KOMMISSIONENS AFGØRELSE
af 13. juli 2011
om Finlands Statsstøtte nr. C 6/08 (ex NN 69/07) til Ålands Industrihus Ab
(meddelt under nummer K(2011) 4905)
(Kun den finske og den svenske udgave er autentiske)
(EØS-relevant tekst)
(2012/252/EU)
EUROPA-KOMMISSIONEN HAR -
under henvisning til traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde, særlig artikel 108, stk. 2, første afsnit,
under henvisning til aftalen om Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde, særlig artikel 62, stk. 1, litra a),
efter at have opfordret interesserede parter til at fremsætte bemærkninger i henhold til ovennævnte bestemmelser (1), og
ud fra følgende betragtninger:
1. SAGSFORLØB
(1)
Via en klage, der blev indgivet den 5. september 2006, blev Kommissionen underrettet om forskellige foranstaltninger, som lokalregeringen på Ålandsøerne (i det følgende benævnt »lokalregeringen«) ydede til fordel for ejendomsselskabet Ålands Industrihus Ab (i det følgende benævnt »ÅI«). Ved brev af 25. oktober 2006 og 14. februar 2007 udbad Kommissionen sig oplysninger fra Finland, der blev fremsendt ved brev af 11. januar og 3. april 2007. De finske myndigheder fremsendte supplerende oplysninger den 31. maj og den 12. juli 2007. Klageren fremsendte supplerende oplysninger i november 2006 og i maj 2007.
(2)
Ved brev af 30. januar 2008 meddelte Kommissionen Finland, at den havde besluttet at indlede proceduren efter artikel 108, stk. 2, i traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde (TEUF) (2) med hensyn til støtten (i det følgende benævnt »beslutningen om at indlede undersøgelsesproceduren«).
(3)
Kommissionens beslutning om at indlede undersøgelsesproceduren blev offentliggjort i Den Europæiske Unions Tidende (3). Kommissionen opfordrede interesserede parter til at fremsætte bemærkninger til støtten.
(4)
Kommissionen modtog ingen bemærkninger fra interesserede parter.
(5)
I fortsættelse af beslutningen om at indlede undersøgelsesproceduren fremsendte Finland oplysninger, som blev modtaget i Kommissionen den 6. maj 2008, den 21. januar, den 26. februar, den 21. maj og den 18. juni 2010 samt den 18. april og den 27. og 28. juni 2011. Den 4. juni 2010 blev der afholdt et møde mellem Kommissionens tjenestegrene, de finske myndigheder og repræsentanter for ÅI.
2. BESKRIVELSE AF STØTTEN
2.1. STØTTEMODTAGEREN
(6)
ÅI er registreret i Mariehamn, hovedstaden på Ålandsøerne, en øgruppe i Østersøen, der ligger mellem Finland og Sverige, og som har et samlet indbyggertal på ca. 28 000. Ålandsøerne er en finsk provins, men har en høj grad af selvstændighed. ÅI ejes primært af lokalregeringen (84,43 %) og af Mariehamn by (15,01 %). De resterende aktionærer udgøres af andre lokale myndigheder på Ålandsøerne (4).
(7)
ÅI's forretningsområde er opførelse, besiddelse og udlejning af bygninger til erhvervsmæssige formål. Ifølge Finland er formålet med selskabets aktiviteter at stille bygninger til rådighed for virksomheder på Ålandsøerne med henblik på at bidrage til en diversificeret og konkurrencedygtig økonomi.
(8)
Indtil 1999 var ÅI's forretningsaktiviteter af beskedent omfang (5). ÅI's balance voksede meget langsomt eller slet ikke (6). På baggrund heraf besluttede ÅI's bestyrelse at begynde at se sig om efter nye forretningsmuligheder for at udbygge virksomheden. Samtidig udtrykte det lokale erhvervsliv (der næsten udelukkende udgjordes af små virksomheder) ønske om en »teknologipark«, dvs. en klynge af kontorejendomme, hvor lokale virksomheder kunne placeres under samme tag for at lette samarbejdet, fostre nye idéer og fremme iværksætterånd generelt. Dette resulterede i kontorparken »iTiden« (kvarteret iTiden). Der redegøres nærmere for projektets tilblivelse i afsnit 2.2.
2.2. »iTiden«-PROJEKTET (7)
(9)
Der blev indledt drøftelser mellem repræsentanter for det lokale erhvervsliv og lokalregeringen om muligheden for at opføre en »teknologipark« i 1999. Der blev gennemført fælles studieture til tilsvarende faciliteter i Sverige.
(10)
I 2000 blev projektet overdraget til en arbejdsgruppe, der fremlagde et forslag for lokalregeringen og Mariehamn by i foråret 2000. Projektet og lokalregeringens planer om at opføre og finansiere det var anført i lokalregeringens budget for 2000 (8) og blev bekræftet i 2001-budgettet, hvori lokalregeringen også anmodede om midler med henblik på en mulig kapitaltilførsel til brug for infrastrukturprojekter, herunder også for ÅI (en tilsvarende anmodning blev fremsat i 2000-budgettet) (9).
(11)
Den 12. juli 2001 købte ÅI ved hjælp af en kapitaltilførsel en grund i »Västra Klinten«-distriktet i Mariehamn, hvor iTiden også skulle opføres. I forbindelse med dette køb sørgede ÅI også for de ændringer i byplanlægningen, der var nødvendige for iTiden-projektet.
(12)
I 2002-budgettet anførte lokalregeringen, at ÅI ville påbegynde opførelsen af iTiden-projektet i 2002, og at dette efter al sandsynlighed ville kræve en kapitaltilførsel (som lokalregeringen anmodede om de nødvendige budgetbevillinger til) (10).
(13)
I begyndelsen af 2002 blev der nedsat en arbejdsgruppe med henblik på opbygning af iTiden-projektet, og der blev indgået aftale med en arkitekt. Potentielle lejere blev spurgt, om de var interesseret i at leje lokaler i iTiden. De forberedende byggemodningsarbejder blev gennemført i foråret 2003, og opførelsen af fase 1 (projektet var tilrettelagt i to på hinanden følgende opførelsesfaser) blev påbegyndt i sommeren 2003. De første lejere flyttede ind i den fuldførte »fase 1«-del af iTiden den 1. december 2004.
(14)
Opførelsen af fase 2 af iTiden-projektet blev påbegyndt i efteråret 2006 og fuldført i 2007.
2.3. STATSSTØTTEFORANSTALTNINGERNE
(15)
Kommissionens formelle undersøgelse omfattede flere kapitalindsprøjtninger (»kapitaltilførsler«) og garantier for banklån (»lånegarantier«), som lokalregeringen ydede til fordel for ÅI mellem 1997 og 2007. Foranstaltningerne fremgår af nedenstående tabel (kapitalindsprøjtninger er angivet som C-I til C-XI og garantier som G-I til G-III).
Foranstaltning
Dato for foranstaltningen
Kapitaltilførsler
(i EUR)
Lånegarantier
(i EUR)
C-I (11)
18.6.1997
84 094,39
C-II (11)
22.6.2000
340 582,27
C-III (11)
10.10.2000
114 368,37
C-IV
20.7.2001
353 199,00
C-V
15.8.2002
599 933,73
C-VI
13.3.2003
799 911,64
G-I
9.10.2003
2 600 000,00
C-VII
6.5.2004
515 165,97
C-VIII
30.9.2004
669 896,95
G-II
2.11.2004
1 160 000,00
C-IX
16.6.2005
199 977,91
C-X
16.6.2005
234 961,43
G-III
13.12.2005
2 600 000,00
C-XI
15.2.2007
1 379 998,95
I ALT
5 292 090,61
6 360 000,00
(16)
Sammenlignet med tabellen over foranstaltningerne i punkt 7 i beslutningen om at indlede undersøgelsesproceduren er en lånegaranti på 2 587 500 EUR dateret den 26. oktober 2006 blevet fjernet, da den aldrig blev iværksat (som følge af en finsk retsafgørelse). Endvidere er kapitaltilførsel C-XI, der er dateret den 12. juni 2006 i beslutningen om at indlede undersøgelsesproceduren, dateret den 15. februar 2007 i nærværende dokument, da det blev klart i forbindelse med undersøgelsen, at denne foranstaltning var blevet iværksat på denne senere dato. Lokalregeringens beslutning om at bevilge denne kapitaltilførsel blev for nylig (den 6. april 2011) ophævet af Finlands øverste forvaltningsret (se betragtning 114 nedenfor). Da kapitalen blev betalt til ÅI i 2007 og ikke er blevet tilbagebetalt, finder Kommissionen imidlertid ikke, at den nationale retsafgørelse fjerner denne foranstaltning fra undersøgelsens anvendelsesområde.
(17)
Ifølge de finske myndigheder blev alle kapitaltilførsler ydet med henblik på at finansiere iTiden-projektet med undtagelse af følgende:
C-I) Kapitalindsprøjtningen af 18. juni 1997 (84 094,39 EUR)
C-II) Kapitalindsprøjtningen af 22. juni 2000 (340 582,27 EUR)
C-III) Kapitalindsprøjtningen af 10. oktober 2000 (114 368,37 EUR)
C-VIII) Kapitalindsprøjtningen af 30. september 2004 (669 896,95 EUR)
C-IX) Kapitalindsprøjtningen af 16. juni 2005 (199 977,91 EUR).
(18)
Alle lånegarantier blev ifølge Finland udstedt med det formål at finansiere iTiden-projektet. Se betragtning 66-86 nedenfor for yderligere detaljer om lånegarantierne.
3. BEGRUNDELSE FOR AT INDLEDE PROCEDUREN EFTER ARTIKEL 108, STK. 2, I TEUF
(19)
I beslutningen om at indlede undersøgelsesproceduren var Kommissionen i tvivl om, hvorvidt kapitaltilførslerne og lånegarantierne var forenelige med det indre marked af følgende grunde.
(20)
Med hensyn til eksistensen af statsstøtte i henhold til artikel 107, stk. 1, i TEUF bemærkede Kommissionen, at foranstaltningerne indebar statsmidler, da de blev ydet af de lokale myndigheder, og at de var selektive, fordi de var målrettet ÅI. Med hensyn til kriteriet for, om foranstaltningerne gav virksomheden en »fordel, som den ikke ville have opnået under sædvanlige markedsbetingelser«, fordi en privat investor ledet af langsigtede rentabilitetsudsigter ikke ville have ydet den samme støtte, tvivlede Kommissionen på, at en privat investor ville have stillet kapital til rådighed, sådan som lokalregeringen gjorde, på grund af ÅI's lange register over tab eller i bedste fald meget beskeden indtjening. Navnlig med hensyn til lånegarantierne tvivlede Kommissionen på, at ÅI ville have været i stand til at opnå tilsvarende finansiel støtte på markederne, og at de derfor gav ÅI en fordel. Kommissionen fandt også, at sådanne fordele ville kunne fordreje konkurrencen og samhandelen inden for Fællesskabet.
(21)
Hvis foranstaltningerne blev anset for statsstøtte, tvivlede Kommissionen på, at de kunne anses for at være forenelige med det indre marked.
(22)
Endelig anfægtede Kommissionen Finlands påstand om, at foranstaltningerne, selv hvis de virkelig blev betragtet som statsstøtte, var blevet ydet i overensstemmelse med de støtteordninger, der gjaldt allerede inden Finlands tiltrædelse af EU, og dermed var lovlige.
4. BEMÆRKNINGER FRA FINLAND
4.1. FORANSTALTNINGERNE UDGØR IKKE STATSSTØTTE
(23)
Det er Finlands opfattelse, at lokalregeringen har handlet i overensstemmelse med markedsinvestorprincippet, dvs. at foranstaltningerne var begrundet i lokalregeringens udsigter til at opnå et afkast af sin investering. Finland har anført, at investeringsbeslutningerne var begrundet i selskabets program for nye investeringer, primært iTiden-projektet. Foranstaltningerne havde således ikke til formål at dække tidligere tab eller at støtte en tabsgivende virksomhed. Lokalregeringen opnåede konkret værdi for sin investering i nye aktier i ÅI, da selskabets værdi faldt i takt med aktietegningen. ÅI opnåede derfor ikke nogen fordel, som det ikke ville have kunnet opnå fra en privat investor.
(24)
Uanset eventuelle fordele er det også Finlands opfattelse, at foranstaltningerne ikke kan klassificeres som statsstøtte, idet der ikke er noget konkret bevis for en betydelig påvirkning af konkurrencen på ejendomsmarkedet på Ålandsøerne.
4.2. HVIS DER ER TALE OM STATSSTØTTE, ER DEN LOVLIG I HENHOLD TIL DE EKSISTERENDE STØTTEORDNINGER
(25)
Selv hvis det blev konstateret, at foranstaltningerne omfattede et statsstøtteelement, burde støtten dog ifølge Finland betragtes som lovlig. Finland har gjort gældende, at både kapitalindsprøjtningerne og garantierne var omfattet af eksisterende støtteordninger, som blev indført før Finlands medlemskab af EU.
4.3. HVIS DER ER TALE OM NY STATSSTØTTE, ER DEN IKKE DESTO MINDRE FORENELIG MED DET INDRE MARKED
(26)
Såfremt foranstaltningerne udgør ulovlig statsstøtte, bør de ikke desto mindre betragtes som forenelige med det indre marked i henhold til artikel 107, stk. 3, litra c), i TEUF, da deres formål har været at udvikle regionen og skabe nye job, hovedsageligt ved at bidrage til at diversificere økonomien i regionen, der i alt for høj grad afhænger af skibsindustrien.
4.4. EVENTUEL TILBAGEBETALING
(27)
Såfremt Kommissionen finder, at støtten udgør ulovlig og uforenelig støtte, som skal tilbagesøges, fremfører Finland følgende argumenter.
(28)
I henhold til artikel 14, stk. 1, i Rådets forordning (EF) nr. 659/1999 af 22. marts 1999 om fastlæggelse af regler for anvendelsen af EF-traktatens artikel 93 (12) vil Kommissionen ikke kræve tilbagebetaling af støtten, hvis det vil være i modstrid med et generelt princip i fællesskabslovgivningen. Dette ville være tilfældet her, eftersom Finland havde berettigede grunde til at forvente, at ovennævnte ordninger, der lå forud for tiltrædelsen, fandt og fortsat finder anvendelse, og at al støtte, som er ydet efter disse regler, således ville være lovlig.
(29)
Såfremt Kommissionen alligevel finder, at støtten skal tilbagebetales, gør Finland gældende, at støtteelementet i kapitaltilførslerne ikke nødvendigvis er det fulde nominelle beløb af de transaktioner, der omfatter statsstøtte. For så vidt angår garantierne, kan eventuel støtte, der skal tilbagebetales, ikke være større end den rentefordel, virksomheden har opnået som følge af garantien (sammenlignet med ikke-garanterede lån). Tilsvarende kan en eventuel støtte i relation til kapitalindsprøjtningerne ikke være større end ÅI's omkostninger ved at skaffe tilsvarende kapital på markedet.
5. VURDERING
5.1. KLASSIFICERING SOM STATSSTØTTE
(30)
I henhold til artikel 107, stk. 1, er »statsstøtte eller støtte, som ydes ved hjælp af statsmidler under enhver tænkelig form, og som fordrejer eller truer med at fordreje konkurrencevilkårene ved at begunstige visse virksomheder eller visse produktioner, uforenelig med det indre marked, i det omfang den påvirker samhandelen mellem medlemsstaterne«.
(31)
For at en foranstaltning kan betegnes som statsstøtte, skal følgende betingelser være opfyldt: a) den skal finansieres af en medlemsstat eller ved hjælp af statsmidler, b) den skal give en selektiv fordel, som kan begunstige visse virksomheder eller visse produktioner, og c) den skal fordreje eller true med at fordreje konkurrencevilkårene og kunne påvirke samhandelen mellem medlemsstaterne. Da disse betingelser er kumulative, skal de alle være opfyldt, før en foranstaltning kan betegnes som statsstøtte.
5.1.1. STATSMIDLER OG SELEKTIVITET
(32)
Af de grunde, der er anført i beslutningen om at indlede undersøgelsesproceduren (og som ikke er blevet anfægtet af Finland), er disse to kriterier opfyldt. Foranstaltningerne er ydet ved individuelle beslutninger truffet af lokalregeringen for at udnytte de midler, som den er blevet tildelt i sit årlige budget af Ålandsøernes regionale forsamling. Foranstaltningerne er derfor klart finansieret af staten og individuelt målrettet ÅI.
5.1.2. FORDEL
(33)
Finland har gjort gældende, at foranstaltningerne ikke udgør statsstøtte, fordi de ikke gav ÅI en fordel, som dette selskab ikke ville have kunnet opnå på markederne, det være sig fra en privat aktionær eller en privat kreditor.
(34)
Det er et grundfæstet princip i lovgivningen om statsstøtte (sædvanligvis betegnet som det markedsøkonomiske investorprincip eller MEIP), at offentlige myndigheders investering i virksomheders kapital udgør statsstøtte, medmindre en privat investor ville have foretaget et sådant kapitalindskud under lignende omstændigheder, navnlig ud fra udsigterne til rentabel drift (13). På tilsvarende vis vil en garanti ydet af offentlige myndigheder i henhold til punkt 3.1 i Kommissionens meddelelse om anvendelsen af EF-traktatens artikel 87 og 88 på statsstøtte i form af garantier (14) (i det følgende benævnt »garantimeddelelsen«) udgøre statsstøtte, medmindre finansieringen stilles til rådighed på vilkår, som ville have været acceptable for en privat investor, der opererer under markedsøkonomiske forhold.
(35)
I beslutningen om at indlede undersøgelsesproceduren udtrykte Kommissionen tvivl om, hvorvidt MEIP var opfyldt i forbindelse med kapitalindsprøjtninger og garantier, navnlig på grundlag af to bemærkninger vedrørende ÅI:
a)
ÅI's mangeårige erfaring med tab eller ubetydelig indtjening i de år, hvor foranstaltningerne blev ydet. ÅI var faktisk tabsgivende i hvert år mellem 2001 og 2005. Indtjeningen mellem 1998 og 2000 var lille og faldende (henholdsvis 38 000, 28 000 og 9 000 EUR). Tilsvarende var overskuddet kun på 557,43 EUR, da ÅI endelig gav overskud igen i 2006. Det overskud, der i 2006 blev forventet for 2007 (dvs. det overskud, der blev forventet, da beslutningen om at yde de sidste foranstaltninger blev truffet), var kun på 5 868,46 EUR (15).
b)
Derudover fandt Kommissionen, at ÅI's cash flow var utilstrækkeligt til at dække dets omkostninger og havde været sådan siden 2000, hvilket førte til den antagelse, at foranstaltningerne havde været nødvendige alene for at dække dette kapitaldræn (16).
(36)
Finland har afvist dette synspunkt. Dets argumenter vil i det følgende blive gennemgået særskilt for kapitaltilførslerne og lånegarantierne.
5.1.2.1. Kapitalindsprøjtningerne
(37)
For det første afviser Finland, at ÅI skulle have haft et likviditetsproblem. Selv om selskabets drift havde været begrænset inden iTiden-projektet, havde dets driftsresultat og likviditet været tilfredsstillende og var forblevet sådan i hele den undersøgte periode. Foranstaltningerne har derfor ikke været nødvendige for at dække driftsomkostningerne. Foranstaltningerne havde snarere til formål at udbygge selskabet og bør derfor betragtes som investeringer. I lyset af de vilkår, der gjaldt for disse investeringer, var de berettiget ud fra det markedsøkonomiske investorprincip og udgør derfor ikke statsstøtte.
(38)
I den forbindelse anfører Finland, at de fleste kapitaltilførsler blev anvendt til at finansiere iTiden-projektet, mens resten var tiltænkt ÅI's øvrige projekter (se betragtning 17 ovenfor).
(39)
Kommissionen fremsætter følgende vurdering.
(40)
Kommissionen understreger indledningsvist, at den kapital, som en aktionær tilfører en virksomhed, pr. definition ikke er øremærket til et bestemt formål, men indgår i selskabets materielle egenkapital. Når en investering stilles til rådighed som generel kapital, er det derfor rimeligt at vurdere dens overensstemmelse med MEIP i forhold til hele virksomhedens forventede samlede resultat. Når der findes belæg for det, udelukker dette ikke, at der foretages en vurdering af det forventede afkast af specifikke planlagte investeringer, naturligvis under forudsætning af, at sådanne oplysninger var til rådighed på det tidspunkt, hvor der blev truffet beslutning om investeringen.
(41)
For så vidt angår ÅI's generelle finansielle resultat accepterer Kommissionen på grundlag af den dokumentation, der er blevet fremlagt i forbindelse med undersøgelsen, at ÅI's driftsresultat løbende dækkede dets tab og sikrede likviditeten. Den fremlagte dokumentation gør det ikke muligt at konkludere, at kapitaltilførslerne (eller de lån, der er opnået ved hjælp af garantierne) blev anvendt til at dække de tab, som kunne tilskrives ÅI's drift.
(42)
Det er og bliver dog en kendsgerning, at lokalregeringen stillede betydelig supplerende kapital til rådighed for ÅI, som umiddelbart ikke genererede nogen eller kun en meget lille indtjening mellem 2007 og 2006. Spørgsmålet er derfor - som Finland selv anfører - om lokalregeringen havde grund til at forvente et afkast af sin kapital, som var tilstrækkeligt til, at en privat investor ville have gennemført den samme investering. Dette skal vurderes ud fra, hvad lokalregeringen vidste på tidspunktet for kapitaltilførslerne.
(43)
Finland har anført, at hovedparten af kapitaltilførslerne havde til formål at finansiere fase 1 og 2 af iTiden-projektet, mens de resterende kapitaltilførsler var tiltænkt forskellige andre investeringer. Af hensyn til klarheden gennemgås de kapitaltilførsler, der blev anvendt til at finansiere iTiden-projektet, først i nedenstående analyse.
(44)
Finland hævder, at alle kapitaltilførsler, med undtagelse af C-I, C-II, C-III, C-VIII og C-IX, blev gennemført med henblik på at finansiere iTiden, der var ÅI's største enkeltprojekt. Den første kapitaltilførsel, som var øremærket til iTiden-projektet, blev således gennemført i 2001 (C-IV).
(45)
Finland er fremkommet med følgende oplysninger om de vilkår, på hvilke lokalregeringen gennemførte disse kapitaltilførsler, og navnlig det afkast, der forventedes på tidspunktet for beslutningen:
(46)
Lokalregeringens beslutninger om at iværksætte kapitaltilførslerne vedrørende iTiden blev truffet på grundlag af oplysninger, som blev givet på uformelle møder mellem lokalregeringen og repræsentanter for ÅI. Finland hævder, at der ikke blev ført protokol over disse møder. Finland har dog sendt Kommissionen nogle indlæg, som parterne fremkom med på disse uformelle møder eller på møder i ÅI's bestyrelse. De indeholder særskilte redegørelser for baggrunden for og de vigtigste træk ved iTiden-projektet og rentabilitetsberegninger vedrørende fase 1 og 2 af iTiden-projektet. Disse oplysninger gør det derfor muligt for Kommissionen at forvisse sig om, hvilket afkast lokalregeringen forventede på det tidspunkt, hvor den gennemførte kapitaltilførslerne i tilknytning til iTiden.
(47)
Den 31. januar 2002 havde ÅI et uformelt møde med lokalregeringen for at sikre dens godkendelse af påbegyndelsen af opførelsen af iTiden i 2002 (efter købet af grunden i 2001). På dette møde fremlagde ÅI en rentabilitetsberegning, hvor det blev antaget, at projektet ville give et årligt afkast på 3 % af ÅI's egenkapital.
(48)
Den 4. marts 2003 fandt der endnu et uformelt møde sted mellem ÅI og lokalregeringen med henblik på at forberede ÅI's generalforsamling den 5. marts 2003. Generalforsamlingen skulle træffe beslutning om påbegyndelsen af opførelsen af fase 1 af iTiden-projektet, der ikke var blevet gennemført i 2002. Der blev fremlagt en ajourført rentabilitetsberegning. I denne beregning skønnedes det, at fase 1 ville give et overskud på kun 700 EUR, idet der ikke forventedes noget afkast af ÅI's egenkapital.
(49)
Den 2. januar 2006 mødtes ÅI's bestyrelse for at drøfte lanceringen af opførelsen af fase 2 og indkaldelsen af kapital som led i en kapitaltilførsel, der skulle iværksættes med henblik på at finansiere denne. Ifølge den rentabilitetsberegning, der blev fremlagt på mødet, ville projektet balancere med et afkast af egenkapitalen på 3 %. Denne beregning skulle dog revideres under hensyn til de øgede omkostninger i forbindelse med tilpasningen af bygningerne til lejernes behov. Den 10. januar 2006 blev der således foretaget en revideret beregning, der skulle tjene som grundlag for den kapitaltilførsel, der blev besluttet på generalforsamlingen den 12. juni 2006 (selv om kapitaltilførslen af tekniske grunde først blev betalt den 15. februar 2007, er dette kapitaltilførsel C-XI). I denne beregning blev det forventede årlige afkast af egenkapitalen for fase 2 af iTiden fastsat til 1 %.
(50)
Finland har tilvejebragt disse oplysninger og anført, at de nøjagtigt viser de samtidige afkastforventninger, på grundlag hvilke lokalregeringen besluttede at gennemføre kapitaltilførslerne for iTiden-projektet, dvs. C-IV, C-V, C-VI, C-VII og C-X for fase 1 og C-XI for fase 2. Disse rentabilitetsvurderinger er baseret på en forventet indtægt (dvs. lejeindtægter) fra iTiden. Finland har anført, at afkastet af lokalregeringens investering også burde tage hensyn til udsigterne til kapitalgevinster i form af en stigning i ejendomsværdien over tid. Finland har dog ikke fremlagt nogen konkret dokumentation herfor. Sådanne overvejelser er ikke medtaget i rentabilitetsberegningerne, hvilket viser, at der ikke blev taget hensyn til dem, da investeringsbeslutningerne blev truffet. På grundlag af ovennævnte kendsgerninger finder Kommissionen, at en privat investor ikke ville have gennemført lignende investeringer med udsigt til dette forventede afkast.
(51)
Enhver investor, som sætter penge i et projekt, der indebærer et vist element af risiko (såsom erhvervsejendomsprojekter), vil kræve et afkast, der i passende grad afspejler den risiko, der er knyttet til investeringen. Han vil således forvente en »risikopræmie«, der overstiger det kendte afkast, som han kan få af et alternativt, risikofrit aktiv (»den risikofrie afkastgrad«). En fælles benchmark for den risikofrie afkastgrad er kortfristede statsobligationer med rating AAA. I forbindelse med denne vurdering anvendes afkastet af en toårig finsk statsobligation, da Finland ikke udstedte obligationer med kortere løbetid. Dette giver således en risikofri afkastgrad på mellem 2,7 og 4,2 % i 2002, mellem 2,2 og 2,7 % i 2003 og mellem 2,8 og 3,8 % i 2006.
(52)
Sammenlignet med det afkast af kapitalen, som lokalregeringen forventede, da den besluttede at gennemføre kapitaltilførslen i iTiden, bemærker Kommissionen, at lokalregeringen kunne have opnået samme eller endog et højere afkast uden nogen af de risici, der er forbundet med ejendomsprojekterne. Selv i det mest optimistiske scenarie ville »risikopræmien« (dvs. det afkast, der overstiger den risikofrie præmie) faktisk have været på højst 0,3 % for kapitaltilførsel C-IV og C-V (dvs. kapitaltilførslerne i 2001 og 2002). For de kapitaltilførsler, der blev gennemført som følge af beslutningen i 2003 om at iværksætte opførelsen af fase 1 af iTiden-projektet (og altså på grundlag af de forventede afkast, der blev fremlagt på det uformelle møde den 4. marts 2003, jf. betragtning 48 ovenfor), dvs. kapitaltilførsel C-VI, C-VII og C-X, var det forventede afkast nul, hvilket betød, at der kunne være opnået et uligt bedre afkast ved ikke at tage nogen risiko overhovedet. Tilsvarende lå det forventede afkast på 1 % af kapitaltilførslen for fase 2 (C-XI) langt under den risikofrie afkastgrad, der var opnåelig på daværende tidspunkt.
(53)
Det er indlysende, at ingen privat investor ville have affundet sig med den negative eller marginale risikopræmie, som lokalregeringen var rede til at acceptere for de kapitaltilførsler, der er nævnt i betragtning 47-49 ovenfor. Dette kan om nødvendigt underbygges af empiriske data vedrørende forventede afkast på ejendomsmarkedet på Ålandsøerne.
(54)
Ifølge en rapport (17) fra KPMG dateret den 10. juli 2007, som blev bestilt af de finske myndigheder og fremsendt til Kommissionen den 17. juli 2007, er det afkast, som private investorer kræver for investeringer i kontorejendomme på Ålandsøerne, 7 % (og 8 % for industriejendomme). Selv om denne rapport blev udarbejdet, efter at lokalregeringen havde truffet de investeringsbeslutninger, der er omhandlet i denne afgørelse, er den ikke desto mindre relevant, da den bygger på iagttagelser af tidligere investeringer, og der ikke er nogen indlysende grund til at tro, at det krævede afkast ville have været mærkbart lavere i de foregående år. Under alle omstændigheder giver den nogle overbevisende fingerpeg om, at de afkast, som ÅI forventede, ikke ville have været tilstrækkelige for en privat investor.
(55)
Finland har trods det forventede lave afkast eller nulafkast hævdet, at investeringerne ville være forenelige med MEIP, fordi i) ÅI inden påbegyndelsen af byggeriet havde henvendt sig til potentielle lejere og havde tillid til, at selskabet ville opnå en udlejningsprocent på mindst 80 %, og fordi ii) investeringerne på grund af ÅI's (og dermed primært iTiden-projektets) faktiske finansielle resultat i årene fra 2004 og frem og de heraf følgende potentielle kapitalgevinster viste sig at være rentable.
(56)
I denne henseende, og uden at det er nødvendigt at komme ind på omstændighederne omkring ÅI's finansielle resultat i de senere år, er det tilstrækkeligt at gentage, at spørgsmålet ikke er, om virksomhedens resultater i dag er fyldestgørende, men om en privat investor, som operer på markedsvilkår, ville have stillet den samme kapital til rådighed for virksomheden på grundlag af det, der var kendt og kunne antages på det tidspunkt, hvor lokalregeringen besluttede at stille statsmidler til rådighed for ÅI (under hensyn til den forventede udlejningsprocent på 80 %). Af ovennævnte grunde finder Kommissionen, at en privat investor ikke ville have gjort dette.
(57)
Derfor finder Kommissionen, at kapitaltilførsel C-IV, C-V, C-VI, C-VII, C-X og C-XI har givet ÅI en fordel, som det ikke ville have kunnet opnå på markedsvilkår (18).
(58)
Kommissionen vil nu se på de resterende kapitaltilførsler, der er omfattet af denne beslutning om at indlede undersøgelsesproceduren, og som ifølge Finland ikke var begrundet i iTiden-projektet.
(59)
I henhold til de de minimis-regler, der gjaldt på tidspunktet for denne kapitaltilførsel, udgjorde tilskud på mindre end 100 000 ECU, som blev ydet til en virksomhed over en periode på tre år, ikke statsstøtte (19). Denne kapitaltilførsel beløber sig til 84 094,39 EUR, dvs. et godt stykke under de minimis-loftet på 100 000 ECU. ÅI var ikke omfattet af nogen anden foranstaltning i en periode på tre år (20). På grundlag heraf ville kapitaltilførslen i 1997 under alle omstændigheder - uanset de vilkår, hvorpå den blev gennemført - ikke udgøre statsstøtte.
(60)
Finland har oplyst, at formålet med disse foranstaltninger var opførelsen af en industriejendom i Norrböle, renoveringen af en ejendom i Mariehamn (C-II) og købet af en industriejendom i den østlige del af Ålandsøerne (C-III). Der er således ikke nogen klar forbindelse til iTiden-projektet, der på dette tidspunkt endnu ikke havde taget konkret form (dette skete i 2001, da grunden blev købt).
(61)
Selv om det er sandt, at ÅI's samlede indtjening var beskeden eller negativ i perioden 1998-2007, er det en kendsgerning, at det havde en beskeden indtjening i 2000 og i de to foregående år, og at det begyndte at give tab i 2001. Undersøgelsen har vist, at selskabet dækkede sine omkostninger, og at likviditetssituationen var fyldestgørende. De investeringer, der lå til grund for de to kapitaltilførsler, synes at være afpasset efter ÅI's størrelse og »traditionelle« forretningsmodel inden den udvidelse, der er knyttet til iTiden-projektet. Der er derfor ingen tvingende grund til at mene, at en privat investor ikke ville have gennemført de samme kapitaltilførsler, og der er således ikke noget klart bevis for, at ÅI opnåede en fordel.
(62)
Indtil 2000 gav ÅI's forretningsmæssige drift beskedne, men positive resultater (i størrelsesordenen 9 000-38 000 EUR i årene 1997-2000). ÅI's forretningsmæssige drift var i overensstemmelse med selskabets plan på daværende tidspunkt. I overensstemmelse hermed ejede og udlejede ÅI lagre og kontorer overalt på Ålandsøerne. Den portefølje af ejendomme, som ÅI ejede, havde været meget stabil indtil 2000, hvilket også forklarer selskabets stabile finansielle resultater. ÅI's omsætning var i størrelsesordenen 95 000 EUR-101 000 EUR i årene 1997-2000. Derfor var ÅI ikke i stand til at gøre sin drift rentabel, selv med en forholdsvis lille omsætning.
(63)
Ifølge Finland blev disse kapitaltilførsler anvendt til at købe en industriejendom (C-VIII) og opføre en hangar i Jomala lufthavn uden for Mariehamn (C-IX).
(64)
Selv om disse foranstaltninger ikke er direkte begrundet i iTiden-projektet, blev de gennemført under omstændigheder, der var helt forskellige fra dem, der vedrørte foranstaltning C-II og C-III, som tidligere er blevet gennemgået. Kapitaltilførsel C-VIII og C-IX blev gennemført i henholdsvis 2004 og 2005. På det tidspunkt havde ÅI været tabsgivende siden 2001. Hvad der også er afgørende, er, at disse investeringer blev gennemført på et tidspunkt, hvor lokalregeringen allerede havde investeret mere end 2,25 mio. EUR i ÅI siden 2001 ud fra den forudsætning, at denne investering ikke vil give et afkast, som ville være acceptabelt for en markedsinvestor.
(65)
iTiden-projektets utilstrækkelige omsætning ville uvægerligt påvirke ÅI's samlede resultat negativt. En virksomheds egenkapital er jo ikke øremærket, men er fungibel, og skal aflønnes på grundlag af virksomhedens samlede resultat. Det må derfor have været klart for lokalregeringen på det tidspunkt, hvor den gennemførte foranstaltning C-VIII og C-IX, at det var usandsynligt, at en yderligere forøgelse af ÅI's kapital ville give et tilstrækkeligt afkast i overskuelig fremtid. En markedsinvestor ville have været rede til at foretage disse kapitalindsprøjtninger, hvis disse investeringer havde muliggjort et markedsafkast af virksomhedens samlede resultat (dvs. et afkast, som ville have kompenseret for de lave afkast af de øvrige kapitaltilførsler), men der er ikke noget, der tyder på, at dette forventedes at være tilfældet. Finland er ikke fremkommet med specifikke oplysninger om disse foranstaltninger, som ville ændre dette synspunkt. Kommissionen finder derfor, at ingen privat investor ville have tilført ÅI yderligere kapital på disse vilkår. Kapitaltilførsel C-VIII og C-IX har således givet ÅI en fordel, som det ikke ville have kunnet opnå på markedet.
5.1.2.2. Lånegarantierne
(66)
Ved vurderingen af den eventuelle statsstøtte, som garantierne indebærer, anvender Kommissionen principperne i garantimeddelelsen. Punkt 3.2 i garantimeddelelsen fastlægger de betingelser, der normalt ville være tilstrækkelige til at udelukke tilstedeværelsen af statsstøtte i forbindelse med en garanti, som er ydet af offentlige myndigheder. Disse betingelser er dog ikke opfyldt for så vidt angår garanti G-I, G-II og G-III (det er tilstrækkeligt at notere sig, at disse garantier dækkede 100 % af de underliggende lån, jf. punkt 3.2 c) i garantimeddelelsen).
(67)
Kommissionen bemærker først og fremmest, at ÅI's finansielle situation i den periode, hvor garantierne blev ydet, var stærk nok til sikre, at virksomheden kunne opnå lån på markedet uden garantier. Virksomheden var ikke en kriseramt virksomhed som omhandlet i Fællesskabets rammebestemmelser for statsstøtte til redning og omstrukturering af kriseramte virksomheder (21). Det kan ikke konkluderes ud fra de foreliggende oplysninger, at ÅI var en virksomhed, som ikke ville have overlevet uden statsstøtte. I årene forud for kapitalindsprøjtningerne, dvs. før iværksættelsen af iTiden-projektet, var ÅI's finansielle resultat stabilt, og dets drift gav beskedne positive resultater. Grunden til, at de offentlige myndigheder begyndte at gennemføre massive kapitalindsprøjtninger i 2001, var ikke at redde virksomheden, men at finansiere dens vækst. I mangel af støtten i form af kapitaltilførsler ville ÅI ikke have været en virksomhed under konkursbehandling, men en mindre virksomhed, som fortsat ville have haft adgang til de finansielle markeder. Kommissionen kan derfor ikke konkludere, at ÅI ikke ville have haft adgang til kreditmarkederne uden garantier. Spørgsmålet er, om garantierne gav virksomheden en fordel i form af lavere låneomkostninger, end den ville have betalt på markedsvilkår i mangel af en garanti.
(68)
Det spørgsmål, der skal tages op i det følgende, er, om der er blevet forlangt en passende præmie for garantierne, som kan sammenlignes med det, som en privat garantistiller ville have forlangt. I det foreliggende tilfælde er Kommissionen ikke stødt på nogen private garantier, der muliggør en direkte sammenligning. Under disse omstændigheder vil Kommissionen sammenligne de samlede finansielle omkostninger i forbindelse med det garanterede lån, herunder renten for lånet og garantipræmien, med markedspræmien for et tilsvarende ikke-garanteret lån (22).
(69)
Den 9. oktober 2003 ydede […] (23), en forretningsbank, ÅI et lån på […] EUR mod pant […]. Renten blev fastsat til […] % p.a. indtil den 15. januar 2007 (24).
(70)
Selv om dette lån var samtidigt med garanti G-I, finder Kommissionen ikke, at det er et relevant sammenligningsgrundlag for omkostningerne i forbindelse med denne foranstaltning. Mellem juni 2000 og marts 2003 modtog ÅI faktisk fire kapitalindsprøjtninger til et samlet beløb af 2 208 595,01 EUR. Statsstøtte i denne størrelsesorden vil uvægerligt have påvirket den risikovurdering, som […] foretog inden ydelsen af lånet, og således have forbedret lånevilkårene, herunder omkostningerne, sammenlignet med de vilkår, som virksomheden ville have kunnet opnå på markederne i mangel af statsstøtteelementet i kapitaltilførslerne. Kommissionen kan derfor ikke gå ud fra, at renten på det ikke-garanterede lån fra 2003 (eller eventuelt senere lån) nøjagtigt afspejler ÅI's kreditvilkår i mangel af statsstøtte og kan ikke benytte dette som en troværdig og pålidelig benchmark for omkostningerne i forbindelse med de lån, der var dækket af de garantier, som blev ydet af lokalregeringen.
(71)
Det er Kommissionens opfattelse, at meddelelsen om referencesatsen (25) i mangel af andre pålidelige oplysninger om sammenlignelige lån på markedsvilkår udgør en af støttemodtageren uafhængig relevant benchmark for vurderingen af, om foranstaltning G-I, G-II og G-III blev ydet på markedsvilkår. Meddelelsen om referencesatsen udgør en erstatning for markedssatsen og for beregningen af støtteelementet i støtteforanstaltninger. Metoden til fastsættelse af referencesatsen bygger på følgende to faktorer: basissatsen (i dette tilfælde den 1-årige Euriborrente), hvortil skal lægges en lånemargen. Den lånemargen, der skal lægges til basissatsen, afhænger af to faktorer: ratingen (kreditvurderingen) af den virksomhed, der modtager lånet, og størrelsen af den sikkerhedsstillelse, der tilbydes for lånet. I meddelelsen sondres der mellem fem ratingkategorier (meget god [AAA-A], god [BBB], tilfredsstillende [BB], svag [B] og dårlig [CCC og derunder]) og tre niveauer af sikkerhedsstillelse (høj, normal og lav) for hver ratingkategori.
(72)
Den 18. juni 2010 sendte Finland Kommissionen en rapport fra konsulentfirmaet […] som fastsætter en årlig rating for ÅI for december hvert år. Ratingen udarbejdes med tilbagevirkende kraft og bygger på tal, som er til rådighed i slutningen af hvert regnskabsår (dvs. den rating, der gives i december 2002, ser tilbage på virksomhedens sundhedstilstand i 2002). […] udarbejdede ratingrapporten, der beskrev virksomhedens samlede finansielle situation og udvikling og omfattede følgende evalueringsområder: vækst, rentabilitet, cash flow, likviditet, solvens og forpligtelser. Den anvendte ratingskala består af fem ratingkategorier: udmærket (A + og A), god (A- og B+), tilfredsstillende (B og B-), tilstrækkelig (C + og C) og dårlig (C- og D), hvilket gør det muligt at foretage en direkte sammenligning med ratingskalaen i meddelelsen om referencesatsen.
(73)
I december 2002, 2003 og 2004 vurderede […] ÅI til henholdsvis C+, C + og C, hvilket placerer virksomheden i kategorien »tilstrækkelig«. Denne kategori svarer til ratingkategorien »svag«, jf. meddelelsen om referencesatsen. For en virksomhed med ratingen »svag« ligger de lånemargener, der skal lægges til basissatsen i henhold til meddelelsen om referencesatsen, afhængigt af sikkerhedsstillelsen, mellem 220 basispoint for en høj sikkerhedsstillelse og 650 basispoint for en lav sikkerhedsstillelse. I december 2005 gav […] ÅI ratingen B- (tilfredsstillende), hvilket svarer til ratingen »tilfredsstillende« i meddelelsen om referencesatsen.
(74)
Den 27. juni 2011 fremsendte Finland supplerende oplysninger om ratingen og sikkerhedsstillelsen i forbindelse med lånene. Ratingen blev foretaget af […], den bank, som ydede ÅI de ikke-garanterede lån og to af de garanterede lån. I forbindelse med […] rating benyttes der et bogstavsystem for årene 2000-2003 suppleret med étordsbetegnelser. Ratingen kan sammenlignes direkte med ratingskalaen i meddelelsen om referencesatsen. For 2005 og frem gives ratingen af […], et konsulentfirma svarende til […]. I december 2003 gav […] ÅI ratingen B- (tilfredsstillende), hvilket svarer til ratingen »tilfredsstillende« i meddelelsen om referencesatsen. Dette betyder, at […] for 2003 og 2004 vurderede ÅI én kategori højere, end […] gjorde. For 2005 gav […] ÅI ratingen A (tilfredsstillende), hvilket svarer til ratingen »tilfredsstillende« i meddelelsen om referencesatsen, og placerer dermed ÅI i samme kategori, som […] gør.
(75)
Det er Kommissionens opfattelse, at den rating, som […] foretog, bør lægges til grund ved vurderingen af, om garanti G-I, G-II og G-III blev ydet på markedsvilkår. Man må huske på, at før den første garanti (G-I) blev ydet i oktober 2003, da ÅI allerede havde modtaget fem kapitaltilførsler for i alt 2 208 595,01 EUR, vil enhver rating af virksomheden i 2003 sandsynligvis være blevet påvirket af det betydelige statsstøttebeløb. Kommissionen finder det derfor hensigtsmæssigt at anvende den mere forsigtige rating, som […] har udarbejdet. Dette har betydning for 2004 og 2005, da […] for disse to år ratede ÅI en kategori lavere end […]. Det skal også bemærkes, at […] ydede ÅI lån, som var garanteret af lokalregeringen, samtidig med at den udarbejdede ÅI's rating, hvilket kunne have påvirket vurderingen. […] var ikke involveret i de finansielle dispositioner og deres vurdering, og det er derfor mindre sandsynligt, at dette firma er blevet direkte påvirket af uretmæssige overvejelser i tilknytning til statsstøtten.
(76)
Kommissionen overtager derfor følgende ratings for ÅI med henblik på anvendelsen af meddelelsen om referencesatsen: svag (B) i 2003 og 2004 og tilfredsstillende (BB) i 2005.
(77)
Med hensyn til sikkerhedsstillelse stillede ÅI sikkerhed svarende til den nominelle værdi af garantierne i form af pant i den grund, som iTiden-projektet blev opført på. Finland har ikke givet oplysninger om »Loss Given Default« (LGD) (tab givet misligholdelse) som omhandlet i fodnote 2 i meddelelsen om referencesatsen. Disse oplysninger bidrager til at bestemme omfanget af sikkerhedsstillelsen og de lånemargener, der skal lægges til basissatsen. Kommissionen udbad sig derfor oplysninger om prioriteten af det pant, der er stillet som sikkerhed, og værdien af ejendommen på det tidspunkt, hvor garantierne blev stillet. Finland råder ikke over vurderinger, som viser ejendommens værdi på tidspunktet for garantiforanstaltningerne. De finske myndigheder har dog gjort gældende, at ejendommens værdi er steget over tid, i takt med at projektet skred frem. Ifølge Finland blev ejendommen i 2010 vurderet til […] EUR.
(78)
Med hensyn til sikkerhedsstillelsens prioritetsorden bemærker Kommissionen, at lokalregeringens sikkerhedsstillelse for garanti G-I og G-II havde den højeste prioritet blandt alle pantebehæftelser på ejendommen. Kommissionen bemærker, at forretningsbanker har ydet ikke-garanterede lån til ÅI og som sikkerhed har accepteret pant i samme ejendom med en lavere prioritet (og som derfor er mindre god sikkerhedsstillelse) end den sikkerhed, der blev ydet af lokalregeringen. I betragtning heraf og i mangel af bedre oplysninger antager Kommissionen, at sikkerhedsstillelsen for garantierne var »normal« som omhandlet i garantimeddelelsen.
(79)
På grundlag af ovenstående vil referencesatsen blive vurderet separat for hver garanti, som ÅI modtog fra lokalregeringen.
(80)
Kommissionen bemærker, at præmierne for alle garantier, som blev ydet ÅI, bestod af to dele: i) en periodisk præmie, der betales hvert år, og som er udtrykt som en procentdel af lånets skyldige hovedstol, og ii) et »engangsgebyr«, der også er udtrykt som en procentdel af lånebeløbet, men som kun betales én gang, nemlig ved udstedelsen af garantien. I nedenstående vurdering omfatter de samlede finansielle omkostninger ved de garanterede lån kun den periodiske årlige præmie. I overensstemmelse med punkt 4.2 i garantimeddelelsen bør støtteelementet i en garanti beregnes som differencen mellem markedsprisen (i dette tilfælde referencesatsen) og den faktisk betalte pris. Den faktiske pris, som ÅI betalte, omfattede den periodiske årlige præmie og en engangspræmie. Af praktiske grunde vil engangspræmien blive behandlet i afsnit 8.2 vedrørende tilbagebetaling, da det er lettere at trække beløbet for engangsgebyret fra det beløb, der skal tilbagebetales. Selv hvis engangspræmierne blev lagt til de samlede finansielle omkostninger ved de garanterede lån, ville konklusionen med hensyn til tilstedeværelse af støtte under alle omstændigheder ikke blive ændret. Engangspræmien påvirker kun størrelsen af den støtte, der er ydet ÅI.
(81)
Garanti G-I blev ydet af lokalregeringen den 9. oktober 2003 til dækning af et lån på […] EUR, som […] havde ydet ÅI (kreditnummer […]). ÅI stillede et pant i fast ejendom som sikkerhed for eventuelle krav under garantien. Renten for lånet blev fastsat til […] % indtil den 15. januar 2007 (26). Præmien for garantien udgjorde […] % af lånebeløbet p.a. (27) De samlede finansielle omkostninger ved det garanterede lån på det tidspunkt, hvor lånet blev ydet, beløb sig således til […] % p.a., der bør sammenlignes med en referencesats, der er beregnet for garantien på grundlag af basissatsen og en margen, som afhænger af ÅI's rating og sikkerhedsstillelsen for lånet. Basissatsen (den 1-årige Euriborrente) den 9. oktober 2003 var på 2,235 %. På det tidspunkt fik ÅI ratingen »svag« i henhold til meddelelsen om referencesatsen. Som fastslået ovenfor antager Kommissionen, at sikkerhedsstillelsen for lånet var normal, hvilket betyder, at den lånemargen, der skal lægges til basissatsen, er på 400 basispoint. Derfor udgør referencesatsen for dette lån 6,235 %, hvilket er højere end de samlede finansielle omkostninger ved G-I, der beløber sig til […] % p.a.
(82)
Endvidere nedsatte lokalregeringen pr. 6. september 2004 garantipræmien for G-I til […] %. Derfor androg de samlede finansielle omkostninger ved de garanterede lån […] %. dvs. […] basispoint lavere end referencesatsen, hvilket således gav ÅI en tilsvarende fordel.
(83)
Den 2. november 2004 optog ÅI et lån på […] EUR i […] Bank (kreditnummer […]). Dette lån var sikret ved en garanti fra lokalregeringen, for hvilken ÅI stillede sikkerhed i form af pant i fast ejendom. Renten var fastsat til den […] + […] basispoint og garantigebyret til […] % af lånebeløbet p.a., hvilket vil sige, at de samlede finansielle omkostninger ved dette garanterede lån var på […] % p.a. (28).
(84)
Referencesatsen for G-II skal beregnes på grundlag af den 1-årige Euriborrente den 2. november 2004, der var på 2,314 %. På det tidspunkt fik ÅI ratingen »svag« i henhold til meddelelsen om referencesatsen. Hvis man går ud fra en normal sikkerhedsstillelse, udgør referencesatsen for dette lån 6,314 % p.a., hvilket er højere end de samlede finansielle omkostninger ved G-II, der beløber sig til […] % p.a. En sammenligning af omkostningerne ved dette nye garanterede lån med referencesatsen viser, at de samlede finansielle omkostninger ved lånet, der er dækket af garanti G-II, var mindst […] basispoint lavere end referencesatsen og gav dermed ÅI en finansiel fordel. Ifølge Kommissionens oplysninger har renten på det garanterede lån ikke ændret sig, siden det blev udstedt.
(85)
Den 13. december 2005 udstedte lokalregeringen en ny garanti til fordel for ÅI. Denne garanti skulle dække »referencelånet«, dvs. det oprindeligt ikke-garanterede lån af 9. oktober 2003, hvis vilkår således blev ændret. Renten på lånet blev på dette tidspunkt ændret til […] % p.a. Garantigebyret blev fastsat til […] % af lånebeløbet, hvilket giver en samlet finansiel omkostning på […] % p.a. (29) (de vilkår, der gjaldt fra denne dato, er identiske med dem, der er beskrevet ovenfor, og som gælder for det lån, der er dækket af garanti G-I, herunder ændringerne af rentesatsen over tid).
(86)
Referencesatsen for G-III skal beregnes på grundlag af den 1-årige Euriborrente den 12. december 2005, der var på 2,769 %. På det tidspunkt fik ÅI ratingen »tilfredsstillende« i henhold til meddelelsen om referencesatsen. Hvis man tager hensyn til en normal sikkerhedsstillelse, udgør referencesatsen for dette lån 4,969 % p.a. Dette er højere end de samlede finansielle omkostninger ved G-III, der beløber sig til […] % p.a. Derfor har lokalregeringen givet ÅI en tilsvarende finansiel fordel på mindst […] % p.a.
5.2. KONKURRENCEFORDREJNING OG PÅVIRKNING AF SAMHANDELEN
(87)
De finske myndigheder har hævdet, at de pågældende foranstaltninger ikke påvirker samhandelen mellem medlemsstaterne og derfor ikke udgør statsstøtte i henhold til artikel 107, stk. 1, i TEUF. Til støtte for dette argument har Finland i alt væsentligt anført, at ÅI kun er en af flere virksomheder, der er aktive på ejendomsmarkedet, og ikke den største. Der er derfor ikke belæg for, at foranstaltningerne, hvis de betragtes som statsstøtte, ville have styrket ÅI's stilling på bekostning af konkurrenterne.
(88)
Kommissionen kan ikke acceptere dette argument. Den omstændighed, at ÅI har modtaget en finansiel fordel, der ikke blev tilbudt dets konkurrenter (og, som Finland har bekræftet, er der flere andre aktører på ejendomsmarkedet på Ålandsøerne), betyder, at ÅI har været i stand til at gennemføre store investeringer og udvide sin virksomhed på finansielle vilkår, der var mere fordelagtige end dem, der blev tilbudt dets konkurrenter (som, hvis de havde fået den samme fordel som den, der blev givet ÅI, måske ville have valgt at gennemføre lignende investeringer). Det er ikke nødvendigt at påvise, at foranstaltningerne har gjort det muligt for ÅI at tage markedsandele fra specifikke konkurrenter.
(89)
Tilsvarende var det sandsynligt, at den fordel, som ÅI fik, ville påvirke samhandelen mellem medlemsstaterne. Det er sandt, at Ålandsøerne er et lille marked, der er beliggende på en øgruppe, som kun kan nås ad sø- eller luftvejen, og at der gælder visse begrænsninger i etableringsretten her i medfør af traktaten om Finlands tiltrædelse af EU. Det er og bliver dog en kendsgerning, at der ikke er nogen absolut hindring for, at udenlandske virksomheder kan operere på Ålandsøerne, og helt sikkert ikke nogen hindring for, at sådanne virksomheder kan investere i det lokale ejendomsmarked. Kommissionen bemærker også, at Finland ikke har anfægtet udtalelsen i beslutningen om at indlede undersøgelsesproceduren om, at virksomheder, som er baseret i andre medlemsstater, tidligere har erhvervet fast ejendom på Ålandsøerne. Eventuelle fordele, som er indrømmet ÅI gennem disse foranstaltninger, ville således mindst kunne påvirke samhandelen mellem medlemsstaterne ved uretmæssigt at styrke ÅI's position i forhold til potentielle udenlandske konkurrenter eller investorer.
5.3. KONKLUSION MED HENSYN TIL STATSSTØTTE
(90)
Af ovennævnte grunde finder Kommissionen, at alle kapitaltilførsler (med undtagelse af C-I, C-II og C-III) og lånegaranti G-I, G-II og G-III udgør statsstøtte i medfør af artikel 107 i TEUF.
6. STØTTENS PÅSTÅEDE LOVLIGHED
(91)
Finland har anført, at både kapitalindsprøjtningerne og garantierne, selv hvis der var tale om statsstøtte, var lovlige i medfør af støtteordninger, der blev indført før Finlands medlemskab af EU, og som behørigt blev forelagt for EFTA-Tilsynsmyndigheden inden tiltrædelsen af EU under ref. 93-074 (kapitaltilførsler) og 93-079 (garantier).
(92)
Dette argument bør ses i sammenhæng med bestemmelserne i forordning (EF) nr. 659/1999. I henhold til artikel 1, litra d), forstås ved »støtteordning«»enhver retsakt, på grundlag af hvilken der uden yderligere gennemførelsesforanstaltninger kan ydes individuel støtte til virksomheder, som inden for denne retsakt defineres generelt og abstrakt, og enhver retsakt på grundlag af hvilken støtte, der ikke er knyttet til et specifikt projekt, kan ydes til en eller flere virksomheder, uden at tidsrummet eller beløbet er nærmere fastsat«. I henhold til artikel 1, litra b), i forordning (EF) nr. 659/1999 forstås endvidere ved »eksisterende støtte«»i) med forbehold af artikel 144 og 172 i akten vedrørende Østrigs, Finlands og Sveriges tiltrædelse, enhver form for støtte, der eksisterede inden traktatens ikrafttræden i den pågældende medlemsstat, dvs. støtteordninger og individuel støtte, som var trådt i kraft før og er blevet fortsat efter traktatens ikrafttræden«.
(93)
Endvidere gælder i henhold til stk. 5 i artikel 172 i traktaten om Østrigs, Finlands og Sveriges tiltrædelse, at »statsstøtte, som medlemsstaterne yder i 1994, men som i strid med EØS-aftalen eller foranstaltninger truffet i medfør heraf enten ikke er meddelt EFTA-Tilsynsmyndigheden eller er meddelt, men ydet inden EFTA-Tilsynsmyndigheden traf afgørelse herom, ikke dermed anses for eksisterende statsstøtte i henhold til EF-traktatens artikel 93, stk. 1[…]«.
(94)
I henhold til artikel 1, litra c), i forordning (EF) nr. 659/1999 forstås ved »ny støtte« enhver støtte, dvs. støtteordninger og individuel støtte, som ikke er eksisterende støtte, herunder ændringer i eksisterende støtte (30).
(95)
Endelig forstås ved »en ændring i eksisterende støtte« i henhold til artikel 4, stk. 1, i Kommissionens forordning (EF) nr. 794/2004 (31)»enhver ændring, der ikke er af rent formel eller administrativ art, der ikke kan påvirke vurderingen af støtteforanstaltningens forenelighed med fællesmarkedet. Imidlertid betragtes en stigning i det oprindelige budget for en eksisterende støtteordning på op til 20 % ikke som en ændring i eksisterende støtte«.
(96)
Det fremgår af ovenstående, at en foranstaltning, der ligger forud for tiltrædelsen og udgør en statsstøtteordning, kan siges at være eksisterende støtte, hvis to betingelser er opfyldt. Den første betingelse er, at ordningen blev sat i kraft, inden EF-traktatens ikrafttræden, og den anden er, at dens indhold ikke er blevet ændret væsentligt siden.
(97)
Kommissionen vil vurdere det finske argument om støttens lovlighed særskilt for de to påståede ordninger.
6.1. DEN PÅSTÅEDE GARANTIORDNING (93-079)
(98)
Kommissionen vil først vurdere, om disse foranstaltninger udgør en støtteordning i medfør af artikel 1, litra b), i forordning (EF) nr. 659/1999.
(99)
Det nationale retsgrundlag for garantiordningen er provinsloven om provinsgarantier til industrien og visse andre erhvervssektorer (ÅFS 1966:14) (32), der blev vedtaget i 1966 og ændret ved ÅFS 1979:84, 1982:37, 1988:53, 1992:9, 1994:29, 1996:56 og 2002:23. Med hensyn til budgettet eller »rammebevillingen« på tidspunktet for Finlands tiltrædelse af EF blev det fastsat i provinsloven af 1966, at »de udestående garanti- eller lånebeløb (33) ikke på noget tidspunkt kan overstige 20 000 000 FIM«. På den anden side fastsætter den pågældende foranstaltning ikke nogen midlertidig begrænsning af deres anvendelse.
(100)
I lyset af ovenstående og bestemmelserne i den nationale lov synes foranstaltningerne umiddelbart at opfylde definitionen af støtteordning, da det ser ud til, at loven tillader, at støtte, der ikke er knyttet til et specifikt projekt, kan ydes til en eller flere virksomheder for et ikke nærmere fastsat tidsrum. Den påståede ordning blev indført den 1. september 1982, dvs. langt før den 1994, og blev meddelt EFTA-Tilsynsmyndigheden. Den første betingelse for den eksisterende støtte synes således at være opfyldt, fordi den oprindelige ordning blev indført, før traktaten trådte i kraft i Finland, og endog før den 1. januar 1994, hvilket vil sige, at stk. 5 i artikel 172 i traktaten om Østrigs, Finlands og Sveriges tiltrædelse ikke finder anvendelse i dette tilfælde
(101)
Kommissionen skal dog også vurdere, om foranstaltningerne har været genstand for væsentlige ændringer siden den 1. januar 1994.
(102)
De regionale myndigheder vedtog mindst tre ændringer af garantiordningen efter den 1. januar 1994 (ved provinslov 1994:29, 1996:56 og 2002:23) og inden ydelsen af den første garanti den 14. august 2003. Disse ændringer indebar en væsentlig forhøjelse af ordningens budget (dvs. en stigning i det samlede garantibeløb, der kunne ydes på ethvert givet tidspunkt). Da den foreliggende sag vedrører ydelse af en lånegaranti, bør det vurderes, om de ændringer vedrørende ordningens budget, der blev indført forud for de pågældende foranstaltninger, kan anses for væsentlige og adskillelige fra den eksisterende ordning.
(103)
Som beskrevet ovenfor udgør budgetforhøjelser på mere end 20 % en ændring af en eksisterende støtteordning, jf. artikel 4 i forordning (EF) nr. 794/2004. I forbindelse med to af ovennævnte ændringer (34) er det oprindelige budget for ordningen blevet forhøjet med henholdsvis 50 % og 150 %. Disse budgetforhøjelser udgør væsentlige ændringer af ordningen, som aldrig blev anmeldt til Kommissionen.
(104)
Virkningen af disse væsentlige ændringer kan ikke anses for adskillelige fra den påståede ordning med det resultat, at ordningen i sin helhed bliver ny støtte. Den oprindelige støtteordning blev jo kun begrænset, for så vidt angår det samlede garantibeløb, der kunne være udestående på ethvert givet tidspunkt. Med denne særlige konstruktion berører en meget væsentlig forhøjelse af budgettet (selv uden andre ændringer af ordningen) selve essensen af de eksisterende regler.
(105)
Kommissionen bemærker endvidere, at det ikke fremgår af de garantidokumenter, som Finland har fremsendt, at retsgrundlaget for disse garantier var den påståede garantiordning.
(106)
Derfor skal de garantier, der er omfattet af denne afgørelse, anses for ny støtte. Da støtten er blevet indført uden Kommissionens forudgående godkendelse, jf. artikel 108 i TEUF, er den ulovlig.
6.2. DEN PÅSTÅEDE AKTIETEGNINGSORDNING (93-079)
(107)
De nationale regler vedrørende den påståede ordning blev anmeldt til EFTA-Tilsynsmyndigheden som aktietegningsordninger. Det fremgår af de dokumenter, der blev fremsendt på dette tidspunkt, at »Ålandsøernes årlige budget« blev anført som nationalt retsgrundlag. Under overskriften »størst mulig støtteintensitet, der (…) kan opnås for et enkelt projekt« har Finland angivet »30 %«. Endvidere har Finland under overskriften »Budget/udgifter« anført budgetterne for årene 1992-1994, men ikke anført noget under overskriften »Samlet budgetoverslag for hele ordningens planlægningsperiode«.
(108)
I løbet af undersøgelsen har Finland forklaret, at det formelle retsgrundlag for den påståede ordning er loven om Ålandsøernes autonomi (1144/1991), der blev vedtaget i 1991. I henhold til afsnit 18(22) har Ålandsøernes lokale myndigheder »generelle beføjelser« til at vedtage forskellige former for foranstaltninger med fokus på at fremme Ålandsøernes økonomi. Disse beføjelser gennemføres (f.eks. ved hjælp af lån, kapitalindsprøjtninger, garantier) ved bestemmelser i lokalregeringens årlige almindelige budget.
(109)
Kommissionen bemærker følgende:
(110)
Selv om Finland kan betegne de lokale myndigheders beføjelser til at gennemføre sådanne kapitalindsprøjtninger (ifølge de generelle beføjelser er de tillagt ved af loven om autonomi) som en »ordning«, skal Kommissionen kontrollere, om bestemmelserne i den nationale lovgivning om fastsættelse af disse beføjelser er i overensstemmelse med definitionen af »ordning« i artikel 1, litra d), i forordning (EF) nr. 659/1999. Det ser i denne forbindelse ud til, at retsgrundlaget (afsnit 18(22) i lov 1144/1991) består af regler, der vedrører fordelingen af beføjelser mellem forskellige myndigheder inden for den finske retsorden, og som ikke opfylder kravene til en støtteordning (der bl.a. er defineret som »… en retsakt, på grundlag af hvilken der uden yderligere gennemførelsesforanstaltninger kan ydes individuel støtte …«). Enhver tildeling af kapital til en individuel modtager ville således først kræve en bevilling i lokalregeringens årlige budget (der vedtages af Ålandsøernes regionale forsamling efter dens skøn) og derefter gennemførelsen af de beslutninger, som er truffet af lokalregeringen. Det ser således ud til, at de kapitalindsprøjtninger, der er bevilget efter disse beføjelser, snarere skal betragtes som en efterfølger for individuelle beslutninger end som en støtteordning.
(111)
Under alle omstændigheder bemærker Kommissionen også, at den påståede ordning kun vedrørte årene 1992-1994, da der ikke var anført andre oplysninger under overskriften »Budget/indtægter«, selv om retsgrundlaget var »Ålandsøernes årlige budget«.
(112)
Endelig bemærker Kommissionen, at Finland har anført, at den maksimale støtteintensitet, der kan »opnås for et enkelt projekt«, er 30 %. Dette kan under alle omstændigheder kun forstås således, at hensigten med kapitalindsprøjtningerne efter den påståede ordning var, at de sammen med betydelige private bidrag (mindst 70 %) skulle anvendes til »projekter« til fremme af målene med den påståede ordning, der var angivet som værende »turisme, industri og F&U«. De kapitaltilførsler, det drejer sig om i denne afgørelse, opfylder ikke den formelle betingelse og kan derfor ikke være omfattet af de nationale retsforskrifter, der blev meddelt EFTA-Tilsynsmyndigheden, uanset om disse foranstaltninger udgjorde en egentlig støtteordning, og, i bekræftende fald, om den gjaldt efter 1994.
(113)
Derfor udgør den statsstøtte, der er ydet ÅI i form af kapitaltilførsler, ny støtte. Da støtten er blevet indført uden Kommissionens forudgående godkendelse, jf. artikel 108 i TEUF, er den ulovlig.
6.3. SUPPLERENDE BEMÆRKNING OM DE SENESTE AFGØRELSER FRA FINLANDS ØVERSTE FORVALTNINGSRET
(114)
Det bør også bemærkes, at to foranstaltninger, som lokalregeringen havde ydet ÅI, for nylig blev kendt ugyldige af en national finsk ret. Foranstaltningerne er i) kapitaltilførsel C-XI, der blev betalt til ÅI i 2007 (se bemærkningen i betragtning 16 ovenfor), og ii) en lånegaranti fra 2006, der aldrig blev gennemført. Ved afgørelse af 6. april 2011 tog den øverste forvaltningsret stilling til, om lokalregeringens beslutninger var truffet i overensstemmelse med de nationale forvaltningsregler. I den forbindelse vurderede retten også, om der var tilstrækkelige indikationer af, at foranstaltningerne udgjorde statsstøtte, hvilket vil sige, at de lokale myndigheder burde have anmeldt dem til Kommissionen, inden de satte dem i kraft. Retten finder, at alle kriterier for, om der er tale om statsstøtte, umiddelbart er opfyldt. Retten analyserede også Finlands krav om, at foranstaltningerne - selv hvis de udgjorde statsstøtte - ville være omfattet af de nationale regler, der gjaldt inden tiltrædelsen, og følgelig kunne betegnes som »eksisterende støtte«. I den forbindelse foretog retten en indgående vurdering af de nationale regler og fandt, at uanset om disse regler svarede til egentlige statsstøtteordninger eller ej, var de lokale myndigheders beslutninger ikke i overensstemmelse med de formelle krav efter de nationale regler, primært af de grunde, som Kommissionen har anført ovenfor. Derfor er den nationale øverste forvaltningsrets konklusioner i overensstemmelse med Kommissionens konklusioner, nemlig at kapitaltilførsel C-XI, som er genstand for denne undersøgelse, indebærer ny statsstøtte. Den øverste forvaltningsret nåede til samme konklusion vedrørende lånegarantien for 2006. Da garantien aldrig blev effektueret, er den ikke blevet vurderet i denne afgørelse.
7. FORENELIGHED
(115)
Finland har generelt gjort gældende, at foranstaltningerne, selv hvis det konstateres, at de udgør ny statsstøtte, alligevel ville være forenelige med det indre marked, fordi formålet med ÅI's aktiviteter, som blev finansieret af støtten, var at fremme udviklingen i området og skabe nye job.
(116)
Selv om statsstøtte i princippet er forbudt, anses den ikke desto mindre for forenelig med det indre marked under de omstændigheder, der er nævnt i artikel 107, stk. 2, i TEUF, og kan betragtes som forenelig, hvis den anvendes til at nå målene i artikel 107, stk. 3. Den eneste grund til forenelighed, der kan komme på tale i dette tilfælde, er artikel 107, stk. 3, litra a), i TEUF, der tillader støtte til fremme af den økonomiske udvikling i områder, hvor levestandarden er usædvanlig lav, eller hvor der hersker en alvorlig underbeskæftigelse, eller artikel 107, stk. 3, litra c), i TEUF, ifølge hvilken statsstøtte kan tillades til fremme af udviklingen af visse erhvervsgrene.
(117)
Ifølge de regionalstøtteregler, der fandt anvendelse på Finland på daværende tidspunkt (kort over regionalstøtteområder for 2000-2006 og 2007-2013), var Mariehamn, hvor iTiden er beliggende, under ingen omstændigheder berettiget til støtte. Dette betyder, at selv om støtten kunne siges at være øremærket til dette projekt, kunne den ikke anses for forenelig. Derudover bemærker Kommissionen, at Finland ikke har godtgjort, at nogen af betingelserne for forenelighed i regionalstøttereglerne (f.eks. vedrørende støttens form, de støtteberettigede omkostninger eller den maksimale støtteintensitet) er opfyldt.
(118)
Støtten kan heller ikke anses for at være forenelig med det indre marked i medfør af nogen af de andre retningslinjer og meddelelser, som Kommissionen har vedtaget med hensyn til anvendelsen af artikel 107, stk. 3, litra c), i TEUF, eller direkte i medfør af denne artikel. De finske myndigheder er ikke fremkommet med noget specifikt argument eller nogen dokumentation, der gør det muligt for Kommissionen at godkende disse foranstaltninger som forenelige efter nogen af bestemmelserne i TEUF.
8. TILBAGEBETALING AF STØTTEN
8.1. FINLANDS ARGUMENTER
(119)
I artikel 14, stk. 1, i forordning (EF) nr. 659/1999, hedder det: »I negative beslutninger om ulovlig støtte bestemmer Kommissionen, at den pågældende medlemsstat skal træffe alle nødvendige foranstaltninger til at kræve støtten tilbagebetalt fra støttemodtageren […]. Kommissionen kræver ikke tilbagebetaling af støtten, hvis det vil være i modstrid med et generelt princip i fællesskabslovgivningen.« Den naturlige følge heraf er derfor, at de foranstaltninger, der udgør ulovlig statsstøtte til ÅI, skal tilbagebetales.
(120)
Finland har dog anført, at Kommissionen burde afholde sig fra at kræve tilbagebetaling i dette tilfælde, fordi Finland havde berettigede forventninger om, at støtten var lovlig i medfør af de påståede førtiltrædelsesordninger, og at tilbagebetaling ville være i modstrid med et EF-retligt princip. Kommissionen bemærker, at Finland formelt kun har anført berettigede forventninger for lokalregeringens vedkommende. Der blev ikke udtrykkeligt anført berettigede forventninger for støttemodtagerens vedkommende.
(121)
Under alle omstændigheder kan Kommissionen ikke acceptere dette argument.
(122)
Med hensyn til kapitaltilførslerne har Kommissionen gjort det klart ovenfor, at uanset hvad ÅI eller nogen anden måtte have haft grund til at tro om lovligheden af den påståede aktietegningsordning i relation til statsstøttereglerne, opfyldte de ikke engang de formelle betingelser i den påståede ordning, sådan som den var blevet anmeldt til EFTA-Tilsynsmyndigheden. Man kan således ikke argumentere for, at ÅI kunne have en berettiget forventning om lovligheden af kapitaltilførslerne, eftersom disse ikke kunne have været omfattet af de nationale regler, med hensyn til hvilke Finland hævder at have haft berettigede forventninger.
(123)
Med hensyn til lånegarantierne har Kommissionen påvist, at garantiordningen var blevet ændret væsentligt, selv inden de garantier, der er omhandlet i denne afgørelse, blev ydet. Disse ændringer, der blev foretaget af de ålandske myndigheder, er ikke blevet anmeldt til Kommissionen. Konsekvensen er, at eventuelle garantier, som er ydet i henhold til de nationale regler, der udgjorde den oprindelige ordning, må betragtes som ny støtte. Det er almindeligt anerkendt, at ingen støttemodtager kan have en berettiget forventning om, at støtte, som skulle have været anmeldt til Kommissionen i henhold til artikel 108 i TEUF, men som ikke er blevet det, er lovlig (35).
(124)
Kort sagt udgør både garantierne og kapitaltilførslerne ny statsstøtte, som skulle have været anmeldt til Kommissionen inden gennemførelsen.
(125)
Det er fast retspraksis (36), at en medlemsstat, hvis myndigheder har ydet støtte i modstrid med procedurereglerne i artikel 108 i TEUF, ikke kan påberåbe sig støttemodtagernes berettigede forventninger som begrundelse for manglende overholdelse af forpligtelsen til at tage de nødvendige skridt til at gennemføre en afgørelse truffet af Kommissionen, som pålægger den at tilbagesøge støtten. Hvis de nationale myndigheder kunne basere sig på deres egen ulovlige adfærd, ville de fuldstændigt tilsidesætte artikel 107 og 108 i TEUF og gøre de afgørelser, som Kommissionen har truffet i henhold til disse bestemmelser, virkningsløse.
(126)
Det samme princip må nødvendigvis gælde, når de nationale myndigheder gør gældende, at de selv havde en berettiget forventning om foranstaltningernes lovlighed, men ikke anmeldte dem til Kommissionen, selv om foranstaltningerne udgjorde ny støtte (37).
(127)
For så vidt ÅI's berettigede forventninger er relevante, bemærker Kommissionen ligeledes, at ifølge fast retspraksis kan de virksomheder, som har fået tildelt statsstøtte, i lyset af den obligatoriske karakter, som Kommissionens kontrol med statsstøtten har i henhold til artikel 108 i TEUF, i princippet ikke have berettigede forventninger om, at støtten er lovlig, medmindre den er ydet i overensstemmelse med proceduren i denne artikel. En påpasselig erhvervsdrivende må nemlig normalt være i stand til at forvisse sig om, at denne procedure er blevet fulgt (38).
(128)
Kommissionen pointerer, at ingen anden virksomhed var bedre i stand til at få indsigt i lokalregeringens handlinger vedrørende de påståede støtteordninger end ÅI, eftersom lokalregeringen er dens hovedaktionær og repræsenteret i ÅI's bestyrelse ved personer, som også er medlemmer af lokalregeringens styrende organer. Som anført ovenfor i forbindelse med kapitaltilførslerne, bekræftes dette argument af, at repræsentanter for ÅI og lokalregeringen regelmæssigt udveksler oplysninger. Selv om de finske myndigheder ikke udtrykkeligt har påberåbt sig en berettiget forventning hos støttemodtageren, mener Kommissionen ikke, at ÅI kan påberåbe sig nogen berettiget forventning i det foreliggende tilfælde.
(129)
Endelig har Kommissionen aldrig givet hverken Finland eller støttemodtageren et præcist løfte om, at de pågældende foranstaltninger ikke ville udgøre statsstøtte eller ville være forenelig støtte, hvilket ville kunne skabe en forventning herom (39).
(130)
Finland har endvidere gjort gældende, at såfremt støtte, som er ydet i form af kapitaltilførsler, skal tilbagebetales, er støtteelementet ikke nødvendigvis hele den kapital, der er stillet til rådighed, men snarere (i analogi med beregningen af støtteelementet i garantier) ÅI's omkostninger ved at skaffe alternativ finansiering på markederne. Finland har i den forbindelse antydet, at omkostningerne ved en sådan alternativ finansiering kunne beregnes under henvisning til det forventede afkast på 7 % af investeringen i kontorejendomme, jf. KPMG-rapporten.
(131)
Kommissionen kan ikke acceptere dette synspunkt.
(132)
Det er sikkert korrekt ud fra en generel betragtning, at statsstøtte i et givet tilfælde udgøres af differencen mellem den fordel (i form af finansiering), som virksomheden faktisk har modtaget fra statsmidler, og det, den ville have kunnet opnå på kapitalmarkederne. »Ved denne tilbagebetaling mister støttemodtageren jo den fordel, der var opnået på markedet i forhold til konkurrenterne, og situationen fra tiden før ydelsen af støtte er genoprettet« (40).
(133)
Enhver, der foretager en investering, hvad enten det er ved at yde lån eller ved at erhverve en kapitalandel i en virksomhed, vil søge at opnå et afkast af sin investering, som står i et rimeligt forhold til risikoen.
(134)
Når støtten ydes i form af en kredit med omkostninger under markedsomkostningerne (hvilket er tilfældet for et garanteret lån, når de samlede finansielle omkostninger er lavere end renten af et lån på markedsvilkår) til en virksomhed, der ikke er udelukket fra lånemarkedet, og som derfor som alternativ til støtten ville have kunnet optage et lån til markedsrente, er det klart, at genopretningsformålet med tilbagebetalingen kan virkeliggøres ved at pålægge virksomheden at betale differencen (med renter), hvorved den igen stilles på lige fod med sine konkurrenter.
(135)
Situation er anderledes, når det drejer sig om investering i egenkapital. I dette tilfælde afhænger afkastet ikke af virksomhedens vilje til at betale (som det er tilfældet med et lån), men er helt og holdent en faktor i den rentabilitet, der er uløseligt forbundet med virksomhedens forretningsmodel. Medmindre en privat investor mener, at virksomheden vil betale ham et passende vederlag for den risiko, han løber, vil han ikke gennemføre investeringen, men anbringe sine penge et andet sted. Kommissionen kan med andre ord ikke acceptere, at selskabet ville have været i stand til at skaffe de samme midler på kapitalmarkedet til forøgelse af sin kapital ved at tilbyde et højere vederlag, fordi dets forventede resultat ikke tillod det at tilbyde en egenkapitalinvestor dette højere vederlag. Den kontrafaktiske situation, dvs. situationen uden støtte, som tilbagebetalingen har til formål at genoprette eller tilvejebringe, er således, at der ikke var blevet investeret nogen kapital overhovedet. Den støtte, der skal tilbagebetales, er derfor kapitaltilførslernes fulde beløb.
(136)
Kommissionen kan derfor ikke acceptere Finlands synspunkt vedrørende støtteelementet i kapitaltilførslerne.
8.2. DEN STØTTE, DER SKAL TILBAGEBETALES
(137)
Den ulovlige og uforenelige støtte, som Kommissionen har konstateret, og som Finland skal tilbagesøge fra ÅI, er derfor som følger:
(138)
Kapitaltilførsler:
a)
Kapitaltilførsel C-IV: 353 199,00 EUR. Støtten blev stillet til rådighed for ÅI den 20. juli 2001.
b)
Kapitaltilførsel C-V: 599 933,78 EUR. Støtten blev stillet til rådighed for ÅI den 15. august 2002.
c)
Kapitaltilførsel C-VI: 799 911,64 EUR. Støtten blev stillet til rådighed for ÅI den 13. marts 2003.
d)
Kapitaltilførsel C-VII: 515 165,97 EUR. Støtten blev stillet til rådighed for ÅI den 6. maj 2004.
e)
Kapitaltilførsel C-VIII: 669 896,95 EUR. Støtten blev stillet til rådighed for ÅI den 30. september 2004.
f)
Kapitaltilførsel C-IX: 199 977,91 EUR. Støtten blev stillet til rådighed for ÅI den 16. juni 2005.
g)
Kapitaltilførsel C-X: 234 961,43 EUR. Støtten blev stillet til rådighed for ÅI den 16. juni 2005.
h)
Kapitaltilførsel C-XI: 1 379 998,95 EUR. Støtten blev stillet til rådighed for ÅI den 15. februar 2007.
(139)
Lånegarantier: støtteelementet for alle garantier beregnes som differencen mellem på den ene side referencesatsen, der anvendes som benchmark for de låneomkostninger, som en virksomhed med en tilsvarende finansiel styrke som ÅI ville have afholdt uden garantien, og på den anden side den rente, der er opnået ved hjælp af statsgarantien, efter fradrag af eventuelle betalte præmier, jf. punkt 4.2 i garantimeddelelsen (som præciseret i betragtning 66-80).
a)
Med hensyn til garanti G-I består støtteelementet af differencen mellem referencesatsen for et lån til en virksomhed i ratingkategorien »svag« (B) og med en normal sikkerhedsstillelse og de samlede finansielle omkostninger ved det lån, der er dækket af garantien (forstået som de præmier, der er betalt for garantien, plus renten på lånet). Støtten blev stillet til rådighed for ÅI den 9. oktober 2003 (som præciseret i betragtning 81 og 82). Fra dette beløb trækkes engangsgarantipræmien på 19 500 EUR (41).
b)
Med hensyn til garanti G-II består støtteelementet af differencen mellem referencesatsen for et lån til en virksomhed i ratingkategorien »svag« (B) og med en normal sikkerhedsstillelse og de samlede finansielle omkostninger ved det lån, der er dækket af garantien (forstået som de præmier, der er betalt for garantien, plus renten på lånet). Støtten blev stillet til rådighed for ÅI den 2. november 2004. Fra dette beløb trækkes engangsgarantipræmien på 2 900 EUR (42).
c)
Med hensyn til garanti G-III består støtteelementet af differencen mellem referencesatsen for et lån til en virksomhed i ratingkategorien »tilfredsstillende« (BB) og med en normal sikkerhedsstillelse og de samlede finansielle omkostninger ved det lån, der er dækket af garantien (forstået som de præmier, der er betalt for garantien, plus renten på lånet). Støtten blev stillet til rådighed for ÅI den 13. december 2005. Fra dette beløb trækkes engangsgarantipræmien på 6 500 EUR (43).
(140)
Det nøjagtige samlede støttebeløb, der skal tilbagebetales, vil blive fastsat af de finske myndigheder i samarbejde med Kommissionen inden for rammerne af tilbagesøgningsproceduren efter den metode, der er beskrevet i betragtning 138-139. Til det støttebeløb, der skal fastsættes, lægges renter fra den dato, hvor støtten blev stillet til rådighed for modtageren, indtil tilbagebetalingsdatoen. Kommissionen opfordrer de finske myndigheder til i overensstemmelse med deres forpligtelse til loyalt samarbejde at samarbejde med den om at beregne det nøjagtige støttebeløb, der skal tilbagebetales -
VEDTAGET DENNE AFGØRELSE:
Artikel 1
Den kapitaltilførsel på 84 094,39 EUR, som Finland ydede Ålands Industrihus Ab den 18. juni 1997, udgør ikke statsstøtte i henhold til artikel 107, stk. 1, i traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde.
Artikel 2
De statsstøtteforanstaltninger, der er omhandlet i afsnit 8.2 i denne afgørelse, og som Finland ulovligt har ydet Ålands Industrihus Ab i modstrid med artikel 108, stk. 3, i traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde, er uforenelige med det indre marked.
Artikel 3
1. Finland tilbagesøger den i artikel 2 omhandlede statsstøtte fra støttemodtageren.
2. De beløb, der skal tilbagesøges, pålægges renter fra det tidspunkt, hvor de blev udbetalt til støttemodtageren, og indtil de faktisk er tilbagebetalt.
3. Beløbet beregnes med renters rente i overensstemmelse med kapitel V i forordning (EF) nr. 794/2004.
4. Finland indstiller alle resterende udbetalinger af den i artikel 2 omhandlede støtte med virkning fra datoen for vedtagelsen af denne afgørelse.
Artikel 4
1. Tilbagesøgningen af den i artikel 2 omhandlede støtte iværksættes omgående og effektivt.
2. Finland efterkommer denne afgørelse senest fire måneder efter meddelelsen deraf.
Artikel 5
1. Inden to måneder efter meddelelsen af denne afgørelse forelægger Finland følgende oplysninger for Kommissionen:
a)
det samlede beløb (hovedstol og renter), der skal tilbagebetales af støttemodtageren
b)
en detaljeret beskrivelse af allerede trufne og planlagte foranstaltninger med henblik på at efterkomme denne afgørelse
c)
dokumenter, der godtgør, at støttemodtageren har fået besked på at tilbagebetale støtten.
2. Finland holder løbende Kommissionen orienteret om de nationale foranstaltninger, der træffes for at efterkomme denne afgørelse, indtil den i artikel 2 omhandlede støtte er tilbagebetalt. Finland meddeler på Kommissionens anmodning straks oplysninger om de foranstaltninger, der allerede er truffet eller er planlagt for at efterkomme denne afgørelse. Finland giver også detaljerede oplysninger om de støttebeløb og renter, som støttemodtageren allerede har tilbagebetalt.
Artikel 6
Denne afgørelse er rettet til Republikken Finland.
Udfærdiget i Bruxelles, den 13. juli 2011.
A BIZOTTSÁG HATÁROZATA
(2011. július 13.)
a Finnország által az Ålands Industrihus Ab számára nyújtott C 6/08 (korábbi NN 69/07) számú állami támogatásról
(az értesítés a C(2011) 4905. számú dokumentummal történt)
(Csak a finn és svéd nyelvű változat hiteles)
(EGT-vonatkozású szöveg)
(2012/252/EU)
AZ EURÓPAI BIZOTTSÁG,
tekintettel az Európai Unió működéséről szóló szerződésre és különösen annak 108. cikke (2) bekezdésének első albekezdésére,
tekintettel az Európai Gazdasági Térségről szóló megállapodásra és különösen annak 62. cikke (1) bekezdésének a) pontjára,
miután az érdekelt feleket a fent említett rendelkezéseknek megfelelően felkérte észrevételeik megtételére (1),
mivel:
1. ELJÁRÁS
(1)
A Bizottság egy 2006. szeptember 5-én benyújtott panaszból értesült az Åland helyi kormánya által az Ålands Industrihus Ab (a továbbiakban: ÅI) ingatlanvállalkozás javára nyújtott többféle intézkedésről. A Bizottság a 2006. október 25-én és 2007. február 14-én kelt levelekben információkat kért a finn hatóságoktól, amelyeket azok a 2007. január 11-i és 2007. április 3-i levelükben adtak meg. A finn hatóságok 2007. május 31-én és 2007. július 12-én további információkat nyújtottak be. A panaszos 2006 novemberében és 2007 májusában nyújtott be további információkat.
(2)
A Bizottság 2008. január 30-i levelében értesítette Finnországot arról a döntéséről, hogy a támogatás tekintetében megindítja az Európai Unió működéséről szóló szerződés (a továbbiakban: EUMSZ) (2) 108. cikkének (2) bekezdése szerinti eljárást (a továbbiakban: az eljárás megindításáról szóló határozat).
(3)
Az eljárás megindításáról szóló bizottsági határozatot közzétették az Európai Unió Hivatalos Lapjában (3). A Bizottság felkérte az érintetteket a támogatással kapcsolatos észrevételeik benyújtására.
(4)
A Bizottsághoz az érdekelt felektől nem érkezett észrevétel.
(5)
Az eljárás megindításáról szóló határozat nyomán Finnország információkat terjesztett be, amelyeket a Bizottságnál 2008. május 6-án, 2010. január 21-én, 2010. február 26-án, 2010. május 21-én, 2010. június 18-án, 2011. április 18-án, 2011. június 27-én és 2011. június 28-én iktattak. A Bizottság szolgálatai, a finn hatóságok és az ÅI képviselőinek találkozójára 2010. június 4-én került sor.
2. A TÁMOGATÁS LEÍRÁSA
2.1. A KEDVEZMÉNYEZETT
(6)
Az ÅI bejegyzett székhelye Mariehamn városa, amely Ålandnak, a Balti-tengerben, Finnország és Svédország szárazföldi része között húzódó, összesen mintegy 28 000 lakost számláló szigetcsoportnak a fővárosa. Åland Finnország tartománya, de nagyfokú autonómiát élvez. Az ÅI többségi tulajdonosa a helyi kormány (84,43 %) és Mariehamn városa (15,01 %). A fennmaradó részvények Åland más helyi hatóságainak tulajdonában vannak (4).
(7)
Az ÅI tevékenységi köre ipari és kereskedelmi célú ingatlanok építése, tulajdonosi kezelése és bérbeadása. Finnország szerint a vállalkozás tevékenységének célja, hogy az Ålandon működő vállalkozások részére épületeket biztosítson, és ezzel hozzájáruljon a változatos és versenyképes gazdasághoz.
(8)
Az ÅI működése egészen 1999-ig visszafogott léptékű volt (5). Mérlegfőösszege igen lassan vagy egyáltalán nem nőtt (6). Ezzel összefüggésben az ÅI igazgatósága - a bővülés érdekében - úgy döntött, hogy új üzleti lehetőségeket kezd felkutatni. Ezzel egy időben a (jórészt kizárólag kisvállalkozásokból álló) helyi üzleti közösség hangot adott technológiai parkra vonatkozó kívánságának; ez alatt irodaépületek olyan csoportosulását értették, ahol a cégek egy fedél alatt működhetnének, elősegítve ezzel az együttműködést, az új ötletek kidolgozását és általánosságban a vállalkozói készség erősítését. Ez lenne később az „iTiden” irodapark (kvarteret iTiden). A projekt megvalósulásának történetét részletesebben a 2.2. pont fejti ki.
2.2. AZ iTiden PROJEKT (7)
(9)
A helyi üzleti közösség és a helyi kormány között a technológiai park megépítésének lehetőségéről folyó tárgyalások már 1999-ben megindultak. Közös tanulmányutakra is sor került, hasonló svédországi létesítményekbe.
(10)
A projekttel 2000-ben egy munkacsoportot bíztak meg, amely 2000 tavaszán javaslatot terjesztett be a helyi kormányhoz és Mariehamn városához. A projektről és a helyi kormány annak megépítésére és finanszírozására vonatkozó terveiről említést tettek a kormány 2000. évi költségvetésében (8), majd e tervek megerősítést nyertek a 2001. évi költségvetésben, amelyben a kormány forrásokat igényelt az infrastrukturális projektek - köztük az ÅI projektjének - esetleges tőkeemelésére is (hasonló igény szerepelt a 2000. évi költségvetésben is) (9).
(11)
Az ÅI 2001. július 12-én tőkeemelés segítségével telket vásárolt Mariehamn „Västra Klinten” kerületében, ahol az iTiden irodaparkot meg kívánta építeni. E vétellel összefüggésben az ÅI egyben gondoskodott az iTiden projekthez szükséges várostervezési módosításról is.
(12)
A helyi kormány 2002. évi költségvetésében bejelentette, hogy az ÅI 2002-ben megkezdi az iTiden projekt építését, és ez minden valószínűséggel tőkeemelést tesz szükségessé (amelyhez a helyi kormány megkérte a szükséges költségvetési előirányzatokat) (10).
(13)
2002 elején kijelölték az iTiden megépítéséért felelős munkacsoportot, továbbá megbíztak egy építészt is. A potenciális bérlőket megkérdezték, érdekelné-e őket az iTidenben való ingatlanbérlés. A tereprendezési munkálatokat 2003 tavaszán elvégezték, és 2003 nyarán megkezdődött az 1. fázis (a projekt a tervek szerint két egymást követő fázisban került megépítésre) építése. Az első bérlők 2004. december 1-jén költöztek be az iTiden 1. fázisa során elkészült részbe.
(14)
Az iTiden 2. fázisának megépítése 2006 őszén kezdődött és 2007-ben fejeződött be.
2.3. AZ ÁLLAMI TÁMOGATÁSI INTÉZKEDÉSEK
(15)
A Bizottság hivatalos vizsgálata a helyi kormány által az ÅI-nak 1997 és 2007 között adott több tőkeinjekcióra (a továbbiakban: tőkeemelés), és bankhitelekhez adott garanciákra (a továbbiakban: hitelgaranciák) terjedt ki. Az intézkedések az alábbi táblázatban láthatók (a tőkeinjekciókat C-I-től C-XI-ig, a garanciákat pedig G-I-től G-III-ig terjedő számozás jelöli).
Intézkedés
Az intézkedés időpontja:
Tőkeemelés
(EUR-ban)
Hitelgaranciák
(EUR-ban)
C-I (11)
1997.6.18.
84 094,39
C-II (11)
2000.6.22.
340 582,27
C-III (11)
2000.10.10.
114 368,37
C-IV
2001.7.20.
353 199,00
C-V
2002.8.15.
599 933,73
C-VI
2003.3.13.
799 911,64
G-I
2003.10.9.
2 600 000,00
C-VII
2004.5.6.
515 165,97
C-VIII
2004.9.30.
669 896,95
G-II
2004.11.2.
1 160 000,00
C-IX
2005.6.16.
199 977,91
C-X
2005.6.16.
234 961,43
G-III
2005.12.13.
2 600 000,00
C-XI
2007.2.15.
1 379 998,95
ÖSSZESEN
5 292 090,61
6 360 000,00
(16)
Az eljárás megindításáról szóló határozat 7. pontjának táblázatában szereplő intézkedésekkel összehasonlítva itt nem szerepel a 2006. október 26-i dátumú 2 587 500 EUR összegű garancia, mivel ez soha nem valósult meg (a finn bíróságok döntése nyomán). Emellett a 2006. június 12-i dátumú, C-XI jelű tőkeemelés az eljárás megindításáról szóló határozatban 2007. február 15-i dátummal szerepel, mivel a vizsgálat során vált egyértelművé, hogy az intézkedést e későbbi időpontban hajtották végre. A helyi kormánynak az erre a tőkeemelésre vonatkozó határozatát nemrégiben (2011. április 6-án) helyezte hatályon kívül Finnország Közigazgatási Legfelsőbb Bírósága (lásd később a (114) preambulumbekezdést). Mindazonáltal, mivel az ÅI részére a tőkét 2007-ben kifizették és az nem került visszafizetésre, a Bizottság álláspontja szerint a nemzeti bíróság döntése nem vonja ki ezt az intézkedést a bizottsági vizsgálat hatóköréből.
(17)
A finn hatóságok szerint valamennyi tőkeemelést az iTiden projekt finanszírozására nyújtottak, az alábbiak kivételével:
C-I) az 1997. június 18-i tőkeinjekció (84 094,39 EUR)
C-II) a 2000. június 22-i tőkeinjekció (340 582,27 EUR)
C-III) a 2000. október 10-i tőkeinjekció (114 368,37 EUR)
C-VIII) a 2004. szeptember 30-i tőkeinjekció (669 896,95 EUR)
C-IX) a 2005. június 16-i tőkeinjekció (199 977,91 EUR)
(18)
Finnország közlése szerint az összes hitelgaranciát az iTiden projekt finanszírozására adták. A hitelgaranciákkal részletesebben az alábbi (66)-(86) preambulumbekezdés foglalkozik.
3. AZ EUMSZ 108. CIKKÉNEK (2) BEKEZDÉSE SZERINTI ELJÁRÁS MEGINDÍTÁSÁNAK INDOKOLÁSA
(19)
A Bizottság az eljárás megindításáról szóló határozatban az alábbi okok miatt megkérdőjelezte, hogy a tőkeemelések és a hitelgaranciák a belső piaccal összeegyeztethetőek voltak-e.
(20)
Az EUMSZ 107. cikke (1) bekezdésének értelmében vett állami támogatás fennállását illetően a Bizottság megjegyezte, hogy az intézkedések állami forrásokat érintettek, mivel azokat a helyi hatóságok nyújtották, illetve hogy szelektív jellegűek voltak, mivel az ÅI-nek szóltak. Azt a kritériumot illetően, hogy az intézkedések a vállalkozásnak olyan előnyt biztosítottak-e, amelyhez rendes piaci feltételek mellett nem jutott volna hozzá - mivel a hosszú távú eredményesség vezérelte magánbefektető nem adta volna meg ugyanezt a támogatást -, a Bizottság kételkedett abban, hogy egy magánbefektető megadta volna azt a tőkét, amelyet a helyi kormány nyújtott, tekintve az ÅI régóta fennálló veszteségességét, vagy legalábbis igen szerény nyereségét. A Bizottság konkrétan a hitelgaranciákkal kapcsolatban kétségbe vonta, hogy az ÅI képes lett volna a piacokon hasonló finanszírozáshoz hozzájutni, és hogy emiatt azok révén az ÅI előnyhöz jutott. A Bizottság egyben úgy ítélte meg, hogy bármely ilyen előny alkalmas lenne a verseny és a Közösségen belüli kereskedelem torzítására.
(21)
Ha az intézkedések állami támogatásnak minősülnek, a Bizottságnak kétségbe vonta, hogy ezek a belső piaccal összeegyeztethetőnek tekinthetőek-e.
(22)
Végezetül a Bizottság megkérdőjelezte Finnország azon állítását, hogy az intézkedéseket - amennyiben azok valóban állami támogatásnak minősülnek - azon támogatási programoknak megfelelően hozták meg, amelyek Finnországnak az EU-hoz való csatlakozása idején érvényesültek, és ennélfogva azok jogszerűek lennének.
4. FINNORSZÁG ÉSZREVÉTELEI
4.1. AZ INTÉZKEDÉSEK NEM MINŐSÜLNEK ÁLLAMI TÁMOGATÁSNAK
(23)
Finnország arra az álláspontra helyezkedett, hogy a helyi kormány a piaci befektető elvének megfelelően járt el, azaz az intézkedéseket a kormánynak a befektetése megtérülésére vonatkozó várakozása vezérelte. Finnország azzal érvelt, hogy a befektetési döntéseket a vállalat új beruházási programja - főként az iTiden projekt - motiválta. Az intézkedések célja ezért nem a múltbeli veszteségek fedezése vagy egy veszteséges vállalkozás támogatása volt. A helyi kormány kézzel fogható értéket kapott az ÅI új részvényeibe való befektetéséért, mivel a vállalat értéke a részvényjegyzéssel arányosan emelkedett. Az ÅI ennélfogva nem jutott olyan előnyhöz, amelyet egy magánbefektetőtől nem kaphatott volna meg.
(24)
Finnország minden lehetséges előnytől függetlenül azt az álláspontot is képviselte, hogy az intézkedések nem minősíthetők állami támogatásnak, mivel nincs konkrét bizonyíték arra, hogy Åland ingatlanpiacára jelentős hatást gyakoroltak volna.
4.2. AMENNYIBEN AZ INTÉZKEDÉS ÁLLAMI TÁMOGATÁS, AZ A LÉTEZŐ TÁMOGATÁSI PROGRAMOK ALAPJÁN JOGSZERŰ
(25)
Mindazonáltal, ha az intézkedésekben állami támogatási elemek lennének fellelhetőek, a támogatást - Finnország szerint - jogszerűnek kell minősíteni. Finnország érvelése szerint a tőkeinjekciók és a garanciák egyaránt olyan létező állami támogatási programok hatálya alá tartoztak, amelyeket Finnország uniós tagságát megelőzően vezettek be.
4.3. HA AZ INTÉZKEDÉS ÁLLAMI TÁMOGATÁSNAK MINŐSÜL, ENNEK ELLENÉRE ÖSSZEEGYEZTETHETŐ A BELSŐ PIACCAL
(26)
Amennyiben az intézkedések jogellenes állami támogatásnak minősülnének, azokat ennek ellenére az EUMSZ 107. cikke (3) bekezdésének c) pontjának értelmében a belső piaccal összeegyeztethetőnek kell minősíteni, mivel céljuk a régió fejlesztése és új munkahelyek teremtése volt, főként a régió - túlzott mértékben a hajóiparra hagyatkozó - gazdaságának változatossá tételéhez való hozzájárulás révén.
4.4. ESETLEGES VISSZAKÖVETELÉS
(27)
Arra az esetre, ha a Bizottság azt állapítaná meg, hogy a támogatás jogellenes és összeegyeztethetetlen támogatást valósít meg, amelyet vissza kell fizetni, Finnország a következő érveket sorakoztatja fel.
(28)
Az EK-Szerződés 93. cikkének alkalmazására vonatkozó részletes szabályok megállapításáról szóló, 1999. március 22-i 659/1999/EK tanácsi rendelet (12) 14. cikke (1) bekezdésének értelmében a Bizottság nem követeli meg a támogatás visszatérítését, amennyiben az ellentétes a közösségi jog valamelyik általános elvével. Itt ez lenne a helyzet, mivel Finnország jogszerűen várhatta el, hogy a fent említett, csatlakozás előtti programokat a múltban és jelenleg is érvényesnek tekintik, és így az e szabályok alapján nyújtott minden támogatás jogszerű lesz.
(29)
Arra az esetre, ha a Bizottság ennek ellenére úgy ítélné meg, hogy a támogatást vissza kell fizetni, Finnország azzal érvel, hogy a tőkeemelések esetében a támogatási elem nem feltétlenül egyezik meg az állami támogatásnak minősülő tranzakciók teljes névértékével. A garanciák tekintetében a visszafizetendő támogatás nem lehet nagyobb, mint a cégnek a garancia következtében juttatott kamatelőny (a garanciával nem biztosított hitelekhez képest). Hasonlóképpen: a tőkeinjekciókat illetően sem lehet nagyobb a támogatás mértéke annál a költségnél, amely az ÅI-nél egyenértékű tőke piacról való beszerzésekor merült volna fel.
5. ÉRTÉKELÉS
5.1. AZ ÁLLAMI TÁMOGATÁSNAK MINŐSÍTÉS
(30)
Az EUMSZ 107. cikkének (1) bekezdése értelmében „a tagállamok által vagy állami forrásból bármilyen formában nyújtott olyan támogatás, amely bizonyos vállalkozásoknak vagy bizonyos áruk termelésének előnyben részesítése által torzítja a versenyt, vagy azzal fenyeget, amennyiben ez érinti a tagállamok közötti kereskedelmet”.
(31)
Ahhoz, hogy az intézkedés állami támogatásnak minősüljön, a következő feltételeknek kell teljesülniük: a) azt egy tagállamnak vagy állami forrásokból kell finanszírozni; b) annak olyan szelektív előnyt kell biztosítania, amely bizonyos vállalkozásokat vagy bizonyos termékek előállítását előnyben részesíti; és c) annak a versenyt torzítania kell vagy a verseny torzításával kell fenyegetnie, és képesnek kell lennie a tagállamok közötti kereskedelem befolyásolására. Mivel ezek együttes feltételek, azoknak egyszerre kell érvényesülniük ahhoz, hogy egy intézkedést állami támogatásnak lehessen minősíteni.
5.1.1. AZ ÁLLAMI FORRÁSOK ÉS A SZELEKTIVITÁS JELENLÉTE
(32)
Az eljárás megindításáról szóló határozatban feltüntetett (és Finnország által nem vitatott) okok miatt ez a két kritérium teljesül. Az intézkedéseket a helyi kormány egyedi döntései révén hozták meg az Åland regionális közgyűlése által elfogadott éves költségvetésében számára előirányozott pénzeszközök felhasználásáról. Az intézkedéseket így egyértelműen az állam finanszírozta és azok kifejezetten az ÅI-nek szóltak.
5.1.2. ELŐNY
(33)
Finnország érvelése szerint az intézkedések nem minősülnek állami támogatásnak, mivel azok nem juttatnak az ÅI-nek olyan előnyt, amelyet az a piacon ne tudott volna elérni akár magánrészvényestől, akár magánhitelezőtől.
(34)
Az állami támogatási jog kialakult elve (amelyet rendszerint a piacgazdasági befektető elvének neveznek), hogy a hatóságok részéről vállalkozások tőkéjébe történő befektetés állami támogatásnak minősül, kivéve, ha egy magánbefektető hasonló körülmények fennállása esetén - különösen a megtérülés kilátásait tekintve - ugyanazt a tőkét biztosította volna (13). Hasonlóképpen: az EK-Szerződés 87. és 88. cikkének a kezességvállalás formájában nyújtott állami támogatásra való alkalmazásáról szóló bizottsági közlemény (14) („a kezességvállalásról szóló közlemény”) 3.1. pontja értelmében a hatóságok által vállalt kezesség állami támogatásnak minősül, kivéve, ha a finanszírozást olyan feltételekkel teszik hozzáférhetővé, amelyek a rendes piacgazdasági feltételek mellett tevékenykedő magánszereplő számára is elfogadhatóak lennének.
(35)
A Bizottság az eljárás megindításáról szóló határozatában kétségbe vonta, hogy a tőkeinjekciók és a garanciák tekintetében teljesült volna a piacgazdasági befektető elve, különösen az ÅI-re vonatkozó két megfigyelés alapján:
a)
Az ÅI hosszan tartó veszteséges vagy csekély mértékben nyereséges működése az intézkedések juttatásának éveiben. Az ÅI 2001 és 2005 között valóban minden évben veszteséges volt. 1998 és 2000 között a nyereség alacsony volt és csökkenő tendenciát mutatott (38 000 EUR-ról 28 000 EUR-ra, majd 9 000 EUR-ra esett vissza). Amikor pedig 2006-ban az ÅI végre eredményt mutatott fel, ez mindössze 557,43 EUR-t tett ki. A 2006-ban készült, 2007-re vonatkozó eredmény-előrejelzés (azaz a legutolsó intézkedések megadására vonatkozó döntés meghozatalakor előre vetített érték) mindössze 5 868,46 EUR volt (15).
b)
Ezen túlmenően a Bizottság úgy látta, hogy az ÅI pénzforgalma nem volt elegendő költségei fedezésére, és ez a helyzet már 2000 óta fennállt, ami ahhoz a feltételezéshez vezetett, hogy az intézkedésekre egyszerűen a készpénzszükséglet fedezéséhez volt szükség (16).
(36)
Finnország ezt az álláspontot elutasította. Érvelése az alábbiakban külön kerül ismertetésre a tőkeemelésre és a hitelgaranciákra vonatkozóan.
5.1.2.1. A tőkeinjekciók
(37)
Finnország mindenekelőtt elutasítja azt az álláspontot, hogy az ÅI-nek likviditási problémái voltak. Valójában a vállalat működése az iTiden projekt előtt korlátozott méretű, működési eredménye és likviditása pedig kielégítő volt és az is maradt a vizsgálattal érintett időszakban. Az intézkedésekre nem a működési költségek fedezése érdekében volt szükség. Az intézkedések szándéka inkább a vállalat bővülésének finanszírozása volt és ennélfogva azokat befektetésnek kell tekinteni. E befektetések feltételeire figyelemmel azok indokoltak voltak a piacgazdasági befektető elve alapján, és ennélfogva nem képeznek állami támogatást.
(38)
Finnország ezzel összefüggésben azzal érvel, hogy a tőkeemelések zömét az iTiden projekt finanszírozására használták fel, miközben a fennmaradó rész az ÅI többi projektjének céljait szolgálta (lásd a fenti (17) preambulumbekezdést).
(39)
A Bizottság az alábbi értékelést fogalmazta meg.
(40)
Kiindulásként a Bizottság hangsúlyozza, hogy egy adott részvényes által valamely cégnek nyújtott tőke lényegét tekintve nincs egy meghatározott célra elkülönítve, hanem a vállalat forgótőkéjének részévé válik. Ezért az a szokás, hogy amennyiben a befektetést általános tőkejuttatás formájában hajtják végre, a befektetés piacgazdasági befektető elvével való összeegyeztethetőségének értékelése a cég egésze eredményességének kilátásai alapján történik. Ez nem zárja ki egy konkrét tervezett befektetés várt megtérülésének értékelését - ha vannak erre vonatkozó adatok -, feltéve természetesen, hogy ezek az információk a befektetési döntés meghozatalakor rendelkezésre álltak.
(41)
Az ÅI általános pénzügyi teljesítményét illetően a Bizottság a vizsgálat során benyújtott bizonyítékok alapján elfogadja, hogy az ÅI működési eredménye rendre fedezte veszteségeit és biztosította likviditását. A rendelkezésre álló bizonyítékok nem teszik lehetővé azon következtetés levonását, hogy a tőkeemeléseket (vagy a garanciák révén kapott hiteleket) az ÅI működési veszteségeinek fedezésére használták fel.
(42)
Mindazonáltal továbbra is igaz, hogy a helyi kormány jelentős többlettőkét bocsátott az ÅI rendelkezésére, amely első látásra nem vagy igen csekély profitot termelt az 1997 és 2006 közötti időszakban. A döntő kérdés ennélfogva az - amint azt maga Finnország is kifejti -, hogy a helyi kormány okkal várhatta-e el a tőke olyan mértékű megtérülését, amely elegendő lett volna ahhoz, hogy egy magánbefektetőt ugyanarra a befektetésre sarkalljon. Ezt az alapján kell értékelni, hogy a tőkeemelések idején milyen információ állt a helyi kormány rendelkezésére.
(43)
Finnország azzal érvelt, hogy a tőkeemelés legnagyobb részét az iTiden projekt 1. és 2. fázisának finanszírozására szánták, míg a tőkeemelés fennmaradó részét különféle más beruházásokra különítették el. Az egyértelműség érdekében az alább ismertetett elemzés először az iTiden projekt finanszírozására felhasznált tőkeemelésekkel foglalkozik.
(44)
Finnország érvelése szerint a C-I, C-II, C-III, C-VIII és C-IX tőkeemelés kivételével valamennyi tőkeemelés célja az iTiden finanszírozása volt, amely vitathatatlanul az ÅI legnagyobb egyszeri projektje volt. Az iTiden projektre szánt legkorábbi tőkeemelésre (C-IV) így 2001-ben került sor.
(45)
A tőkeemelések helyi kormány általi végrehajtásának feltételeire és különösen a döntés idején várt megtérülésre vonatkozóan Finnország az alábbi tájékoztatást adta:
(46)
A helyi kormány a közte és az ÅI képviselői között lezajlott, nem hivatalos találkozókon adott információk alapján döntött az iTidenhez kapcsolódó tőkeemelések végrehajtása mellett. Finnország állítása szerint ezekről a találkozókról jegyzőkönyv nem készült. Finnország ennek ellenére benyújtotta a Bizottsághoz az ezeken a nem hivatalos találkozókon és az ÅI igazgatósági ülésein elhangzott nyilatkozatokat. Ezek az iTiden projekt fő jellemzőinek és az iTiden 1. és 2. fázisára vonatkozó nyereségességi számításoknak a tömör összefoglalását tartalmazták. Ez a bizonyíték lehetővé teszi a Bizottság számára annak ellenőrzését, hogy a helyi kormány milyen megtérülést várt az iTidenhez kapcsolódó tőkeemelés eldöntésekor.
(47)
Az ÅI 2002. január 31-én nem hivatalos találkozót tartott a helyi kormánnyal abból a célból, hogy biztosítsa az iTiden megépítésének 2002. évi (a 2001-ben lezajlott telekvásárlás utáni) megkezdéséhez szükséges jóváhagyást. Az ÅI ezen a találkozón bemutatta nyereségességi számítását, amely abból a feltételezésből indult ki, hogy a projekt az ÅI-nek évi 3 %-os tőkearányos hozamot fog eredményezni.
(48)
2003. március 4-én újabb nem hivatalos találkozóra került sor az ÅI és a helyi kormány között, amelynek célja az ÅI 2003. március 5-i közgyűlésének előkészítése volt. A közgyűlésnek kellett döntenie az iTiden 2002-ben meg nem kezdett 1. fázisának beindításáról. Csatoltak egy frissített nyereségességi számítást is. Az ebben a számításban szereplő becslések szerint az 1. fázis csak 700 EUR többletet hozna, az ÅI részére pedig sajáttőke-hozamot nem eredményezne.
(49)
Az ÅI igazgatósága 2006. január 2-án ült össze megvitatni a 2. fázis építésének megkezdését és az ennek finanszírozását szolgáló tőkeemelési felhívást. Az ülésen bemutatott nyereségességi számítások szerint a projekt nullszaldós lenne 3 %-os tőkearányos jövedelmezőség mellett. Ezt a számítást azonban módosítani kellett annak érdekében, hogy tükrözzék azokat a többletköltségeket, amelyek az épületeknek a bérlők igényeihez való igazítása miatt merültek fel. Így a 2006. január 10-én elkészült, módosított számítás képezte a 2006. június 12-i közgyűlésen elhatározott tőkeemelés alapját (noha a tőkeemelés befizetésére technikai okokból csak 2007. február 15-én került sor [ez a C-XI jelű tőkeemelés]). Ebben a számításban az iTiden 2. fázisára a tőkearányos jövedelmezőséget 1 %-ban állapították meg.
(50)
Finnország benyújtotta ezt a bizonyítékot, és úgy nyilatkozott, hogy ez pontosan tükrözi az akkori megtérülési várakozásokat, amelyek alapján a helyi kormány az iTiden projektre szóló tőkeemelések - azaz az 1. fázisra a C-IV, C-V, C-VI, C-VII és C-X, a 2. fázisra pedig a C-XI jelű tőkeemelés - mellett döntött. Ezek a nyereségességi értékelések az iTidenből származó várható bevételen (azaz a bérleti díjakon) alapulnak. Finnország érvelése szerint a helyi kormány befektetésének megtérülését vizsgálva figyelembe kellene venni a várható tőkenyereséget is, amely az ingatlan értékének idővel történő emelkedéséből származik. Finnország azonban erre vonatkozóan konkrét bizonyítékot nem terjesztett be. Ezek a megfontolások nem képezték a nyereségességi számítások részét, ami arra mutat, hogy azokat a befektetési döntés meghozatalakor nem vették figyelembe. A fenti bizonyítékok alapján a Bizottság megállapítja, hogy magánbefektető ilyen várható megtérülés mellett hasonló befektetést nem hajtott volna végre.
(51)
A bizonyos kockázati elemekkel járó projektbe (mint amilyen a kereskedelmi ingatlanfejlesztés is) pénzt fektető bármely befektető olyan megtérülésre tart igényt, amely megfelelően tükrözi a befektetéssel járó kockázatot. Ezért olyan „kockázati prémiumot” vár el, amely meghaladja az egy másik, kockázatmentes eszközzel ismerten elérhető hozamot („a kockázatmentes kamat”). A kockázatmentes kamat tekintetében általános mérce a rövidebb lejáratú, AAA besorolású államkötvény kamata. Ezen értékelés céljaira a kétéves finn államkötvény kamatát használtuk, mivel ennél rövidebb lejáratú kötvényt a finn állam nem bocsát ki. Ennek megfelelően a kötvény a következő kockázatmentes kamatot nyújtja: 2002-ben 2,7-4,2 %, 2003-ban 2,2-2,7 %, 2006-ban pedig 2,8-3,8 %.
(52)
A Bizottság megállapítja, hogy a helyi kormány által az iTidennel kapcsolatos tőkeemelésekről való döntéskor várható sajáttőke-hozamhoz képest a kormány elérhetett volna ugyanilyen - vagy magasabb - megtérülést, az ingatlanprojektekhez társuló kockázat nélkül. Valójában még a legoptimistább olvasatban is a „kockázati prémium” (azaz a kockázatmentes kamat feletti hozam) legfeljebb 0,3 % lett volna a C-IV és C-V jelű (azaz a 2001-ben és 2002-ben lezajlott) tőkeemelések esetében. Az iTiden 1. fázisa megépítésének megkezdésére vonatkozó 2003. évi döntés eredményeként (és így a 2003. március 4-i nem hivatalos találkozón bemutatott, várható megtérülés alapján, lásd a fenti (48) preambulumbekezdésben) végzett, azaz a C-VI, C-VII és C-X jelű tőkeemelések tekintetében a várható megtérülés nulla volt, ami azt jelenti, hogy a kockázatvállalás nélkül egyértelműen jobb megtérülés lett volna elérhető. A 2. fázis C-XI jelű tőkeemelése vonatkozásában a várható 1 %-os megtérülés szintén lényegesen alatta maradt az akkoriban kockázat nélkül elérhető kamatnak.
(53)
Nyilvánvaló, hogy egyetlen magánbefektető sem lett volna elégedett azzal a negatív vagy marginális kockázati prémiummal, amelyet a helyi kormány kész volt elfogadni a fenti (47)-(49) preambulumbekezdésben említett tőkeemelések tekintetében. Szükség esetén ez a megállapítás az Åland ingatlanpiacán várható megtérülésre vonatkozó empirikus adatokkal is alátámasztható.
(54)
A KPMG 2007. július 10-i - finn hatóságok megbízásából készült és a Bizottsághoz 2007. július 17-én benyújtott - jelentése (17) szerint Åland ingatlanpiacán a magánbefektetők által irodaépület-beruházások esetében várt megtérülés 7 % (ipari ingatlanok esetében pedig 8 %). Noha ez a jelentés később készült, mint ahogy a helyi kormány az e határozatban tárgyalt befektetési döntéseket meghozta, ennek ellenére releváns, mivel a jelentés a múltbeli beruházások megfigyelésén alapul, és semmilyen nyilvánvaló ok nincs annak feltételezésére, hogy az elvárt megtérülés a korábbi években alacsonyabb lett volna. Mindenesetre meggyőzően jelzi, hogy az ÅI által várt megtérülés egy magánbefektető számára nem lett volna elegendő.
(55)
Finnország azzal érvelt, hogy az alacsony vagy nulla várható megtérülés ellenére a befektetés megfelelt a piaci magánbefektető elvének, mivel i. az építés megkezdése előtt az ÅI megkereste a potenciális bérlőket, és bizonyos volt a legalább 80 %-os kihasználtságban, valamint ii. az ÅI (és így elviekben az iTiden projekt) 2004 utáni tényleges pénzügyi teljesítményére és az így felhalmozott potenciális tőkenyereségre figyelemmel a befektetések nyereségesnek bizonyultak.
(56)
E tekintetben - anélkül, hogy szükséges lenne az ÅI későbbi évekbeli pénzügyi teljesítményének érdemi vizsgálata - elegendő azt megismételni, hogy a kérdés nem az, hogy a cég jelenlegi eredményei megfelelőek-e, hanem az, hogy a helyi kormány állami erőforrások ÅI-nek történő rendelkezésére bocsátására (a várható 80 %-os kihasználtságra tekintettel) meghozott döntése idején ismert és feltételezhető információk alapján egy magánbefektető ugyanezt a tőkét a cég rendelkezésére bocsátotta volna-e. A fenti kifejtett okok miatt a Bizottság megállapítja, hogy egy magánbefektető ezt nem tette volna meg.
(57)
Ezért a Bizottság megállapítja, hogy a C-IV, C-V, C-VI, C-VII, C-X és C-XI jelű tőkeemelések az ÅI-nek olyan előnyt nyújtottak, amelyhez piaci feltételek mellett nem juthatott volna hozzá (18).
(58)
A Bizottság most rátér az eljárás megindításáról szóló határozatban szereplő többi tőkeemelés vizsgálatára, amelyeket Finnország szerint nem az iTiden projekt miatt hajtottak végre.
(59)
Az e tőkeinjekció idején hatályos de minimis szabályok értelmében az egy vállalatnak három éven belül nyújtott és 100 000 ECU-t el nem érő támogatások nem minősültek állami támogatásnak (19). Ez a tőkeemelés 84 094,39 EUR összegű volt, azaz jóval a 100 000 ECU de minimis határérték alatt maradt. A 3 éves időtartamon belül az ÅI más intézkedésben nem részesült (20). Ennek alapján az 1997. évi tőkeemelés nyújtásának körülményeire tekintet nélkül, semmi esetre sem képezne állami támogatást.
(60)
Finnország jelezte, hogy ezeknek az intézkedéseknek a célja egy ipari ingatlan Norrbölében történő megépítése, egy Mariehamnban található ingatlan felújítása (C-II), továbbá egy Åland keleti részén fekvő ipari ingatlan megvétele volt (C-III). Így nincs egyértelmű kapcsolat az iTiden projekttel, amely akkoriban még nem öltött egyértelmű formát (erre 2001-ben, a telek megvásárlásakor került sor).
(61)
Noha igaz, hogy az ÅI átfogó eredménye az 1998-2007 közötti időszakban szerény vagy negatív volt, tény, hogy 2000-ben és a két megelőző évben szerény nyereséget produkált, a veszteségek pedig 2001-ben kezdődtek. A vizsgálat igazolta, hogy a vállalat a költségeit fedezte, és a likviditási pozíciója megfelelő volt. Az e két tőkeemelést motiváló befektetések arányosnak tűnnek az ÅI iTiden projekthez kapcsolódó bővülése előtti méretével és „hagyományos” üzleti modelljével. Ezért nincs arra a feltételezésre indító kényszerítő ok, hogy egy magánbefektető nem hajtotta volna végre ugyanazt a tőkeemelést, ezért nincs egyértelmű bizonyíték az ÅI-nek juttatott előnyre.
(62)
Egészen 2000-ig az ÅI üzleti tevékenysége szerény, de kedvező eredményeket hozott (az 1997-2000-es időszakban 9 000-38 000 EUR között). Az ÅI üzleti tevékenysége megfelelt a vállalat akkoriban érvényes terveinek. Ennek megfelelően az ÅI az Åland-szigeteken fekvő raktárak és irodák tulajdonosa és bérbeadója volt. Az ÅI ingatlanportfoliója 2000-ig igen stabil volt, ami megmagyarázza a vállalat állandó pénzügyi teljesítményét. Az ÅI árbevétele 1997-2000 között 95 000-101 000 EUR között mozgott. Ennek megfelelően a viszonylag alacsony árbevétel ellenére az üzleti tevékenységét eredményessé tudta tenni.
(63)
Finnország szerint ezeket a tőkeemeléseket egy ipari ingatlan megvásárlására (C-VIII) és a Mariehamn külterületén lévő Jomala repülőtéren egy hangár építésére (C-IX) használták fel.
(64)
Noha ezeket a befektetéseket az iTiden projekt közvetlenül nem indokolta, ezekre az előzőleg tárgyalt C-II és C-III jelű intézkedéseket befolyásoló körülményektől teljesen eltérő feltételek mellett került sor. A C-VIII jelű tőkeemelést 2004-ben, a C-IX jelűt pedig 2005-ben hajtották végre. Ebben az időpontban az ÅI már 2001 óta veszteségesen működött. Kulcsjelentőségű az is, hogy ezekre a befektetésekre akkor került sor, amikor 2001 óta a helyi kormány már több mint 2,25 millió EUR-t fektetett az ÅI-be, tudva, hogy ezek a befektetések nem fognak olyan megtérülést biztosítani, amely egy piaci befektetőnek megfelelő lenne.
(65)
Az iTiden projekt elégtelen megtérülése nyilvánvalóan kedvezőtlenül hat az ÅI összesített eredményére. A vállalkozás tőkéje valójában nincs valamilyen célra előirányozva, hanem helyettesíthető, és azt a cég átfogó teljesítményéből kell biztosítani. Ezért a helyi kormány számára a C-VIII és C-IX jelű intézkedés meghozatalakor egyértelműnek kellett lennie, hogy az ÅI tőkéjének megemelése belátható időn belül nem fog megfelelő megtérülést biztosítani. Egy piaci befektető akkor lett volna kész e tőkeinjekció végrehajtására, ha a befektetések a cég általános teljesítményére vetítve piaci megtérülést biztosítottak volna számára (azaz olyan hozamot, amely kompenzálta volna a többi tőkeemelés alacsony megtérülését), de itt semmi nem utal arra, hogy ez várható lett volna. Finnország az intézkedésekről nem adott semmiféle olyan konkrét információt, amely ezt a nézetet megváltoztatná. A Bizottság álláspontja ezért az, hogy ilyen körülmények között magánbefektető nem nyújtott volna további tőkét az ÅI-nek. A C-VIII és C-IX jelű tőkeemelés ezért olyan előnyt juttatott az ÅI-nek, amelyet a piacon nem tudott volna elérni.
5.1.2.2. A hitelgaranciák
(66)
A garanciák esetleges államitámogatás-tartalmának értékelésekor a Bizottság a kezességvállalásról szóló közleményben megállapított elveket alkalmazza. A közlemény 3.2. szakasza határozza meg azokat a feltételeket, amelyek rendszerint elegendőek a hatóságok által vállalt kezesség tekintetében az állami támogatás fennállásának kizárásához. Ezek a feltételek azonban nem teljesülnek a G-I, G-II és G-III jelű garancia esetében (elegendő annak megállapítása, hogy ezek a garanciák a mögöttes hitel 100 %-át fedezték, lásd a kezességvállalásról szóló közlemény 3.2. szakaszának c) pontját).
(67)
A Bizottság elsőként megjegyzi, hogy az ÅI pénzügyi helyzete a garancianyújtás idején ahhoz eléggé erős volt, így nem zárható ki az a lehetőség, hogy a cég garanciák nélkül is piaci hitelhez juthatott volna. A cég nem volt a megmentésről és szerkezetátalakításról szóló bizottsági iránymutatás (21) értelmében vett, nehéz helyzetben lévő cég. A rendelkezésre álló bizonyítékok alapján nem lehet megállapítani, hogy az ÅI olyan cég-e, amely állami támogatás nélkül egyáltalán nem lett volna képes a fennmaradásra. A tőkeemelést megelőző években - azaz az iTiden projekt beindítása előtt - az ÅI pénzügyi teljesítménye stabil volt, és üzleti tevékenysége szerény kedvező eredményt mutatott. A hatóságok 2001-ben megkezdett jelentős tőkeinjekciói nem a cég megmentésére, hanem növekedésének finanszírozására szolgáltak. A tőkeemelés formájában megjelenő támogatás nélkül az ÅI nem ment volna csődbe, hanem egy olyan kisebb cég lett volna, amely továbbra is rendelkezik hozzáféréssel a pénzügyi piacokhoz. A Bizottság ezért nem vonhatja le azt a következtetést, hogy az ÅI a garanciák nélkül nem fért volna hozzá a hitelpiacokhoz. A kérdés ez esetben az, hogy a garanciák előnyhöz juttatták-e a céget azáltal, hogy alacsonyabb hitelköltségei merültek fel annál, amelyet a garancia hiányában a piaci feltételek szerint fizetett volna.
(68)
Ezt követően azt a kérdést kell vizsgálni, hogy a garanciák díja megfelelő volt-e ahhoz képest, amelyet magángarancia nyújtásáért számoltak volna fel. Ebben az esetben a Bizottság nem talált olyan magángaranciát, amely lehetővé tenné a közvetlen összehasonlítást. A Bizottság ilyen körülmények között a kezességvállalással biztosított hitel összes pénzügyi költségét, beleértve a hitelre vonatkozó kamatlábat és a kezességvállalás díját hasonlítja össze egy hasonló, nem biztosított hitel piaci díjával (22).
(69)
A/az […] (23) kereskedelmi bank 2003. október 9-én […] fedezete mellett […] EUR összegű hitelt nyújtott az ÅI-nek. A kamatlábat 2007. január 15-ig évi […] %-ban határozták meg. (24)
(70)
Noha ez a hitel időben egybeesett a G-I jelű garanciával, a Bizottság ezt nem tartja megfelelő összehasonlítási alapnak az intézkedés költsége tekintetében. Az ÅI 2000 júniusa és 2003 márciusa között valójában öt tőkeinjekciót kapott, összesen 2 208 595,01 EUR összegben. Az ilyen nagyságrendű állami támogatás nyilvánvalóan befolyásolta a/az […] hitelkihelyezés előtti kockázatértékelését és jobb hitelfeltételeket eredményezett ahhoz képest, amit a cég a piacon a tőkeemelés állami támogatási elemének hiányában elérhetett volna. Ezért a Bizottság nem feltételezheti, hogy a 2003-as (vagy bármely későbbi), garanciával nem biztosított hitel kamatlába megfelelően tükrözné azokat a hitelfeltételeket, amelyeket az ÅI állami támogatás hiányában elérhetett volna, és ezt nem használhatja hiteles és megbízható mércének a helyi kormány garanciái mellett nyújtott hitelekhez.
(71)
A Bizottság megítélése szerint a piaci feltételek szerinti, összehasonlítható hitelekre vonatkozó más megbízható bizonyíték hiányában a referencia-kamatlábról szóló közlemény (25) nyújt a kedvezményezettől független, megfelelő mércét annak megállapítására, hogy a G-I, G-II és G-III jelű garanciákat piaci feltételekkel vállalták-e. A referencia-kamatlábról szóló közlemény egy helyettesítőt határoz meg a piaci kamatláb és a támogatási intézkedések támogatási elemének kiszámításához. A referencia-kamatláb kiszámításának módszere a következő két tényezőn alapul: az alapkamatláb (ebben az esetben az egyéves EURIBOR), amelyhez hozzáadódik a kamatfelár. Az alapkamatlábhoz hozzáadandó kamatfelár két tényezőtől függ: a hitelt felvevő vállalkozás hitelminősítésétől és a hitelért felkínált fedezet mértékétől. A közlemény a hitelminősítés öt kategóriáját (magas [AAA-A], jó [BBB], kielégítő [BB], gyenge [B] és rossz [CCC és az alatti]), és minden kategórián belül három fedezeti szintet (magas, általános és alacsony) különböztet meg.
(72)
Finnország 2010. június 18-án nyújtotta be a Bizottsághoz a/az […] nevű tanácsadó cég jelentését, amelyben minden év decemberére vonatkozóan szerepel az ÅI hitelminősítése. A hitelminősítés visszamenőlegesen készült, a pénzügyi év végén rendelkezésre álló adatok alapján (azaz a 2002 decemberére adott minősítés a vállalat 2002. évi állapotát visszamenőlegesen vizsgálja). A/az […] által készített hitelminősítési jelentés ismerteti a vállalat általános pénzügyi helyzetét és a vállalat fejlődését a következő értékelési területekre kiterjedően: növekedés, jövedelmezőség, pénzforgalom, likviditás, fizetőképesség és kötelezettségek. Az alkalmazott minősítési rendszer öt hitelminősítési kategóriát tartalmaz: kiváló (A + és A), jó (A- és B+), kielégítő (B és B-), megfelelő (C + és C) és gyenge (C- és D), ami közvetlen összehasonlítást tesz lehetővé a referencia-kamatlábról szóló közlemény minősítési rendszerével.
(73)
A/az […] 2002 és 2003 decemberében C+, 2004 decemberében pedig C minősítést adott, ami alapján a vállalat a „megfelelő” kategóriába kerül. Ez a referencia-kamatlábról szóló közlemény értelmében a „gyenge” kategóriának felel meg. Egy gyenge hitelminősítésű vállalat esetében a hitel alapkamatlábához hozzáadódó kamatfelárak - a felajánlott fedezettől függően - a magas fedezettség esetén érvényesülő 220 bázisponttól az alacsony fedezettségre vonatkozó 650 bázispontig terjednek. A/az […] 2005 decemberére az ÅI-nek B- (kielégítő), minősítést adott, ami megfelel a referencia-kamatlábról szóló közlemény értelmében vett „kielégítő” minősítésnek.
(74)
Finnország 2011. június 27-én további információkat nyújtott be a hitelminősítés és a hitelek fedezettsége tekintetében. A hitelminősítést a/az […] készítette, amely az ÅI-nek a garanciával nem fedezett hiteleket, továbbá a két, garanciával biztosított hitelt nyújtotta. A/az […] hitelminősítése a 2000-2003 közötti időszak értékelésére betűrendszert használt, amelyet egyszavas minősítés egészített ki. A minősítés közvetlenül összehasonlítható a referencia-kamatlábról szóló közlemény minősítéséi skálájával. A 2005 utáni időre vonatkozó hitelminősítést a/az […], a/az […] hasonló tanácsadó cég készítette. A/az […] 2003-ra és 2004-re az ÅI-nek B- (kielégítő) és A (kielégítő) minősítést adott, ami megfelel a referencia-kamatlábról szóló közlemény értelmében vett „kielégítő” minősítésnek. Ez azt jelenti, hogy 2003-ra és 2004-re a/az […] egy kategóriával kedvezőbben minősítette az ÅI-t, mint a/az […]. A 2005. évre a […] az ÅI-nek A (kielégítő) minősítést adott, ami a referencia-kamatról szóló közlemény „kielégítő” minősítésének felel meg, így az ÅI-t ugyanabba a kategóriába sorolja, mint a/az […].
(75)
A Bizottság véleménye szerint a/az […] minősítését kell alkalmazni annak értékelésekor, hogy a G-I, G-II és G-III jelű garanciát piaci feltételek mellet vállalták-e. Szem előtt kell tartani, hogy a G-I jelű garancia 2003. októberi vállalása előtt - amikorra az ÅI már öt, összesen 2 208 595,01 EUR összegű tőkeinjekciót kapott - a vállalat 2003-as hitelminősítését már valószínűleg befolyásolta a jelentős mennyiségben juttatott állami támogatás. Ezért a Bizottság a/az […] konzervatívabb értékelésének felhasználását tartja helyesnek. Ennek hatása van a 2004. és 2005. évekre, mivel a/az […] erre a két évre egy kategóriával alacsonyabb minősítést adott az ÅI-nek, mint a/az […]. Megjegyzendő, hogy az ÅI-nek a helyi kormány által garantált hiteleket a/az […] nyújtotta, és ugyanakkor hitelminősítést is készített, ami befolyásolhatta az értékelést. A/az […] a pénzügyi folyamatokon kívül maradt, és így kevésbé valószínű, hogy az általa végzett minősítést közvetlenül befolyásolták volna az állami támogatáshoz kötődő, oda nem illő megfontolások.
(76)
Ezért a Bizottság az referencia-kamatlábról szóló közlemény alkalmazásában a következő hitelminősítéseket alkalmazza az ÅI-re: 2003-2004-re gyenge (B), 2005-re pedig kielégítő (BB).
(77)
A fedezetet illetően az ÅI az iTiden építésének helyéül szolgáló ingatlanon alapított jelzálog formájában fedezetet nyújtott a garanciák névértékére. Finnország nem adta meg a referencia-kamatlábról szóló közlemény 2. lábjegyzete szerinti, a nemteljesítéskori (LGD) veszteséggel kapcsolatos adatokat. Ez az információ segít a fedezettség szintjének és az alapkamathoz hozzáadandó kamatfelár meghatározásában. Ezért a Bizottság információkat kért az alapított jelzálog rangsoráról és az ingatlan értékéről a garancianyújtás idején. Finnország nem rendelkezik olyan értékbecsléssel, amely mutatná az ingatlan garanciaintézkedések idején fennálló értékét. A finn hatóságok érvelése szerint azonban az ingatlan értéke az idők során a projekt előrehaladásával emelkedett. Az ingatlant Finnország szerint 2010-ben […] EUR-ra értékelték.
(78)
A fedezet rangsorát illetően a Bizottság megjegyzi, hogy a G-I és G-II garancia tekintetében a helyi kormány javára szóló jelzálogjog-bejegyzés az ingatlanra bejegyzett minden más jelzálogjogot megelőzött a kielégítési sorrend tekintetében. A Bizottság megjegyzi, hogy a kereskedelmi bankok adtak az ÅI-nek hitelt garancia nélkül is, és elfogadtak fedezetként az ingatlanra a helyi kormány jelzálogjogánál hátrább soroltként alapított (és így kevésbé jó minőségű fedezetet jelentő) jelzálogjogot is. Ezt figyelembe véve, és jobb bizonyíték híján a Bizottság feltételezi, hogy a garanciák fedezettsége a kezességvállalásról szóló közlemény alkalmazásában „általános” szintű volt.
(79)
A fentiek alapján a referencia-kamatlábat a helyi kormány által az ÅI-nek nyújtott minden garancia tekintetében külön értékeljük.
(80)
A Bizottság megjegyzi, hogy az ÅI-nek nyújtott garanciák esetében a prémiumok két részből tevődtek össze: i. egy ismétlődő prémium, amely évente fizetendő és a hiteltőke-tartozás százalékában van kifejezve; valamint ii. egy egyszeri díj, amelyet a hitelösszeg százalékában fejeznek ki, de csak egyszer, a garancia nyújtásakor kell megfizetni. Az alábbi értékelésben a garanciával fedezett hitelek összes pénzügyi költsége csak az évente fizetendő, ismétlődő prémiumot tartalmazza. A kezességvállalásról szóló közlemény 4.2. pontjának megfelelően kezességvállalás esetében a támogatási elem a kezességvállalás piaci ára és a ténylegesen fizetett ár közötti különbségként számítandó. Az ÅI által ténylegesen megfizetett árnak része az évente fizetendő, ismétlődő prémium és a csak egyszer megfizetett egyszeri prémium. Gyakorlati okokból az egyszeri prémiumot később, a visszakövetelésről szóló 8.2. szakasz tárgyalja, mivel az egyszeri díjat egyszerűbb levonni a visszafizetendő támogatás összegéből. Mindenesetre a támogatás fennállására vonatkozó következtetést az sem változtatná meg, ha a garanciával fedezett hitel összes pénzügyi költségéhez az egyszeri prémium is hozzáadásra kerülne. Az egyszeri prémium kizárólag az ÅI-nek juttatott támogatás összegét érinti.
(81)
A G-I jelű garanciát a helyi kormány 2003. október 9-én vállalta a/az […] által az ÅI-nek nyújtott, […] EUR összegű hitel fedezetére (a hitel nyilvántartási száma: […]). A garancia beváltásából eredő követelések fedezetéül az ÅI ingatlanon alapított jelzálogjog fedezetét nyújtotta. A hitel kamatlába 2007. január 15-ig […] %-ban került rögzítésre. (26) A garancia prémiuma a hitelösszeg évi […] %-a volt (27). Így a garanciával fedezett hitelnek a folyósításkori összes pénzügyi költsége évi […] %-ot tett ki, amelyet az alapkamatláb, illetve az ÅI hitelminősítésétől, valamint a hitel fedezettségi szintjétől függő kamatfelár-érték alapján, a garanciára vonatkozóan kiszámított referencia-kamatlábbal kell összehasonlítani. Az alapkamatláb (az egyéves EURIBOR) 2003. október 9-én 2,235 % volt. Akkoriban az ÅI hitelminősítése a referencia-kamatlábról szóló közlemény értelmében véve „gyenge” volt. A fenti megállapításoknak megfelelően a Bizottság feltételezi, hogy a hitel általános fedezettségű volt, ami annyit jelent, hogy az alapkamatot 400 bázisponttal kell megnövelni. Ezért e hitel esetében a referencia-kamatláb 6,235 %, ami meghaladja a G-I jelű garancia évi […] %-os összes pénzügyi költségét.
(82)
Emellett a helyi kormány 2004. szeptember 6-tól […] %-ra csökkentette a G-I jelű garancia díját. Ennek megfelelően a garanciával fedezett hitel összes pénzügyi költsége […] %-ra csökkent, azaz […] bázisponttal a referencia-kamatláb alá süllyedt, ennek megfelelően előnyhöz juttatva az ÅI-t.
(83)
Az ÅI 2004. november 2-án […] EUR hitelt vett fel a/az […] (a hitel nyilvántartási száma: […]). A hitel biztosítéka a helyi kormány által vállalt garancia volt, amelyért az ÅI ingatlanon alapított zálogjog formájában adott biztosítékot. A kamatláb a/az […] bázispontban került meghatározásra, a garancia díja pedig a hitelösszeg évi […] %-a volt, ezzel a garanciával biztosított hitel összes pénzügyi költsége évi […] %-t tett ki (28).
(84)
A G-II jelű garancia tekintetében a referencia-kamatlábat a 2004. november 2-án érvényes egyéves Euribor (2,314 %) alapján kell kiszámítani. Akkoriban az ÅI hitelminősítése a referencia-kamatlábról szóló közlemény értelmében véve „gyenge” volt. Általános fedezettségi szintet feltételezve az e hitelre vonatkozó referencia-kamatláb évi 6,314 %-ot tesz ki, amely magasabb, mint a G-II jelű garancia évi […] %-os összes pénzügyi költsége. A garanciával fedezett új hitel költségeinek a referencia-kamatlábbal való összehasonlítása azt mutatja, hogy a G-II jelű garanciával fedezett hitel összes pénzügyi költsége legalább […] bázisponttal elmaradt a referencia-kamatlábtól, ezzel pénzügyi előnyhöz juttatva az ÅI-t. A Bizottság rendelkezésére álló információk szerint a garanciával fedezett hitel kamatlába a folyósítás óta nem változott.
(85)
A helyi kormány 2005. december 13-án újabb garanciát vállalt az ÅI javára. Ennek a garanciának a célja az volt, hogy fedezetet biztosítson a „referenciahitelre” - azaz az eredetileg garanciával nem fedezett, 2003. október 9-i hitelre -, ezért a hitelszerződés feltételeit módosították. A kamatlábat ekkor évi […] %-ra változtatták. A garancia díját a teljes hitelösszeg […] %-ában határozták meg, ezzel az összes pénzügyi költség évi […] %-ra (29) változott (az ettől az időponttól érvényes feltételek megegyeztek a fentebb ismertetett, a G-I jelű garanciával fedezett hitelre vonatkozó feltételekkel, ideértve a kamatláb időbeli változását is).
(86)
A G-III jelű garancia tekintetében a referencia-kamatlábat a 2005. december 13-án érvényes egyéves Euribor (2,769 %) alapján kell kiszámítani. Akkoriban az ÅI hitelminősítése a referencia-kamatlábról szóló közlemény értelmében véve „kielégítő” volt. Figyelembe véve az általános fedezettségi szintet, az e hitelre vonatkozó referencia-kamatláb évi 4,969 %. Ez magasabb, mint a G-III jelű garancia éves […] %-os összes pénzügyi költsége. A helyi kormány tehát legalább évi […] %-nak megfelelő pénzügyi előnyhöz juttatta az ÅI-t.
5.2. A VERSENY TORZULÁSA ÉS A KERESKEDELEMRE GYAKOROLT HATÁSOK
(87)
A finn hatóságok azt állították, hogy a szóban forgó intézkedések nem befolyásolják a tagállamok közötti kereskedelmet, és ennélfogva nem minősülnek az EUMSZ 107. cikkének (1) bekezdése értelmében vett állami támogatásnak. Érvelésének alátámasztására Finnország érdemben azt hozta fel, hogy az ÅI csupán egy az ingatlanpiacon működő számos cég közül, és nem is a legnagyobb. Így nincs bizonyíték arra, hogy az intézkedések - amennyiben azokat állami támogatásnak minősítik - a versenytársak hátrányára erősítették volna az ÅI helyzetét.
(88)
A Bizottság ezt az érvelést nem tudja elfogadni. Az a tény, hogy az ÅI olyan pénzügyi előnyhöz jutott, amely versenytársai számára nem volt elérhető (és ahogy azt Finnország is megerősítette, Åland ingatlanpiacán több más gazdasági szereplő is jelen van), azt jelenti, hogy az ÅI a versenytársainál előnyösebb pénzügyi feltételekkel volt képes nagyberuházásokra és terjeszkedésre, (akik - ha az ÅI-nek juttatott előny nem állt volna fenn - esetleg hasonló beruházások mellett döntöttek volna). Nem szükséges azt bizonyítani, hogy az intézkedések lehetővé tették az ÅI számára, hogy valamely adott versenytárs piaci részesedését megszerezze.
(89)
Az ÅI-nek nyújtott támogatás szintén képes volt a tagállamok közötti kereskedelem befolyásolására. Igaz, hogy Åland piaca kicsi, csak tengeri vagy légi úton megközelíthető szigetcsoporton helyezkedik el, és a letelepedési jogot illetően - Finnország uniós csatlakozási szerződésének értelmében - sajátos korlátozások hatálya alatt áll. Mindazonáltal továbbra is tény, hogy a külföldi vállalkozások Ålandon történő működése előtt abszolút akadály nem áll, és e vállalkozások helyi ingatlanpiaci befektetéseit természetesen semmi sem korlátozza. A Bizottság megjegyzi továbbá, hogy Finnország nem vitatta az eljárás megindításáról szóló határozat azon állítását, hogy az Ålandon a múltban más tagállambeli vállalkozások is szereztek ingatlantulajdont. Az intézkedésekkel az ÅI-nek juttatott előny ezért legalábbis potenciálisan befolyásolhatja a tagállamok közötti kereskedelmet azzal, hogy indokolatlanul erősíti az ÅI helyzetét a potenciális külföldi versenytársakkal vagy befektetőkkel szemben.
5.3. AZ ÁLLAMI TÁMOGATÁS MINŐSÍTÉSÉRE VONATKOZÓ KÖVETKEZTETÉS
(90)
A fenti okok miatt a Bizottság megállapítja, hogy valamennyi tőkeemelés (a C-I, C-II és C-III jelű kivételével) és hitelre vállalt, G-I, G-II és G-III jelű garancia az EUMSZ 107. cikke értelmében vett állami támogatásnak minősül.
6. A TÁMOGATÁS ÁLLÍTÓLAGOS JOGSZERŰSÉGE
(91)
Finnország úgy érvelt, hogy a tőkeinjekciók és a garanciák - ha állami támogatásnak minősülnek - jogszerűek azon támogatási programok alapján, amelyeket Finnország Unióhoz való csatlakozása előtt vezettek be, és amelyeket az Unióhoz való csatlakozás előtt, 93-074 (tőkeemelések) és 93-079 (garanciák) hivatkozási számmal megfelelően bejelentettek az EFTA Felügyeleti Hatósághoz.
(92)
Ezt az érvet a 659/1999/EK rendelet rendelkezéseivel összefüggésben kell vizsgálni. Az 1. cikk d) pontja értelmében a „ »Támogatási program«: olyan jogi aktus, amely alapján - anélkül, hogy további végrehajtási intézkedésre volna szükség - egyedi támogatásokat lehet megítélni azon vállalkozások számára, amelyeket a jogi aktusban általános vagy elvont módon jelöltek meg, illetve olyan jogi aktus, amelynek alapján a meghatározott projekthez nem kapcsolódó támogatást egy vagy több vállalkozásnak lehet megítélni határozatlan időre és/vagy meghatározatlan összegben”. Továbbá a 659/1999/EK rendelet 1. cikkének b) pontja értelmében: „ »létező támogatás«: i. Ausztria, Finnország és Svédország csatlakozási okmányának 144. és 172. cikke sérelme nélkül, minden támogatás, amely a Szerződésnek az érintett tagállamokban történő hatálybalépését megelőzően már létezett, vagyis az olyan támogatási programok és egyedi támogatások, amelyeket a Szerződés hatálybalépése előtt vezettek be és azt követően is alkalmazhatók”.
(93)
Finnország 1995. január 1-jén csatlakozott az Európai Közösséghez. Ezen túlmenően az Ausztria, Finnország és Svédország csatalakozásáról szóló szerződés 172. cikkének (5) bekezdése szerint „[…] az olyan állami támogatások, amelyeket az új tagállamok az 1994. év során folyósítottak, de amelyeket az EGT-megállapodás, illetve az annak keretében kötött megegyezések ellenére nem jelentettek be az EFTA Felügyeleti Hatóságnak, vagy bejelentettek ugyan, de már az EFTA Felügyeleti Hatóság határozatának meghozatala előtt megadtak, ezen okok miatt az EK-Szerződés 93. cikke (1) bekezdésének alkalmazása szempontjából nem minősülnek létező állami támogatásnak […]”.
(94)
Ezen túlmenően a 659/1999/EK rendelet 1. cikkének c) pontja szerint: „ »új támogatás«: olyan támogatás, azaz támogatási program és egyedi támogatás, amely nem létező támogatás, beleértve a létező támogatások módosítását is” (30).
(95)
Végezetül az EK-Szerződés 93. cikkének alkalmazására vonatkozó részletes szabályok megállapításáról szóló 659/1999/EK tanácsi rendelet végrehajtásáról szóló, 2004. április 21-i 794/2004/EK bizottsági rendelet (31) 4. cikkének (1) bekezdése a létező támogatás módosítását így határozza meg: ez „alatt - a tisztán formai vagy adminisztratív jellegű módosítások kivételével - minden olyan változtatás értendő, amely nem befolyásolhatja a támogatási intézkedésnek a közös piaccal való összeegyeztethetőségének értékelését. A létező támogatási program eredeti költségvetésének legfeljebb 20 %-os emelése azonban nem tekinthető a létező támogatási program módosításának.”
(96)
A fentiekből az következik, hogy a csatlakozás előtti és állami támogatási programot alkotó intézkedésről két feltétel teljesülése esetén mondható el, hogy létező támogatás. Az első, hogy a programot az EK-Szerződés hatálybalépése előtt vezették be, a második pedig, hogy annak lényegét azóta jelentősen nem változtatták meg.
(97)
A Bizottság a két állítólagos program tekintetében külön értékeli a jogszerűségre vonatkozó finn érvelést.
6.1. AZ ÁLLÍTÓLAGOS GARANCIAPROGRAM (93-079)
(98)
A Bizottság elsőként azt értékeli, hogy az intézkedések a 659/1999/EK rendelet 1. cikkének (b) pontja értelmében vett támogatási programot képeznek-e.
(99)
A garanciaprogram nemzeti jogi jogalapja az 1966-ban elfogadott, és az ÅFS 1979:84, 1982:37, 1988:53, 1992:9, 1994:29, 1996:56 és 2002:23 törvényekkel módosított, az ipari és egyes más vállalkozási ágazatoknak szóló tartományi garanciákról szóló tartományi törvény (az ÅFS 1966:14) (32). A költségvetést vagy a pénzügyi keretet illetően a Finnország EK-hoz való csatlakozásakor hatályban lévő, 1966. évi tartományi törvény előírja, hogy „a fennálló garanciák vagy hitelek összege (33) egy időpontban sem haladhatja meg a 20 000 000 FIM-t”. Másfelől a szóban forgó rendelkezés alkalmazásának időbeli hatálya nem korlátozott.
(100)
A fentieket és a nemzeti jogszabály rendelkezéseit figyelembe véve az intézkedések első látásra megfelelnek a támogatási program meghatározásának, mivel a törvény alapján a meghatározott projekthez nem kapcsolódó támogatást egy vagy több vállalkozásnak lehet megítélni határozatlan időre. A szóban forgó állítólagos programot 1982. szeptember 1-jén, azaz jóval 1994. január 1. előtt vezették be, és bejelentették az EFTA Felügyeleti Hatóságnak. Tehát a létező támogatás első feltétele teljesülni látszik, mivel az eredeti programot a Szerződés Finnország tekintetében történő hatálybalépése, illetve még 1994. január 1-je előtt bevezették, ami annyit jelent, hogy ebben az esetben Ausztria, Finnország és Svédország csatlakozási szerződése 172. cikkének (5) bekezdése nem alkalmazandó.
(101)
A Bizottságnak azonban értékelnie kell azt is, hogy az intézkedések 1994. január 1-je óta átestek-e valamely lényeges módosításon.
(102)
A regionális hatóságok 1994. január 1. után, és a 2003. augusztus 14-i első garancia nyújtását megelőzően a garanciaprogram legalább három módosítását fogadtak el (az 1994:29, 1996:56 és 2002:23 tartományi törvénnyel). Ezek a módosítások jelentős emelést írtak elő a program költségvetésében (mégpedig az egyidejűleg vállalható garancia teljes összegének emelését). Mivel ezen ügy tárgya hitelgarancia nyújtása, értékelni kell, hogy a program jegyzőkönyvének költségvetését érintő, a tárgyalt intézkedéseket megelőzően bevezetett módosítások a létező programtól lényegesen különbözőnek és elválaszthatónak tekintendők-e.
(103)
Amint az fentebb kifejtésre került, a 794/2004/EK rendelet 4. cikke szerint a 20 %-ot meghaladó költségvetés-emelések a létező támogatási program módosításának minősülnek. A fent említett módosítások közül kettő (34) az eredeti költségvetést 50 %-kal, illetve 150 %-kal emelte. Ezek a költségvetés-emelések a program olyan módosításait képviselik, amelyeket a Bizottsághoz soha nem jelentettek be.
(104)
E jelentős módosítások hatását nem lehet az állítólagos programtól elválaszthatónak tekinteni, mivel ezeknek az a folyománya, hogy a program teljes egészében új támogatássá válik. Az eredeti támogatási program valójában korlátozott volt az egyidejűleg vállalható garanciák teljes összegét illetően. E konkrét konstrukció esetében a költségvetés igen jelentős emelése (a program egyéb módosítása nélkül is) a meglévő szabályok lényegét érinti.
(105)
A Bizottság ezen túlmenően megjegyzi, hogy a Finnország által benyújtott, garanciára vonatkozó dokumentumokból nem tűnik ki, hogy e garanciák jogalapja az állítólagos garanciaprogram lett volna.
(106)
Következésképpen az e határozatban tárgyalt garanciákat új támogatásnak kell tekinteni. Tekintve, hogy a támogatást a Bizottság előzetes, az EUMSZ 108. cikkében előírt jóváhagyása nélkül valósították meg, az jogellenes.
6.2. AZ ÁLLÍTÓLAGOS RÉSZVÉNYJEGYZÉSI PROGRAM (93-079)
(107)
Az állítólagos programra vonatkozó nemzeti szabályokat részvényjegyzéshez kapcsolódó támogatási intézkedésként jelentették be az EFTA Felügyeleti Hatósághoz. Az akkoriban benyújtott dokumentumokból úgy tűnik, hogy nemzeti jogalapként „Åland éves költségvetése” került megjelölésre. Az „a támogatás egy projektre elérhető legnagyobb megengedett intenzitása” rovatban Finnország 30 %-ot adott meg. Ezen túlmenően a „Költségvetés/kiadások” rovatban Finnország megadta az 1992-1994 évekre szóló költségvetést, de üresen hagyta „A program teljes tervezési időszakára vonatkozó, teljes becsült költségvetés” rovatot.
(108)
A vizsgálat során Finnország kifejtette, hogy az állítólagos program hivatalos jogalapja az Åland autonómiájáról szóló, 1991-ben elfogadott 1144/1991. sz. törvény. A 18. szakasz (22) bekezdése szerint Åland helyi hatóságai általános jogkörrel rendelkeznek az Åland gazdaságának előmozdítását szolgáló intézkedések elfogadására. Ezt a jogkört (pl. hitelek, tőkeinjekciók és garanciák révén) a helyi kormány éves általános költségvetésének rendelkezései révén kell végrehajtani.
(109)
A Bizottság a következőket jegyzi meg:
(110)
Függetlenül attól, hogy Finnország nevezheti programnak a helyhatóságok ilyen tőkeinjekciók (az autonómiáról szóló törvényben adott általános felhatalmazás keretében történő) végrehajtására vonatkozó jogkörét, a Bizottságnak ellenőriznie kell, hogy a nemzeti jogszabály e jogköröket megállapító rendelkezései megfelelnek-e a 659/1999/EK rendelet 1. cikkének d) pontjában a „program”-ra vonatkozó fogalommeghatározásnak. E tekintetben úgy tűnik, hogy a jogalap (a 1144/1991 törvény 18. szakaszának (22) bekezdése) olyan szabályokból tevődik össze, amely a finn jogrendszeren belül a különféle hatóságok közötti hatáskörmegosztást szabályozzák, és nem teljesítik a támogatási programra vonatkozó követelményeket (amely meghatározása szerint többek között „olyan jogi aktus, amely alapján - anélkül, hogy további végrehajtási intézkedésre volna szükség - egyedi támogatásokat lehet megítélni”). Az egyes kedvezményezetteknek nyújtott tőkejuttatáshoz így először a helyi kormány éves költségvetésében előirányzatra van szükség (amelyet Åland regionális közgyűlése szabad belátása szerint szavaz meg), majd pedig végre kell hajtani a helyi kormány határozatait. Úgy tűnik tehát, hogy az e jogkörök alapján megadott tőkeinjekciókat egyedi határozatok sorozatának, semmint támogatási programnak kell tekinteni.
(111)
A Bizottság mindenesetre megjegyzi azt is, hogy az állítólagos program csak az 1992-1994-es időszakra vonatkozott, mivel további információkat a „Költségvetés/kiadások” rovatban nem adtak meg, noha a jogalap „Åland éves költségvetése volt”.
(112)
Végezetül a Bizottság megjegyzi, hogy Finnország jelezte, miszerint az „a támogatás egy projektre elérhető legnagyobb megengedett intenzitása” 30 % lehet. Ez mindenesetre csak úgy értelmezhető, hogy az állítólagos programból érkező tőkeinjekciót jelentős (legalább 70 %-os) magán-hozzájárulásokkal kívánták alkalmazni az állítólagos program célkitűzéseinek előmozdítását szolgáló „projektek” esetében; e célkitűzést „Idegenforgalom, ipar és K + F” elnevezéssel jelölték. Az ebben a határozatban tárgyalt tőkeemelések ennek az alaki feltételnek nem felelnek meg, és ezért nem tartozhatnak az EFTA Felügyeleti Hatósághoz benyújtott nemzeti rendelkezések hatálya alá, függetlenül attól, hogy szabályos támogatási programot alkotnak-e, és amennyiben igen, az 1994. után alkalmazandó volt-e.
(113)
Következésképpen az ÅI-nek tőkeemelés formájában nyújtott állami támogatás új támogatásnak minősül. Mivel a támogatást a Bizottság előzetes, az EUMSZ 108. cikkében előírt jóváhagyása nélkül valósították meg, az jogellenes.
6.3. FINNORSZÁG KÖZIGAZGATÁSI LEGFELSŐBB BÍRÓSÁGÁNAK KÖZELMÚLTBELI HATÁROZATAIRA VONATKOZÓ TOVÁBBI ÉSZREVÉTELEK
(114)
Meg kell jegyezni továbbá, hogy a helyi kormány által az ÅI javára hozott két intézkedést a finn nemzeti bíróság nemrégiben hatályon kívül helyezte. Ezek az intézkedések a következők: i. az ÅI-nek 2007-ben fizetett, C-XI jelű tőkeemelés (lásd a fenti (16) preambulumbekezdést) és ii. egy végre nem hajtott, 2006-os hitelgarancia. A Közigazgatási Legfelsőbb Bíróság 2011. április 6-i határozatával arról döntött, hogy a helyi kormány a határozatait a vonatkozó közigazgatási szabályoknak megfelelően hozta-e meg. A bíróság eközben azonban azt is értékelte, hogy kellően jelezték-e azt, hogy az intézkedések állami támogatásnak minősülnek, aminek következtében a helyhatóságoknak azokat - a hatálybalépés előtt - a Bizottsághoz be kellett volna jelenteniük. A bíróság megállapította, hogy első látásra teljesült az állami támogatás valamennyi kritériuma. A bíróság egyben elemezte Finnország azon állítását is, hogy az intézkedések - amennyiben valóban állami támogatásnak minősülnek - a csatlakozás előtt alkalmazandó nemzeti szabályok hatálya alá tartoznak, és ezért „létező támogatásnak” minősülnek. Ennek során a bíróság mélyrehatóan elemezte a nemzeti szabályokat, és megállapította, hogy attól függetlenül, hogy ezek a szabályok valódi támogatási programot alkottak-e vagy sem, a helyi hatóságok határozatai nem felelnek meg a nemzeti szabályokban támasztott alaki követelményeknek, főként a fentebb a Bizottság által is kifejtett okokból. Ezért a nemzeti Közigazgatási Legfelsőbb Bíróság következtetése egybecseng a Bizottságéval, miszerint a vizsgált C-XI jelű tőkeinjekció új állami támogatást képez. A Legfelsőbb Bíróság ugyanerre a következtetésre jutott a 2006. évi hitelgarancia tekintetében is. Mivel a garancianyújtás sohasem valósult meg, a határozat erre nem tér ki.
7. ÖSSZEEGYEZTETHETŐSÉG
(115)
Finnország általánosságban azzal érvelt, hogy ha az intézkedéseket új állami támogatásnak is minősítik, azok ennek ellenére összeegyeztethetőek a belső piaccal, mivel az ÅI támogatásból finanszírozott tevékenységeinek célja a régió fejlesztése és új munkahelyek teremtése.
(116)
Noha az állami támogatás elvben tiltott, mégis a belső piaccal összeegyeztethetőnek minősül, ha az EUMSZ 107. cikkének (2) bekezdésében említett körülmények teljesülnek, illetőleg összeegyeztethetőnek tekinthető, ha azt a 107. cikk (3) bekezdésében említett célkitűzések elérésére használják. Az összeegyeztethetőség ebben az ügyben számba jöhető egyetlen esete az EUMSZ 107. cikke (3) bekezdésének a) pontja - amely engedélyezi a gazdaságfejlesztési célú támogatást azokon a területeken, ahol rendkívül alacsony az életszínvonal vagy ahol jelentős az munkanélküliség -, illetőleg az EUMSZ 107. cikke (3) bekezdésének c) pontja, amely úgy rendelkezik, hogy állami támogatás engedélyezhető egyes gazdasági területek fejlődésének előmozdítására.
(117)
A Finnországra akkoriba alkalmazandó regionális támogatási szabályok (a 2000-2006-os, illetve a 2007-2013-as regionális támogatási térkép) alapján, Mariehamn városa, ahol az iTiden található, ilyen támogatásra semmi esetre nem volt jogosult. Ennek következtében, még ha elmondható is lenne, hogy a támogatást az említett projektre különítették el, az nem minősülhetne összeegyeztethetőnek. Ezen túlmenően a Bizottság megjegyzi, hogy Finnország nem igazolta, hogy a regionális támogatási szabályok szerinti összeegyeztethetőség bármely (pl. a támogatás formájára, az elszámolható költségekre vagy a támogatás legnagyobb intenzitására vonatkozó) feltétele teljesült volna.
(118)
A támogatás nem tekinthető a belső piaccal összeegyeztethetőnek a Bizottság által az EUMSZ 107. cikke (3) bekezdésének c) pontja alkalmazása tekintetében elfogadott egyéb iránymutatás vagy közlemény értelmében, illetve közvetlenül az említett cikk alapján sem. A finn hatóságok nem szolgáltak olyan konkrét érvvel vagy bizonyítékkal, amely a Bizottság számára lehetővé tenné, hogy az intézkedéseket az EUMSZ bármely rendelkezése alapján jóváhagyja.
8. A TÁMOGATÁS VISSZAKÖVETELÉSE
8.1. FINNORSZÁG ÉRVEI
(119)
A 659/1999/EK rendelet 14. cikkének (1) bekezdése előírja, hogy „Amennyiben a jogellenes támogatások esetén elutasító határozat születik, a Bizottság dönt arról, hogy az érintett tagállam hozza meg a szükséges intézkedéseket a támogatásnak a kedvezményezettől történő visszavételére […]”. A Bizottság nem követeli meg a támogatás visszafizetését, amennyiben az ellentétes a közösségi jog valamelyik általános elvével. Ebből tehát természetesen következik, hogy az ÅI javára szóló, jogellenes állami támogatásnak minősülő intézkedéseket vissza kell fizetni.
(120)
Finnország azonban azzal érvelt, hogy a Bizottságnak ebben az ügyben mellőznie kellene a visszafizetés elrendelésétől, mivel Finnország jogosan várhatta el, hogy a támogatás az állítólagos, csatlakozás előtti programok alapján jogszerűnek minősül, és hogy a visszakövetelés a közösségi jog elvébe ütközne. A Bizottság megjegyzi, hogy Finnország alakszerűen csak a helyi kormányt illetően hivatkozott a jogos elvárások kitételre. A kedvezményezettek jogos elvárásaira vonatkozó érv kifejezetten nem hangzott el.
(121)
A Bizottság a fenti érvelést semmi esetre sem tudja elfogadni.
(122)
A tőkeemeléseket illetően a Bizottság a fentiekben bizonyította, hogy - függetlenül attól, hogy az ÅI vagy bárki más ésszerűen feltételezhette az állítólagos részvényjegyzési program állami támogatási szabályok szerinti jogszerűségét -, azok még az állítólagos program alaki szabályainak sem feleltek meg az EFTA Felügyeleti Hatóságnak bejelentett formában. Tehát nem lehet azzal érvelni, hogy az ÅI-nek jogos elvárásai lehettek a tőkeemelések jogszerűségét illetően, mivel ezek nem tartozhattak azon nemzeti szabályok körébe, amelyekkel kapcsolatban Finnország a jogos elvárások meglétét állította.
(123)
A hitelgaranciákat illetően a Bizottság bizonyította, hogy a garanciaprogram még azt megelőzően lényeges módosításon esett át, hogy az e határozat tárgyát képező garanciák nyújtására sor került volna. Ezeket az ålandi hatóságok által végrehajtott módosításokat a Bizottságnak nem jelentették be. Ennek következtében az eredeti programot létrehozó nemzeti szabályok alapján vállalt minden garanciát új támogatásnak kell tekinteni. Kialakult nézet, hogy egy kedvezményezettnek sem lehet jogos elvárása egy olyan támogatás jogszerűségével kapcsolatban, amelyet az EUMSZ 108. cikke értelmében a Bizottságnak be kellett volna jelenteni, de erre nem került sor (35).
(124)
Összefoglalva, a garanciák és a tőkeemelések egyaránt olyan új állami támogatásnak minősülnek, amelyet a végrehajtás előtt a Bizottságnak be kellett volna jelenteni.
(125)
Kialakult ítélkezési gyakorlat (36), hogy az a tagállam, amelynek hatóságai az EUMSZ 108. cikkének eljárási szabályaiba ütközően nyújtottak támogatást, nem hivatkozhat a támogatás kedvezményezettjének jogos elvárásaira annak indokolására, hogy miért nem tett eleget a Bizottság támogatás visszafizetésére vonatkozó határozatának végrehajtásához szükséges lépések megtételére vonatkozó kötelezettségének. Ha a nemzeti hatóságok hivatkozhatnának saját jogszerűtlen magatartásukra, teljesen értelmetlenné tennék az EUMSZ 107. és 108. cikkét, és érvénytelenné tennék a Bizottság e rendelkezések értelmében hozott határozatait.
(126)
Szükségszerűen ugyanennek az elvnek kell érvényesülnie akkor is, amikor a nemzeti hatóságok azzal érvelnek, hogy jogos elvárásaik voltak az intézkedések jogszerűségével kapcsolatban, de nem jelentették be azokat a Bizottságnak, noha az intézkedések új támogatásnak minősültek (37).
(127)
Hasonlóképpen - amennyiben az ÅI jogos elvárásai relevánsak - a Bizottság megjegyzi, hogy a kialakult ítélkezési gyakorlat szerint, illetve az állami támogatások Bizottság általi felülvizsgálatának az EUMSZ 108. cikke értelmében fennálló kötelező jellegére tekintettel, azon vállalkozások, amelyek támogatásban részesültek, nem fűzhetnek jogos elvárásokat ahhoz, hogy a támogatásnyújtás jogszerűen történik, kivéve, ha azt az említett cikkben foglalt eljárásnak megfelelően nyújtották. A gondos üzletembernek rendszerint képesnek kell lennie annak meghatározására, hogy az említett eljárást betartották-e (38).
(128)
A Bizottság rámutat, hogy az ÅI-nél egyetlen cég sem volt jobb helyzetben arra, hogy betekintsen a helyi kormány állítólagos támogatási programokkal kapcsolatos lépéseibe, mivel a kormány a cég többségi részvényese, és az ÅI igazgatóságában olyan magánszemélyek képviselik, akik egyben a helyi kormány vezető testületeinek is tagjai. Ezt az érvet megerősíti az a tény, amely fentebb a tőkeemelésekkel kapcsolatban igazolást nyert, hogy az ÅI és a helyi kormány között rendszeres információcsere áll fenn. Ezért - noha a finn hatóságok kifejezetten nem érveltek a támogatás kedvezményezettjének jogos elvárásaival - a Bizottságnak meggyőződése, hogy az ÅI ebben az ügyben jogos elvárásokra nem hivatkozhat.
(129)
Végezetül a Bizottság sohasem adott olyan konkrét megerősítést sem Finnországnak, sem a támogatás kedvezményezettjének azzal kapcsolatban, hogy a szóban forgó intézkedések ne képeznének állami támogatást, illetve jogszerű állami támogatások lennének, amely ilyen elvárásokra adhatna alapot (39).
(130)
Finnország továbbá azzal érvelt, hogy a tőkeemeléseken keresztül nyújtott állami támogatás visszakövetelése esetén a támogatási elem nem szükségszerűen a teljes tőkejuttatás, hanem (a garanciák támogatási eleme kiszámításának analógiájára) az ÅI-nél a megfelelő helyettesítő befektetés piacon való megszerzésével kapcsolatban felmerülő költség. Finnország e tekintetben azt javasolta, hogy az ilyen helyettesítő finanszírozás költségét a KPMG jelentésében az irodahelyiségek tekintetében megállapított, 7 %-os elvárt megtérülésre hivatkozással lehetne megállapítani.
(131)
A Bizottság ezt az álláspontot nem tudja elfogadni.
(132)
Mindenképpen helytálló általános tételként, hogy egy adott ügyben az állami támogatást a cég által az állami forrásokból (finanszírozás formájában) már ténylegesen megkapott előny és a tőkepiacon számára elérhető összeg különbsége adja. Ezért „a támogatás visszafizetésével a kedvezményezett elveszíti azokat az előnyöket, amelyeket a piaci versenytársaival szemben élvezett, és visszaáll a támogatás kifizetését megelőző helyzet” (40).
(133)
A befektető - akár hitelnyújtásról vagy vállalkozásban történő részesedésszerzésről van szó - befektetésére a kockázatokkal arányban álló megtérülés elérésére fog törekedni.
(134)
Amennyiben a támogatást a piaci költségek alatti költségű hitel formájában nyújtják (ami a garanciával fedezett hitelek esetében áll fenn, amelyeknél az összes pénzügyi költség kevesebb, mint a piaci hitelekre felszámított kamat) egy olyan cégnek, amely a hitelpiacról nem szorult ki, és ezért a támogatás helyett képes lett volna piaci kamatozású hitel felvételére, egyértelmű, hogy a visszakövetelés konkrét helyreállító célja azzal érhető el, hogy a céggel vissza kell fizettetni a különbözetet (kamatokkal), ezzel visszaállítva a versenytársaival azonos helyzetét.
(135)
Más a helyzet a tőkebefektetések esetében. A megtérülés itt nem a cég fizetési hajlandóságán múlik (mint egy hitelnél), hanem teljes egészében a cég üzleti modelljével járó jövedelmezőség függvénye. Ha a magánbefektető nincs meggyőződve arról, hogy az üzlet megfelelően díjazza a felvállalt kockázatokat, nem fektet be, hanem pénzét inkább másra fordítja. Másként megfogalmazva, a Bizottság nem tudja elfogadni, hogy a vállalat tőkeemelése érdekében ugyanahhoz az összeghez hozzá tudott volna jutni a tőkepiacról magasabb hozamot kínálva, mivel várható teljesítménye nem tette lehetővé, hogy a tőkebefektetők számára ilyen magasabb hozamot ajánljon fel. A visszaköveteléssel visszaállítandó vagy megvalósítandó alternatív forgatókönyv - azaz a támogatás nélküli helyzet -, tehát az feltételezi, mintha a tőkebefektetésre egyáltalán nem került volna sor. A visszafizetendő támogatás így a tőkeemelések teljes összege.
(136)
A Bizottság tehát nem tudja elfogadni Finnország álláspontját a tőkeemelés támogatási elemét illetően.
8.2. A VISSZAKÖVETELENDŐ TÁMOGATÁS
(137)
Ezért a Bizottság által jogellenesnek és összeegyeztethetetlennek talált és Finnország által az ÅI-től visszakövetelendő támogatás a következő:
(138)
Tőkeemelések:
a)
C-IV jelű tőkeemelés: 353 199,00 EUR. Ezt a támogatást 2001. július 20-án bocsátották az ÅI rendelkezésére.
b)
C-V jelű tőkeemelés: 599 933,78 EUR. Ezt a támogatást 2002. augusztus 15-én bocsátották az ÅI rendelkezésére.
c)
C-VI jelű tőkeemelés: 799 911,64 EUR. Ezt a támogatást 2003. március 13-án bocsátották az ÅI rendelkezésére.
d)
C-VII jelű tőkeemelés: 515 165,97 EUR. Ezt a támogatást 2004. május 6-án bocsátották az ÅI rendelkezésére.
e)
C-VIII jelű tőkeemelés: 669 896,95 EUR. Ezt a támogatást 2004. szeptember 30-án bocsátották az ÅI rendelkezésére.
f)
C-IX jelű tőkeemelés: 199 977,91 EUR. Ezt a támogatást 2005. június 16-án bocsátották az ÅI rendelkezésére.
g)
C-X jelű tőkeemelés: 234 961,43 EUR. Ezt a támogatást 2005. június 16-án bocsátották az ÅI rendelkezésére.
h)
C-XI jelű tőkeemelés: 1 379 998,95 EUR. Ezt a támogatást 2007. február 15-én bocsátották az ÅI rendelkezésére.
(139)
Hitelgaranciák: Az összes garancia támogatási elemét egyfelől az ÅI-hez hasonló pénzügyi erejű vállalat kezességvállalás nélküli hitelköltségeire mérceként alkalmazott referencia-kamatláb, illetve az állami kezességvállalással az összes megfizetett prémium figyelembevétel kapott kamatláb különbségeként kell számítani, a kezességvállalásról szóló közlemény 4.2. szakasza szerint (a (66)-(80) preambulumbekezdésben részletesen kifejtettek szerint).
a)
A G-I jelű garanciát illetően a támogatási elem a „gyenge (B)” hitelminősítési kategóriába tartozó cégre vonatkozó, általános fedezettség melletti referencia-kamatlábnak és a garanciával fedezett hitel összes pénzügyi költségének különbsége (amely alatt a garanciáért fizetett díjak és a hitelkamat együttesen értendő). Ezt a támogatást 2003. október 9-én bocsátották az ÅI rendelkezésére (a (81) és (82) preambulumbekezdésben kifejtettek szerint). Ebből az összegből le kell vonni a 19 500 EUR egyszeri garanciadíjat (41).
b)
A G-II jelű garanciát illetően a támogatási elem a „gyenge (B)” hitelminősítési kategóriába tartozó cégre vonatkozó, általános fedezettség melletti referencia-kamatlábnak és a garanciával fedezett hitel összes pénzügyi költségének különbsége (amely alatt a garanciáért fizetett díjak és a hitelkamat együttesen értendő). Ezt a támogatást 2004. november 2-án bocsátották az ÅI rendelkezésére. Ebből az összegből le kell vonni a 2 900 EUR egyszeri garanciadíjat (42).
c)
A G-III jelű garanciát illetően a támogatási elem a „kielégítő (BB)” hitelminősítési kategóriába tartozó cégre vonatkozó, általános fedezettség melletti referencia-kamatlábnak és a garanciával fedezett hitel összes pénzügyi költségének különbsége (amely alatt a garanciáért fizetett díjak és a hitelkamat együttesen értendő). Ezt a támogatást 2005. december 13-án bocsátották az ÅI rendelkezésére. Ebből az összegből le kell vonni a 6 500 EUR egyszeri garanciadíjat (43).
(140)
A pontos teljes visszafizetendő összeget a behajtási eljárás keretében, a fenti (138) és (139) preambulumbekezdésben ismertetett módszer szerint a finn hatóságok fogják meghatározni a Bizottsággal együttműködésben. A meghatározandó támogatási összeget kamat terheli attól a naptól kezdődően, amikor a támogatást a kedvezményezett rendelkezésére bocsátották, a visszafizetés napjáig. A Bizottság felkéri a finn hatóságokat, hogy a jóhiszemű együttműködés kötelezettségével összhangban működjenek együtt a Bizottsággal a visszafizetendő támogatás pontos összegének meghatározásában,
ELFOGADTA EZT A HATÁROZATOT:
1. cikk
A Finnország által az Ålands Industrihus AB javára 1997. június 18-án nyújtott 84 094,39 EUR összegű tőkeemelés az Európai Unió működéséről szóló szerződés 107. cikkének (1) bekezdése értelmében nem minősül állami támogatásnak.
2. cikk
A Finnország által jogellenesen, az Európai Unió működéséről szóló szerződés 108. cikke (3) bekezdésének megsértésével az Ålands Industrihus AB javára nyújtott, e határozat 8.2. szakaszában felsorolt állami támogatási intézkedések a belső piaccal összeegyeztethetetlenek.
3. cikk
(1) Finnország visszaköveteli a kedvezményezettől a 2. cikkben említett állami támogatást.
(2) A visszafizetendő összegek tartalmazzák azt a kamatot, amely az összegeknek a kedvezményezett rendelkezésére bocsátásától a tényleges visszafizetésig tartó időszak után jár.
(3) A kamatokat a 794/2004/EK rendelet V. fejezete szerinti konszolidált alapon kell kiszámítani.
(4) Finnország e határozat elfogadásának napjától megszünteti a 2. cikkben említett támogatás valamennyi függőben lévő kifizetését.
4. cikk
(1) A 2. cikkben említett támogatást azonnal és ténylegesen vissza kell fizetni.
(2) Finnország biztosítja, hogy e határozatot az arról szóló értesítéstől számított négy hónapon belül végrehajtsák.
5. cikk
(1) Az e határozatról szóló értesítéstől számított két hónapon belül Finnország benyújtja a Bizottságnak a következő információkat:
a)
a kedvezményezett által visszafizetendő teljes összeg (tőkeösszeg és visszakövetelési kamat);
b)
az e határozatnak való megfelelés érdekében már meghozott és tervezett intézkedések részletes bemutatása;
c)
azt igazoló dokumentumok, hogy a kedvezményezettet felszólították a támogatás visszafizetésére.
(2) Amíg a 2. cikkben említett támogatást teljes egészében vissza nem fizetik, Finnország folyamatosan tájékoztatja a Bizottságot az e határozat végrehajtásának érdekében meghozott nemzeti intézkedések előrehaladásáról. A Bizottság egyszerű kérésére Finnország azonnal tájékoztatást ad az e határozatnak való megfelelés érdekében már meghozott és tervezett intézkedésekről. Ugyancsak részletes tájékoztatást nyújt a kedvezményezett által már visszafizetett támogatásokról és visszakövetelési kamatokról.
6. cikk
E határozat címzettje a Finn Köztársaság.
Kelt Brüsszelben, 2011. július 13-án.