter i den mening som avses i ovan nämnda riktlinjer vid tidpunkten för beviljande av stödet. Det var först ett år senare på grund av en nedgång på marknaden som GfW hamnade i svårigheter.
(143)
I alla händelser vill kommissionen framhålla att det åligger den berörda medlemsstaten att för att fullgöra sin samarbetsskyldighet gentemot kommissionen lämna alla upplysningar som kommissionen kan behöva för att kontrollera att villkoren för det undantag man önskar åtnjuta är uppfyllda (39). I det föreliggande fallet har Tyskland inte tillhandahållit tillräcklig information för att kommissionen ska kunna granska uppgifterna mot bakgrund av dessa riktlinjer. Tyskland har inte heller överlämnat dokumentation i en utsträckning som gör det möjligt för kommissionen att bedöma stödet mot bakgrund av andra former av förenligt stöd som nämns i punkt 126, och detta trots den information som kommissionen lämnar i punkt 44 i beslutet att inleda granskningsförfarandet.
(144)
Stödåtgärder vars förenlighet bedöms direkt mot bakgrund av artikel 107.3 c i EUF-fördraget måste bedömas restriktivt. Det måste tydligt kunna visas att stödåtgärdens positiva effekter överväger de negativa effekter stödet skulle kunna få för konkurrensen och den inre marknadens funktion. Ensidiga statliga stödåtgärder som endast har till syfte att förbättra producenternas finansiella situation, men som inte på något sätt bidrar till sektorns utveckling, anses inte uppfylla dessa kriterier och utgör därför driftsstöd som inte är förenliga med den gemensamma marknaden.
(145)
Av skälen ovan är det stöd som beviljades GfW som ett inslag i lånet inte förenligt med något av de möjliga undantag från artikel 107.3 som anges ovan. Därmed är stödet oförenligt med den gemensamma marknaden.
(146)
Inga andra undantag enligt artikel 107.3 c i EUF-fördraget är tillämpliga.
VII. SLUTSATS
(147)
Av ovanstående skäl finner kommissionen att det lån som beviljats GfW inte kan betraktas som förenligt med den inre marknaden. Kommissionen konstaterar vidare att Tyskland har genomfört den aktuella åtgärden på ett olagligt sätt.
(148)
Av ovannämnda skäl finner kommissionen att det därpå följande underordnandet av fordringar och avståendet från fordringar och från framtida räntebetalningar inte utgör statligt stöd till förmån för GfW och inte heller för vinhandlarna och vinodlarna.
(149)
Av ovanstående skäl finner kommissionen att uppköpet av druvmust skedde till marknadspriserna och i enlighet med gängse affärspraxis och att det därför inte utgör statligt stöd till vinodlarna och vinhandlarna.
(150)
När ett olagligt beviljat statligt stöd befinns vara oförenligt med den inre marknaden blir den naturliga följden av detta att stödet bör återvinnas, för att så långt det är möjligt återställa den konkurrenssituation som existerade innan stödet beviljades.
(151)
Eftersom det inte finns någon rättslig efterträdare till GfW är återvinning inte möjlig i enlighet med fastställd rättspraxis (40).
HÄRIGENOM FÖRESKRIVS FÖLJANDE.
Artikel 1
Det statliga stödet, som består i skillnaden mellan den räntesats som tagits ut på lånet till GfW och marknadsräntesatsen plus den riskavgift som borde ha tagits ut för lånet, och som i strid med artikel 108.3 i fördraget om Europiska unionens funktionssätt har beviljats olagligt av Tyskland till förmån för Gesellschaft für Weinabsatz Pfalz GmbH, är oförenligt med den inre marknaden.
Artikel 2
WAK:s underordnande av och avstående från fordringar utgör inte stöd till GfW eller till vinodlarna och vinhandlarna i den mening som avses i artikel 107.1 i fördraget om Europeiska unionens funktionssätt.
Artikel 3
GfW:s uppköp av druvmust under 1999 utgör inte stöd till vinodlarna och vinhandlarna, i den mening som avses i artikel 107.1 i fördraget om Europeiska unionens funktionssätt.
Artikel 4
Tyskland ska inte åläggas att återvinna det stöd som avses i artikel 1 från stödmottagaren, eftersom stödmottagaren är insolvent och har upplösts samt har avförts från handelsregistret och det inte finns någon rättslig efterträdare.
Artikel 5
Detta beslut riktar sig till Förbundsrepubliken Tyskland.
Utfärdat i Bryssel den 29 juni 2011.