SMĚRNICE RADY 2014/48/EU
ze dne 24. března 2014,
kterou se mění směrnice 2003/48/ES o zdanění příjmů z úspor v podobě úrokových plateb
RADA EVROPSKÉ UNIE,
s ohledem na Smlouvu o fungování Evropské unie, a zejména na článek 115 této smlouvy,
s ohledem na návrh Evropské komise,
s ohledem na stanovisko Evropského parlamentu (1),
s ohledem na stanovisko Evropského hospodářského a sociálního výboru (2),
vzhledem k těmto důvodům:
(1)
Směrnice Rady 2003/48/ES (3) se v členských státech uplatňuje od 1. července 2005 a během prvních třech let používání se v rámci omezení daných její oblastí působnosti ukázala jako účinná. Z první zprávy Komise ze dne 15. září 2008 o jejím uplatňování však vyplývá, že plně neuspokojuje ambice vyjádřené v závěrech přijatých Radou jednomyslně na jejím zasedání ve dnech : 26. a 27. listopadu 2000. Konkrétně se směrnice nevztahuje na určité finanční nástroje, které jsou rovnocenné cenným papírům nesoucím úroky, a určité nepřímé prostředky pro držení cenných papírů nesoucích úroky.
(2)
Aby se lépe dosáhlo cíle směrnice 2003/48/ES, je nutno v prvé řadě zlepšit kvalitu informací používaných ke zjištění totožnosti a bydliště skutečných vlastníků. Platební zprostředkovatel by měl v této souvislosti použít jak datum a místo narození, tak případně daňové identifikační číslo nebo jeho ekvivalent přidělený členskými státy. Směrnice 2003/48/ES neukládá členským státům povinnost zavést daňová identifikační čísla. V této souvislosti by rovněž měly být zlepšeny informace týkající se společných účtů a jiné případy sdíleného skutečného vlastnictví.
(3)
Směrnice 2003/48/ES se vztahuje pouze na úrokové platby provedené přímo ve prospěch fyzických osob s bydlištěm v Unii. Tyto fyzické osoby tudíž mohou obcházet směrnici 2003/48/ES tím, že použijí nastrčenou právnickou osobu nebo právní uspořádání, a to zejména takové, které jsou usazeny v jurisdikci, kde zdanění příjmů vyplácených tomuto subjektu či uspořádání není zajištěno. S ohledem na opatření proti praní peněz stanovené ve směrnici Evropského parlamentu a Rady 2005/60/ES (4) je proto vhodné požadovat, aby platební zprostředkovatelé uplatňovali „transparentní přístup“ (tzv. look-through approach) u plateb vyplácených určitým subjektům nebo právním uspořádáním usazeným nebo majícím místo skutečného vedení v některých zemích nebo na některých územích, kde se směrnice 2003/48/ES nebo opatření za stejným nebo rovnocenným účelem neuplatňují. Platební zprostředkovatelé by měli používat informace, které mají k dispozici o skutečném vlastníkovi (skutečných vlastnících) takových subjektů či právních uspořádání, aby se zajistilo, že se uplatní směrnice 2003/48/ES, jestliže takto identifikovaným skutečným vlastníkem je fyzická osoba s bydlištěm v jiném členském státě než v tom, ve kterém je usazen platební zprostředkovatel. Za účelem omezení administrativní zátěže platebních zprostředkovatelů by měl být vypracován orientační seznam subjektů a právních uspořádání ve třetích zemích a jurisdikcích, jichž se toto opatření týká.
(4)
Rovněž by se nemělo připustit obcházení směrnice 2003/48/ES cestou umělého vytváření kanálů pro výplaty úroků prostřednictvím hospodářského subjektu usazeného mimo Unii. Je proto potřeba konkrétně stanovit povinnosti hospodářských subjektů v případě, kdy jsou si tyto hospodářské subjekty vědomy toho, že úroková platba vyplacená subjektu, který je usazen mimo územní působnost směrnice 2003/48/ES, je provedena ve prospěch fyzické osoby, o níž je jim známo, že má bydliště v jiném členském státě, a již lze považovat za jejich zákazníka. Za těchto okolností by jednání těchto hospodářských subjektů mělo být považováno za jednání platebních zprostředkovatelů. To by zejména napomohlo předcházet možnému zneužívání mezinárodní sítě finančních institucí, a to poboček, dceřiných společností a přidružených nebo holdingových společností k obcházení směrnice 2003/48/ES.
(5)
S ohledem na zkušenosti se zvyšuje potřeba vyjasnění povinnosti jednat jako platební zprostředkovatel v okamžiku přijetí úrokové platby. Zejména je nutno jasně určit zprostředkovatelské struktury, které této povinnosti podléhají. Subjekty a právní uspořádání nepodléhající účinnému zdanění by měly v okamžiku přijetí jakékoliv úrokové platby od jakéhokoliv hospodářského subjektu v předcházející části řetězce uplatňovat ustanovení směrnice 2003/48/ES. Orientační seznam takových subjektů a právních uspořádání v každém členském státě usnadní provádění nových ustanovení.
(6)
Z první zprávy o uplatňování směrnice 2003/48/ES vyplývá, že je možné ji obcházet s využitím finančních nástrojů, které jsou s ohledem na úroveň rizika, pružnost a dohodnutou návratnost rovnocenné pohledávkám. Proto je nutno zajistit, aby se uvedená směrnice nevztahovala pouze na úroky, ale také na jiné v podstatě rovnocenné příjmy.
(7)
Podobně by do oblasti působnosti směrnice 2003/48/ES měly být zahrnuty některé smlouvy o životním pojištění, které obsahují záruky návratnosti příjmů nebo jejichž plnění z více než 40 % závisí na příjmech z pohledávek nebo na rovnocenných příjmech, na které se vztahuje uvedená směrnice.
(8)
Pokud jde o investiční fondy usazené v Unii, směrnice 2003/48/ES se v současnosti vztahuje pouze na příjmy získané prostřednictvím subjektů kolektivního investování do převoditelných cenných papírů (SKIPCP) povolených v souladu se směrnicí Evropského parlamentu a Rady 2009/65/ES (5), která mimo jiné zrušila a nahradila směrnici Rady 85/611/EHS (6). Rovnocenné příjmy ze subjektů nepatřících mezi SKIPCP spadají do oblasti působnosti směrnice 2003/48/ES pouze v případě, kdy subjekty nepatřící mezi SKIPCP jsou subjekty bez právní subjektivity, a tudíž jednají v okamžiku přijetí úrokové platby jako platební zprostředkovatelé. Aby bylo zajištěno použití stejných pravidel u všech investičních fondů nebo režimů, a to nezávisle na jejich právní formě, měl by být odkaz na směrnici 85/611/EHS uvedený ve směrnici 2003/48/ES nahrazen odkazem na jejich registraci v souladu s právem jakéhokoliv členského státu nebo na jejich statut fondu či zakládací dokumenty, které se řídí právem některého z členských států. Dále by mělo být zajištěno rovné zacházení s ohledem na Smlouvu o Evropském hospodářském prostoru.
(9)
Pokud jde o investiční fondy neusazené v některém členském státě Evropské unie nebo Evropského hospodářského prostoru, je třeba vyjasnit, že směrnice zahrnuje úroky a rovnocenné příjmy ze všech takových fondů bez ohledu na jejich právní formu a na způsob, jakým do nich investoři investují.
(10)
Měla by být vyjasněna definice úrokové platby, aby bylo jasné, že nejen přímé investice do pohledávek, ale také nepřímé investice jsou při výpočtu podílu aktiv investovaných do těchto nástrojů vzaty v potaz. Kromě toho by za účelem snadnějšího použití směrnice 2003/48/ES platebními zprostředkovateli na příjmy plynoucí ze subjektů kolektivního investování, které jsou usazeny v jiných zemích, mělo být objasněno, že se výpočet složení aktiv s ohledem na zacházení s určitými příjmy těchto subjektů řídí pravidly stanovenými v členském státě Evropské unie nebo Evropského hospodářského prostoru, ve kterém jsou tyto subjekty usazeny.
(11)
Pozitivní stránky mají jak postup, při němž je předloženo potvrzení a který umožňuje skutečným vlastníkům majícím bydliště pro daňové účely v jednom členském státě vyhnout se uplatnění srážkové daně z úrokových plateb obdržených v členském státě uvedeném v čl. 10 odst. 1 směrnice 2003/48/ES, tak alternativní postup, který spočívá ve zmocnění k poskytnutí informací státu, v němž má skutečný vlastník své bydliště. Avšak postup spočívající ve zmocnění k poskytnutí informací je pro skutečného vlastníka méně zatěžující, a proto je vhodné, aby si skuteční vlastníci mohli svůj postup zvolit.
(12)
Členské státy by měly poskytovat příslušné statistické údaje o uplatňování směrnice 2003/48/ES s cílem zlepšit kvalitu informací, které má Komise k dispozici k vyhotovení zprávy o uplatňování směrnice předkládané Radě každé tři roky.
(13)
Podle bodu 34 interinstitucionální dohody o zdokonalení tvorby právních předpisů (7) jsou členské státy vybízeny k tomu, aby jak pro sebe, tak i v zájmu Evropské unie sestavily vlastní tabulky, z nichž bude co nejvíce patrné srovnání mezi touto směrnicí a prováděcími opatřeními, a aby tyto tabulky zveřejnily.
(14)
Za účelem zajištění jednotných podmínek k provedení směrnice 2003/48/ES by Komisi měly být svěřeny prováděcí pravomoci. Tyto pravomoci by měly být vykonávány v souladu s nařízením Evropského parlamentu a Rady (EU) č. 182/2011 (8).
(15)
Jelikož cílů této směrnice, totiž zajištění účinného zdanění příjmů z úspor v podobě přeshraničních úrokových plateb, které jsou obecně ve všech členských státech zahrnuty do zdanitelného příjmu fyzických osob s bydlištěm pro daňové účely v členských státech, nemůže být dosaženo uspokojivě členskými státy, ale spíše jich z důvodu rozsahu opatření může být lépe dosaženo na úrovni Unie, může Unie přijmout opatření v souladu se zásadou subsidiarity stanovenou v článku 5 Smlouvy o Evropské unii. V souladu se zásadou proporcionality stanovenou v uvedeném článku nepřekračuje tato směrnice rámec toho, co je nezbytné pro dosažení těchto cílů.
(16)
Směrnice 2003/48/ES by měla být změněna,
PŘIJALA TUTO SMĚRNICI:
Článek 1
Směrnice 2003/48/ES se mění takto:
1)
V článku 1 se odstavec 2 nahrazuje tímto:
„2. Členské státy přijmou opatření nezbytná k zajištění toho, aby platební zprostředkovatelé a jiné hospodářské subjekty usazené na jejich území nebo případně mající na jejich území místo skutečného vedení splnili povinnosti nezbytné k provádění této směrnice, a to bez ohledu na místo usazení dlužníka, z jehož dluhu úrokové platby plynou.“
2)
Vkládá se nový článek, který zní:
„Článek 1a
Vymezení některých pojmů
Pro účely této směrnice se rozumí:
a)
‚hospodářským subjektem‘ úvěrová nebo finanční instituce, jakákoli jiná právnická osoba či fyzická osoba, která při výkonu svých profesních činností pravidelně nebo příležitostně provádí nebo připisuje úrokové platby ve smyslu této směrnice;
b)
‚místem skutečného vedení‘ subjektu s právní subjektivitou či bez právní subjektivity místo, kde jsou přijímána klíčová manažerská rozhodnutí nezbytná pro výkon činností tohoto subjektu jako celku. Pokud se taková rozhodnutí přijímají ve více než jedné zemi nebo jurisdikci, za místo skutečného vedení se považuje místo, kde je přijímána většina klíčových manažerských rozhodnutí týkajících se aktiv, z nichž plynou úrokové platby ve smyslu této směrnice;
c)
‚místem skutečného vedení‘ svěřenectví nebo jiného právního uspořádání:
i)
místo trvalého bydliště fyzické osoby, která nese hlavní odpovědnost za klíčová manažerská rozhodnutí týkající se aktiv takového právního uspořádání, nebo v případě svěřenectví místo trvalého bydliště svěřenského správce. Pokud má takovou hlavní odpovědnost více fyzických osob, za místo skutečného vedení se považuje místo trvalého bydliště osoby, která nese hlavní odpovědnost za většinu klíčových manažerských rozhodnutí týkajících se aktiv, z nichž plynou úrokové platby ve smyslu této směrnice, nebo
ii)
místo, kde právnická osoba nesoucí hlavní odpovědnost za správu aktiv daného právního uspořádání a v případě svěřenectví, kde svěřenský správce přijímá klíčová manažerská rozhodnutí týkající se takových aktiv. Pokud se klíčová manažerská rozhodnutí přijímají ve více než jedné zemi nebo jurisdikci, za místo skutečného vedení se považuje místo, kde je přijímána většina klíčových manažerských rozhodnutí týkajících se aktiv, z nichž plynou úrokové platby ve smyslu této směrnice;
d)
označením ‚podléhá účinnému zdanění‘ skutečnost, že subjekt nebo právní uspořádání má povinnost k dani ze všech svých příjmů nebo jejich části připadající na jeho účastníky, kteří nemají v daném státě bydliště, včetně veškerých úrokových plateb.“
3)
Článek 2 se nahrazuje tímto:
„Článek 2
Definice skutečného vlastníka
1. Aniž jsou dotčeny odstavce 2 až 4, pro účely této směrnice se ‚skutečným vlastníkem‘ rozumí jakákoli fyzická osoba, která přijme úrokovou platbu, nebo fyzická osoba, v jejíž prospěch je taková platba připsána, pokud neprokáže, že úroková platba nebyla provedena nebo připsána v její prospěch, a že tedy tato osoba:
a)
jedná jako platební zprostředkovatel ve smyslu čl. 4 odst. 1;
b)
jedná jménem subjektu s právní subjektivitou nebo bez právní subjektivity a hospodářskému subjektu, který provádí či připisuje úrokovou platbu, oznámí název (jméno), právní formu a adresu místa usazení subjektu a případně také adresu místa skutečného vedení subjektu, pokud se toto místo nachází v jiné zemi nebo jurisdikci;
c)
jedná jménem právního uspořádání a hospodářskému subjektu, který provádí či připisuje úrokovou platbu, oznámí případný název (jméno), právní formu, adresu místa skutečného vedení právního uspořádání a název právnické osoby nebo jméno fyzické osoby podle čl. 1a písm. c), nebo
d)
jedná jménem jiné fyzické osoby, která je skutečným vlastníkem, a v souladu s čl. 3 odst. 2 informuje platebního zprostředkovatele o totožnosti tohoto skutečného vlastníka.
2. Pokud má platební zprostředkovatel informace naznačující, že fyzická osoba, která přijímá úrokovou platbu nebo v jejíž prospěch je platba připsána, možná není skutečným vlastníkem, a v případě, že se na tuto fyzickou osobu nevztahuje odst. 1 písm. a), b) nebo c), přijme platební zprostředkovatel přiměřená opatření, aby zjistil totožnost skutečného vlastníka v souladu s čl. 3 odst. 2. Není-li platební zprostředkovatel schopen zjistit totožnost skutečného vlastníka, považuje za skutečného vlastníka danou fyzickou osobu.
3. V případě, že hospodářský subjekt, který rovněž spadá do oblasti působnosti článku 2 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2005/60/ES (*1), provádí či připisuje úrokovou platbu ve prospěch subjektu či právního uspořádání, které nepodléhají účinnému zdanění a které jsou usazeny nebo mají místo skutečného vedení v zemi nebo jurisdikci mimo území vymezené v článku 7 této směrnice a mimo územní působnost dohod a předpisů stanovících totožná opatření nebo opatření rovnocenná opatřením uvedené směrnice, použije se druhý až pátý pododstavec tohoto odstavce.
Platba se považuje za provedenou nebo připsanou přímo ve prospěch každé fyzické osoby, která má bydliště v jiném členském státě než hospodářský subjekt a je v čl. 3 bodě 6 směrnice 2005/60/ES definována jako skutečný vlastník daného subjektu či právního uspořádání. Totožnost dané fyzické osoby se zjistí podle opatření hloubkové kontroly klienta uvedených v článku 7 a čl. 8 odst. 1 písm. b) uvedené směrnice. Daná fyzická osoba se rovněž považuje za skutečného vlastníka pro účely této směrnice.
Pro účely prvního pododstavce se má za to, že kategorie subjektů a právních uspořádání uvedené na orientačním seznamu přílohy I nepodléhají účinnému zdanění.
Na základě informací oznámených kteroukoli fyzickou osobou jednající jménem daného subjektu nebo právního uspořádání zejména v souladu s odst. 1 písm. b) a c), nemá-li hospodářský subjekt k dispozici spolehlivější informace, z nichž vyplývá, že obdržené informace jsou pro účely použití tohoto odstavce nesprávné nebo neúplné, zjistí hospodářský subjekt uvedený v prvním pododstavci právní formu a místo usazení nebo případně místo skutečného vedení tohoto subjektu nebo právního uspořádání.
Pokud určitý subjekt nebo právní uspořádání nespadá do kategorií uvedených v příloze I nebo pokud do těchto kategorií spadá, avšak prohlašuje, že podléhá účinnému zdanění, zjistí hospodářský subjekt uvedený v prvním pododstavci, zda daný subjekt nebo právní uspořádání podléhá účinnému zdanění, na základě skutečností, které jsou obecně známy, nebo na základě úředních dokumentů předložených subjektem nebo právním uspořádáním nebo zpřístupněných prostřednictvím opatření hloubkové kontroly klientů přijatých v souladu se směrnicí 2005/60/ES.
4. Pokud se subjekt nebo právní uspořádání považuje za platebního zprostředkovatele v okamžiku přijetí úrokové platby nebo jejího připsání v souladu s čl. 4 odst. 2, má se za to, že daná úroková platba vznikla níže uvedeným fyzickým osobám, které se pro účely této směrnice považují za skutečné vlastníky:
a)
jakékoli fyzické osobě, která je oprávněna k přijetí příjmů z aktiv, z nichž daná platba plyne, nebo k přijetí jiných aktiv představujících takovou platbu v okamžiku, kdy daný subjekt nebo právní uspořádání obdrží příslušnou platbu, nebo kdy je platba připsána v jeho prospěch, v poměru k nároku takové osoby ohledně takového příjmu;
b)
pro jakoukoli část příjmu z aktiv, z nichž daná platba plyne, nebo z jiných aktiv představujících takovou platbu, k níž není oprávněna žádná z fyzických osob uvedených v písmenu a) v okamžiku, kdy daný subjekt nebo právní uspořádání obdrží příslušnou platbu nebo je tato platba připsána na jejich účet, jakákoli fyzická osoba, která přímo nebo přímo přispěla k aktivům dotčeného subjektu nebo právního uspořádání, bez ohledu na to, zda má taková fyzická osoba nárok na aktiva nebo příjmy subjektu nebo právního uspořádání;
c)
nemá-li žádná z fyzických osob podle písmene a) nebo b) společně nebo jednotlivě nárok na všechny příjmy z aktiv, z nichž plynou takové platby nebo z jiných aktiv představujících takovou platbu v okamžiku přijetí nebo připsání úrokové platby, jakékoli fyzické osobě, v poměru k jejímu nároku ohledně takového přijmu, která později získá nárok na všechna aktiva nebo jejich části, z nichž daná úroková platba plyne, nebo na jiná aktiva představující takovou úrokovou platbu. Celková výše úrokové platby, která se považuje za vzniklou takové fyzické osobě, nepřesáhne výši úrokové platby přijaté daným subjektem nebo právním uspořádáním nebo jim připsané, po odečtení jakékoli části připadající v souladu s tímto odstavcem fyzické osobě uvedené v písmenu a) nebo b).
(*1) Směrnice Evropského parlamentu a Rady 2005/60/ES ze dne 26. října 2005 o předcházení zneužití finančního systému k praní peněz a financování terorismu (Úř. věst. L 309, 25.11.2005, s. 15).“"
4)
Články 3 a 4 se nahrazují tímto:
„Článek 3
Totožnost a bydliště skutečných vlastníků
1. Každý členský stát přijme postupy nezbytné k tomu, aby mohl platební zprostředkovatel zjistit pro účely článků 8 až 12 totožnost a bydliště skutečných vlastníků, a zajistí na svém území používání těchto postupů.
Tyto postupy musejí být v souladu s minimálními požadavky stanovenými v odstavcích 2 a 3.
2. Platební zprostředkovatel zjistí totožnost skutečného vlastníka na základě minimálních požadavků, které se liší podle počátku vztahů mezi platebním zprostředkovatelem a skutečným vlastníkem, takto:
a)
u smluvních vztahů vzniklých před 1. lednem 2004 zjistí platební zprostředkovatel totožnost skutečného vlastníka vyjádřenou jeho jménem a adresou na základě informací, jež má k dispozici, a to zejména na základě předpisů platných v členském státě, v němž je platební zprostředkovatel usazen, a v souladu se směrnicí 2005/60/ES;
b)
u smluvních vztahů vzniklých k 1. lednu 2004 nebo později nebo u transakcí provedených v této době bez existence smluvního vztahu zjistí platební zprostředkovatel totožnost skutečného vlastníka vyjádřenou jeho jménem, adresou, datem a místem narození a, v souladu se seznamem uvedeným v odstavci 4, daňovým identifikačním číslem nebo jeho ekvivalentem přiděleným členským státem, v němž má skutečný vlastník bydliště pro daňové účely. Pokud jde o smluvní vztahy vzniklé před 1. červencem 2015 nebo transakce provedené v této době bez existence smluvních vztahů, informace o dnu a místě narození se vyžadují pouze v případě, že není k dispozici takové daňové identifikační číslo nebo jeho ekvivalent.
Údaje uvedené v písmenu b) prvního pododstavce se zjistí na základě cestovního pasu nebo úředního průkazu totožnosti či jakéhokoli jiného úředního dokladu totožnosti, případně podle seznamu uvedeného v odstavci 4, předloženého skutečným vlastníkem. Pokud není jakýkoliv z těchto údajů uveden v těchto dokumentech, bude zjištěn na základě jakéhokoli jiného průkazného dokladu totožnosti předloženého skutečným vlastníkem.
3. V případě, kdy skutečný vlastník dobrovolně předloží potvrzení o daňové rezidenci vydané příslušným orgánem určité země během tří let přede dnem platby nebo pozdějším dnem, kdy se má za to, že platba je připsána skutečnému vlastníkovi, se za jeho bydliště považuje tato země. Pokud tak neučiní, za jeho bydliště se považuje země, v níž má trvalé bydliště. Platební zprostředkovatel zjistí trvalé bydliště skutečného vlastníka na základě těchto minimálních požadavků:
a)
u smluvních vztahů vzniklých před 1. lednem 2004 zjistí platební zprostředkovatel současné trvalé bydliště skutečného vlastníka na základě nejlepších informací, které má k dispozici, zejména na základě předpisů platných v členském státě, v němž je usazen, a směrnice 2005/60/ES;
b)
u smluvních vztahů vzniklých k 1. lednu 2004 a později nebo u transakcí provedených v této době bez existence smluvního vztahu zjistí platební zprostředkovatel současné trvalé bydliště skutečného vlastníka z adresy získané na základě použití postupů pro zjišťování totožnosti uvedených v odst. 2 písm. b) prvního pododstavce, která se aktualizuje na základě nejnovější dokumentace, kterou má platební zprostředkovatel k dispozici.
V případě uvedeném v písmenu b) prvního pododstavce, pokud skuteční vlastníci předkládají cestovní pas nebo úřední průkaz totožnosti či jakýkoli jiný úřední doklad totožnosti vystavený členským státem a pokud jsou podle vlastního prohlášení osobami s bydlištěm ve třetí zemi, se bydliště zjistí na základě potvrzení o daňovém bydlišti vystaveného během tří let přede dnem platby nebo pozdějším dnem, kdy se má za to, že platba je připsána skutečnému vlastníku, vydal příslušný orgán třetí země, v níž má daný skutečný vlastník podle vlastního prohlášení bydliště. Pokud takové potvrzení není předloženo, má se za to, že se bydliště skutečného vlastníka nachází v členském státě, který vydal cestovní pas, úřední průkaz totožnosti nebo jiný úřední doklad totožnosti. U skutečných vlastníků, u nichž má platební zprostředkovatel k dispozici úřední dokumentaci prokazující, že tyto osoby mají bydliště pro daňové účely v jiné zemi, než v zemi svého trvalého bydliště z důvodu výsad souvisejících s jejich diplomatickým statusem či jinými mezinárodně dohodnutými pravidly, se bydliště zjistí na základě této úřední dokumentace, kterou má platební zprostředkovatel k dispozici.
4. Každý členský stát přidělující daňová identifikační čísla nebo jejich ekvivalent uvědomí do 31. prosince 2014 Komisi o struktuře a formátu těchto čísel i o úřední dokumentaci obsahující informace o přidělených identifikačních číslech. Každý členský stát rovněž Komisi uvědomí o veškerých změnách, k nimž v této souvislosti dojde. Komise sestaví přehled obdržených informací a zveřejní jej v Úředním věstníku Evropské unie.
Článek 4
Platební zprostředkovatelé
1. Hospodářský subjekt, který je usazen v jednom členském státě a který provádí úrokovou platbu nebo ji připisuje přímo ve prospěch skutečného vlastníka, je pro účely této směrnice považován za platebního zprostředkovatele.
Pro účely tohoto odstavce není podstatné, zda je dotčený hospodářský subjekt dlužníkem pohledávky či emitentem cenného papíru, z něhož plynou příjmy, nebo hospodářským subjektem, který byl dlužníkem nebo emitentem či skutečným vlastníkem pověřen platbu těchto příjmů provést nebo připsat.
Hospodářský subjekt usazený v členském státě se pro účely této směrnice rovněž považuje za platebního zprostředkovatele, jestliže jsou splněny tyto podmínky:
a)
provádí úrokovou platbu nebo ji připisuje ve prospěch jiného hospodářského subjektu, včetně stálé provozovny nebo dceřiné společnosti prvního hospodářského subjektu, usazeného mimo území uvedené v článku 7 a mimo územní působnost dohod a předpisů stanovících stejná opatření nebo opatření rovnocenná opatřením stanoveným v této směrnici, a
b)
první hospodářský subjekt má důvod se na základě dostupných informací domnívat, že druhý hospodářský subjekt vyplatí příjmy či připíše tuto platbu přímo ve prospěch skutečného vlastníka, kterým je fyzická osoba, o níž je prvnímu hospodářskému subjektu známo, že má s ohledem na článek 3 bydliště v jiném členském státě.
Pokud jsou podmínky uvedené v písmenu a) a b) prvního pododstavce splněny, platba provedená či připsaná prvním hospodářským subjektem se považuje za provedenou či připsanou přímo ve prospěch skutečného vlastníka uvedeného v písmenu b) uvedeného pododstavce.
2. Subjekt či právní uspořádání mající místo skutečného vedení v rámci určitého členského státu a nepodléhající účinnému zdanění na základě obecných pravidel pro přímé zdanění použitelných buď v tomto členském státě nebo v členském státě usazení nebo v jiné zemi nebo jurisdikci, v němž jinak sídlí pro daňové účely, je považován za platebního zprostředkovatele v okamžiku přijetí úrokové platby či jejího připsání.
Pro účely tohoto odstavce se má za to, že kategorie subjektů a právních uspořádání uvedené na orientačním seznamu přílohy II nepodléhají účinnému zdanění.
Pokud určitý subjekt nebo právní uspořádání nepatří do žádné z kategorií uvedených v orientačním seznamu přílohy II nebo pokud jsou v této příloze uvedeny, avšak prohlašují, že podléhají účinnému zdanění, zjistí hospodářský subjekt, zda daný subjekt nebo právní uspořádání podléhá účinnému zdanění, na základě skutečností, které jsou obecně známy, nebo na základě úředních dokumentů předložených tímto subjektem nebo právním uspořádáním nebo zpřístupněných prostřednictvím opatření hloubkové kontroly klientů přijatých v souladu se směrnicí 2005/60/ES.
Hospodářský subjekt, který je usazen v některém členském státě a který provádí či připisuje úrokovou platbu ve prospěch subjektu nebo právního uspořádání podle tohoto odstavce a který má místo skutečného vedení v členském státě jiném, než je stát, v němž je hospodářský subjekt usazen, sdělí příslušnému orgánu svého členského státu usazení s využitím údajů uvedených v čl. 2 odst. 3 čtvrtém pododstavci nebo jiných dostupných údajů tyto informace:
i)
pokud existuje, název subjektu nebo právního uspořádání,
ii)
jeho právní formu,
iii)
místo jeho skutečného vedení,
iv)
celkovou výši úrokové platby stanovené v souladu s článkem 8, která je subjektu nebo právnímu uspořádání vyplacena nebo připsána,
v)
datum poslední úrokové platby.
Fyzické osoby považované za skutečné vlastníky úrokové platby provedené nebo připsané ve prospěch subjektů nebo právních uspořádání podle prvního pododstavce tohoto odstavce se určí v souladu s pravidly stanovenými v čl. 2 odst. 4. Použije-li se čl. 2 odst. 4 písm. c) uvedeného článku, pak daný subjekt nebo právní uspořádání vždy, když fyzická osoba později získá nárok na aktiva, z nichž daná úroková platba plyne, nebo na jiná aktiva představující tuto úrokovou platbu, poskytne příslušnému orgánu členského státu, v němž má místo skutečného vedení, informace uvedené v čl. 8 odst. 1 druhém pododstavci. Subjekt nebo právní uspořádání svému příslušnému orgánu rovněž oznámí každou změnu místa skutečného vedení.
Povinnosti uvedené v pátém pododstavci platí 10 let ode dne přijetí nebo připsání poslední úrokové platby daným subjektem nebo právním uspořádáním nebo od posledního dne, kdy fyzická osoba získala nárok na aktiva, z nichž daná úroková platba plyne, nebo na jiná aktiva představující tuto úrokovou platbu, podle toho, co nastane později.
Pokud bylo v případě, kdy se použije čl. 2 odst. 4 písm. c), místo skutečného vedení subjektu nebo právního uspořádání přesunuto do jiného členského státu, příslušný orgán prvního členského státu sdělí příslušnému orgánu nového členského státu tyto informace:
i)
výši úrokové platby přijaté subjektem nebo právním uspořádáním nebo v jejich prospěch připsané, která dosud nebyla zahrnuta do předchozích nároků na příslušná aktiva,
ii)
datum, kdy byla poslední úroková platba daným subjektem nebo právním uspořádáním přijata nebo v jejich prospěch připsána, nebo poslední den, kdy fyzická osoba získala nárok na veškerá aktiva nebo jejich část, z nichž daná úroková platba plyne, nebo na jiná aktiva představující tuto úrokovou platbu, podle toho, co nastane později.
Tento odstavec se nepoužije, jestliže subjekt či právní uspořádání prokáže, že jde o jeden z těchto případů:
a)
jedná se o subjekt kolektivního investování či jiný fond či režim kolektivního investování ve smyslu čl. 6 odst. 1 prvního pododstavce písm. d) bodu i) a iii) nebo písm. e) bodu i) a iii);
b)
jedná se o instituci poskytující penzijní či pojišťovací služby nebo o podnik, který tato instituce pověřila správou svých aktiv;
c)
na základě postupů použitelných v členském státě, ve kterém má bydliště pro daňové účely nebo místo skutečného vedení, je uznán(o) za subjekt či právní uspořádání osvobozené od účinného zdanění podle obecných pravidel pro přímé zdanění, neboť slouží výhradně veřejně prospěšným dobročinným účelům;
d)
představuje sdílené skutečné vlastnictví, u něhož hospodářský subjekt provádějící či připisující platbu zjistil totožnost a bydliště všech skutečných vlastníků v souladu s článkem 3, a tudíž daný hospodářský subjekt je platebním zprostředkovatelem v souladu s odstavcem 1 tohoto článku.
3. Subjekt uvedený v odstavci 2, který se podobá subjektu kolektivního investování nebo fondu nebo režimu kolektivního investování podle odst. 2 písm. a) osmého pododstavce má možnost, aby se s ním pro účely této směrnice zacházelo jako s takovým subjektem, investičním fondem nebo režimem.
Pokud subjekt využije možnost uvedenou v prvním pododstavci tohoto odstavce, členský stát, v němž se nachází místo skutečného vedení tohoto subjektu, vystaví za tímto účelem potvrzení. Subjekt předloží toto potvrzení hospodářskému subjektu, který provádí nebo připisuje úrokovou platbu. Hospodářský subjekt je v takovém případě osvobozen od povinností stanovených v odst. 2 čtvrtém pododstavci.
Aby se zajistilo účinné uplatňování této směrnice, stanoví členské státy ohledně možnosti uvedené v prvním pododstavci tohoto odstavce podrobná pravidla určená pro subjekty, jejichž místo skutečného vedení se nachází na území těchto států.“
5)
Článek 6 se nahrazuje tímto:
„Článek 6
Definice úrokové platby
1. Pro účely této směrnice se ‚úrokovou platbou‘ rozumí:
a)
vyplacené nebo na účet připsané úroky, které souvisejí s pohledávkami jakéhokoliv druhu, ať zajištěných či nezajištěných zástavním právem na nemovitosti a majících či nemajících právo účasti na zisku dlužníka, a zvláště, příjmy z vládních cenných papírů a příjmy z obligací nebo dluhopisů, včetně prémií a výher, které se vážou k těmto cenným papírům, obligacím nebo dluhopisům; penále ukládané za pozdní platbu se za úrokovou platbu nepovažuje;
b)
jakékoliv vyplacené nebo realizované či na účet připsané příjmy, které souvisejí s cennými papíry jakéhokoliv druhu, s výjimkou případů, kdy se tyto příjmy přímo považují za úrokovou platbu v souladu s písmeny a), c), d) nebo e), a pokud
i)
podmínky návratnosti kapitálu definované ke dni emise zahrnují závazek vůči investorovi, že na konci doby platnosti obdrží nejméně 95 % investovaného kapitálu, nebo
ii)
podmínky definované ke dni emise stanoví souvislost alespoň 95 % příjmu z cenného papíru s úrokem nebo příjmem druhu uvedeného v písmenu a), c), d) nebo e);
c)
úroky vzniklé nebo kapitalizované při převodu, splacení nebo zpětném odkupu pohledávek uvedených v písmenu a) a jakékoliv příjmy vzniklé či kapitalizované při převodu, splacení nebo zpětném odkupu cenných papírů uvedených v písmenu b);
d)
příjmy plynoucí z plateb uvedených v písmenu a), b) nebo c) tohoto odstavce prováděných přímo či nepřímo prostřednictvím subjektu nebo právního uspořádání uvedeného v čl. 4 odst. 2, pokud jsou rozdělovány kterýmkoliv z těchto subjektů:
i)
subjekty kolektivního investování nebo jinými fondy či režimy kolektivního investování, jež jsou buď registrovány jako takové v souladu s právem jakéhokoliv členského státu nebo zemí Evropského hospodářského prostoru, které nejsou členy Unie, nebo mají statut fondu či zakládací dokumenty, které se řídí právem některého z těchto států či zemí, které se týká fondů nebo režimů kolektivního investování. Toto platí bez ohledu na právní formu těchto subjektů, fondů nebo režimů a bez ohledu na jakékoliv omezení vztahující se na omezenou skupinu investorů při nákupu, převodu či zpětném odkupu jeho akcií či podílů,
ii)
subjekty uplatňující možnost uvedenou v čl. 4 odst. 3,
iii)
v jakémkoli fondu či režimu kolektivního investování usazeném mimo území uvedené v článku 7 a mimo Evropský hospodářský prostor. Toto platí bez ohledu na právní formu těchto subjektů, fondů nebo režimů a bez ohledu na jakékoliv omezení vztahující se na omezenou skupinu investorů při nákupu, převodu či zpětném odkupu jeho akcií či podílů;
e)
příjmy z převodu, splacení nebo zpětného odkupu akcií či podílů v níže uvedených subjektech, investičních fondech či režimech, pokud investují přímo či nepřímo prostřednictvím jiných takových subjektů, fondů nebo režimů nebo prostřednictvím subjektů nebo právních uspořádání uvedených v čl. 4 odst. 2 více než 40 % svých aktiv do pohledávek uvedených v písmenu a) tohoto odstavce nebo do cenných papírů uvedených v jeho písmenu b):
i)
v subjektech kolektivního investování nebo jiných fondech či režimech kolektivního investování, jež jsou buď registrovány jako takové v souladu s právem jakéhokoliv členského státu nebo zemí Evropského hospodářského prostoru, které nejsou členy Unie, nebo mají statut fondu či zakládací dokumenty, které se řídí právem některého z těchto států či zemí, které se týká fondů nebo režimů kolektivního investování. Toto platí bez ohledu na právní formu těchto subjektů, fondů nebo režimů a bez ohledu na jakékoliv omezení vztahující se na omezenou skupinu investorů při nákupu, převodu či zpětném odkupu jeho akcií či podílů,
ii)
subjekty uplatňující možnost uvedenou v čl. 4 odst. 3,
iii)
v jakémkoli fondu či režimu kolektivního investování usazeném mimo území uvedené v článku 7 a mimo Evropský hospodářský prostor. Toto platí bez ohledu na právní formu těchto subjektů, fondů nebo režimů a bez ohledu na jakékoliv omezení vztahující se na omezenou skupinu investorů při nákupu, převodu či zpětném odkupu jeho akcií či podílů.
Pro účely tohoto písmene se aktiva subjektů kolektivního investování nebo subjektů nebo investičních fondů či režimů, která jsou tyto subjekty, fondy a režimy povinny podle svých dohod, smluv nebo jiné právní dokumentace držet jako zajištění, aby mohly splnit své investiční cíle, a na nichž se investor nijak nepodílí a nemá vůči nim žádné právní nároky, nepovažují za pohledávky podle písmene a) ani cenné papíry podle písmene b);
f)
plnění ze smlouvy o životním pojištění, pokud:
i)
smlouva zaručuje návratnost příjmů, nebo
ii)
skutečné plnění smlouvy je z více než 40 % vázáno na úroky nebo příjmy uvedené v písmenech a), b), c), d) a e).
Pro účely tohoto písmene se jakákoli částka splacení nebo dílčího splacení ze strany poskytovatele životního pojištění přede dnem splatnosti smlouvy o životním pojištění i jakákoli částka vyplacená poskytovatelem životního pojištění, které převyšují úhrn veškerých plateb provedených ve prospěch poskytovatele životního pojištění na základě stejné smlouvy o životním pojištění, považují za plnění ze smlouvy o životním pojištění. V případě úplného nebo částečného převodu životního pojištění na třetí osobu se hodnota převáděné smlouvy převyšující úhrn veškerých plateb ve prospěch poskytovatele životního pojištění rovněž považuje za plnění ze smlouvy o životním pojištění. Plnění ze smlouvy o životním pojištění, která stanoví pouze důchod nebo pevnou roční rentu, vyplácené po dobu nejméně pět let, se považuje za takové pouze v případě, že jde o splacení nebo převod na třetí osobu před koncem pětiletého období. Částky vyplácené výhradně ve vztahu k úmrtí, invaliditě nebo nemoci se za plnění ze smlouvy o životním pojištění nepovažují.
V případě subjektů kolektivního investování nebo jiných fondů či režimů kolektivního investování, jež jsou buď registrovány v souladu s jejich pravidly, nebo mají statut fondu či zakládací dokumenty, které se řídí jejich právem, však mají členské státy možnost příjmy podle písmene e) prvního pododstavce zahrnout do definice úrokové platby pouze v rozsahu, v jakém tyto příjmy odpovídají příjmům přímo nebo nepřímo plynoucím z úrokových plateb ve smyslu písmene a), b) nebo c) uvedeného pododstavce.
Pokud jde o tento odstavec písm. f) bod ii) prvního pododstavce, má členský stát možnost zahrnout do definice úrokové platby obdržené částky bez ohledu na složení pojistného plnění, pokud jsou vypláceny poskytovatelem životního pojištění usazeným v tomto státě nebo od něj obdrženy.
Pokud členský stát uplatní jednu či obě možnosti uvedené ve druhém a třetím pododstavci, informuje o tom Komisi. Komise zveřejní v Úředním věstníku Evropské unie skutečnost, že tato možnost byla použita, a s účinkem ode dne tohoto zveřejnění je uplatnění této možnosti pro ostatní členské státy závazné.
2. Pokud jde o odst. 1 první pododstavec písm. b), nemá-li platební zprostředkovatel žádné informace o výši vyplacených, realizovaných či na účet připsaných příjmů, je za úrokovou platbu považována plná výše této platby.
Pokud jde o odst. 1 první pododstavec písm. c), nemá-li platební zprostředkovatel žádné informace o výši úroků nebo příjmů vzniklých nebo kapitalizovaných při převodu, splacení nebo zpětném odkupu, je za úrokovou platbu považována plná výše této platby.
Pokud jde o odst. 1 písm. d) a e) prvního pododstavce, nemá-li platební zprostředkovatel žádné informace o podílu příjmů, který plyne z úrokových plateb ve smyslu písmen a), b) či c) uvedeného pododstavce, je za úrokovou platbu považována celková výše příjmu.
Pokud jde o odst. 1 první pododstavec písm. f), nemá-li platební zprostředkovatel žádné informace o výši plnění ze smlouvy o životním pojištění, je za úrokovou platbu považována plná výše této platby.
3. Pokud jde o odst. 1 první pododstavec písm. e), nemá-li platební zprostředkovatel žádné informace o podílu aktiv investovaných do pohledávek či příslušných cenných papírů nebo do akcií či podílů definovaných v uvedeném písmenu, je tento podíl považován za vyšší než 40 %. V případě, že platební zprostředkovatel nemůže zjistit výši příjmů realizovaných skutečným vlastníkem, má se za to, že tyto příjmy odpovídají výnosům z převodu, splacení nebo zpětného odkupu akcií či podílů.
Pokud jde o odst. 1 první pododstavec písm. f) bod ii), nemá-li platební zprostředkovatel žádné informace o podílu plnění, které je vázáno na úrokové platby ve smyslu písmen a), b), c), d) nebo e) uvedeného pododstavce, je tento podíl považován za vyšší než 40 %.
4. Pokud je úroková platba definovaná v odstavci 1 provedena ve prospěch subjektu nebo právního uspořádání podle čl. 4 odst. 2 nebo připsána na účet tohoto subjektu nebo právního uspořádání, má se za to, že vznikla osobě uvedené v čl. 2 odst. 4. V případě subjektu toto platí pouze tehdy, pokud daný subjekt neuplatnil možnost stanovenou v čl. 4 odst. 3.
5. Pokud jde o odst. 1 první pododstavec písm. c) a e), mají členské státy možnost požadovat od platebních zprostředkovatelů na svém území, aby úroky či jiné příslušné příjmy za období ne delší než jeden rok přepočetli na roční základ, a takto přepočtené úroky či jiné příslušné příjmy mají možnost považovat za úrokovou platbu i v případě, že během tohoto období nedojde k žádnému převodu, zpětnému odkupu ani splacení.
6. Odchylně od odst. 1 prvního pododstavce písm. d) a e) mají členské státy možnost vyloučit z definice úrokové platby všechny příjmy ve smyslu uvedených ustanovení rozdělované subjekty kolektivního investování, jinými subjekty nebo investičními fondy nebo režimy, jejichž statut fondu či zakládací dokumenty se řídí právem členských států, pokud přímá či nepřímá investice těchto subjektů kolektivního investování, jiných subjektů nebo režimu do pohledávek podle písm. a) uvedeného pododstavce či cenných papírů podle písm. b) uvedeného pododstavce nepřevýší 15 % jejich aktiv.
Odchylně od odstavce 4 mají členské státy možnost vyloučit z definice úrokové platby v odstavci 1 úrokové platby provedené či připsané na účet subjektu či právního uspořádání uvedeného v čl. 4 odst. 2 a majícího místo skutečného vedení na jejich území, pokud přímá či nepřímá investice takového subjektu či právního uspořádání do pohledávek podle odst. 1 prvního pododstavce písm. a) či do cenných papírů podle písm. b) uvedeného pododstavce nepřesáhne 15 % jeho aktiv. V případě subjektu toto platí pouze tehdy, pokud daný subjekt neuplatnil možnost stanovenou v čl. 4 odst. 3.
Pokud členský stát uplatní jednu či obě možnosti uvedené v prvním a druhém pododstavci, informuje o tom Komisi. Komise zveřejní v Úředním věstníku Evropské unie skutečnost, že tato možnost byla použita, a s účinkem ode dne tohoto zveřejnění je uplatnění této možnosti pro ostatní členské státy závazné.
7. 40 % hranice uvedené v odst. 1 prvním pododstavci písm. e), v odst. 1 prvním pododstavci písm. f) bodu ii) a v odstavci 3 se od 1. ledna 2016 mění na 25 %.
8. Podíly uvedené v odst. 1 prvním pododstavci písm. e) a v odstavci 6 se stanoví na základě investiční politiky nebo na základě investiční strategie a cílů definovaných v dokumentaci, kterou se řídí činnost příslušných subjektů kolektivního investování, jiných subjektů nebo investičních fondů či režimů.
Pro účely tohoto odstavce uvedená dokumentace zahrnuje:
a)
statut fondu či zakládací dokumenty dotyčných subjektů kolektivního investování nebo jiných subjektů nebo investičních fondů či režimů;
b)
jakoukoli dohodu, smlouvu nebo jinou právní dokumentaci uzavřenou dotyčnými subjekty kolektivního investování, jinými subjekty nebo investičními fondy či režimy, která je poskytnuta hospodářskému subjektu, a
c)
jakýkoli prospekt nebo podobný dokument vydávaný dotyčnými subjekty kolektivního investování, jinými subjekty nebo investičními fondy či režimy nebo jejich jménem, který je poskytován jejich investorům.
Pokud tato dokumentace nevymezuje investiční politiku nebo investiční strategii a cíle, tyto podíly se stanoví na základě skutečného složení aktiv subjektů kolektivního investování, jiných subjektů nebo investičních fondů či režimů, vycházejícího z průměru aktiv na začátku jejich posledního účetního období, nebo ke dni jejich první pololetní zprávy, a na konci jejich posledního účetního období před datem provedení či připsání úrokové platby platebním zprostředkovatelem skutečnému vlastníkovi. U nově založených subjektů kolektivního investování, jiných subjektů nebo investičních fondů či režimů toto skutečné složení vychází z průměru aktiv na začátku a ke dni prvního ocenění aktiv podle dokumentace, kterou se řídí činnost dotyčných subjektů kolektivního investování, jiných subjektů, fondů nebo režimů.
Složení aktiv je oceňováno v souladu s platnými pravidly daného členského státu nebo země Evropského hospodářského prostoru, která není členem Unie, kde je subjekt kolektivního investování či jiný fond nebo režim kolektivního investování registrován jako takový, nebo v souladu s právem, kterým se řídí jejich statut či zakládací dokumenty. Složení oceněné jako takové je pro jiné členské státy závazné.
9. Příjmy uvedené v odst. 1 prvním pododstavci písm. b) jsou považovány za úrokovou platbu pouze v rozsahu, v jakém byly cenné papíry, z nichž tyto příjmy plynou, poprvé emitovány k 1. červenci 2014 nebo později. Cenné papíry emitované před uvedeným datem se pro účely podílů uvedených v písm. e) uvedeného pododstavce a v odstavci 6 neberou v úvahu.
10. Plnění ze smlouvy o životním pojištění se považují za úrokovou platbu v souladu s odst. 1 prvním pododstavcem písm. f) pouze v rozsahu, v jakém byla tato smlouva o životním pojištění, z níž tato plnění plynou, poprvé uzavřena k 1. červenci 2014 nebo později.
11. Členské státy mají možnost považovat příjmy uvedené v odst. 1 prvním pododstavci písm. e) bodu i) realizované při převodu, splacení nebo zpětném odkupu akcií nebo podílů v subjektech zapsaných v rejstříku a zabývajících se kolektivním investováním, které nejsou SKIPCP povolenými podle směrnice Evropského parlamentu a Rady 2009/65/ES (*2), za úrokovou platbu pouze v rozsahu, v němž vznikly ve prospěch těchto subjektů k 1. červenci 2014 nebo později.
(*2) Směrnice Evropského parlamentu a Rady 2009/65/ES ze dne 13. července 2009 o koordinaci právních a správních předpisů týkajících se subjektů kolektivního investování do převoditelných cenných papírů (SKIPCP) (Úř. věst. L 302, 17.11.2009, s. 32).“"
6)
Článek 8 se nahrazuje tímto:
„Článek 8
Předkládání informací platebním zprostředkovatelem
1. Pokud má skutečný vlastník bydliště v jiném členském státě než v tom, v němž je usazen platební zprostředkovatel, předkládá platební zprostředkovatel příslušnému orgánu členského státu, v němž je sám usazen, informace v tomto minimálním rozsahu:
a)
totožnost a bydliště skutečného vlastníka zjištěné podle článku 3 nebo v případě sdíleného skutečného vlastnictví totožnost a bydliště všech skutečných vlastníků spadajících do oblasti působnosti čl. 1 odst. 1;
b)
jméno a adresu platebního zprostředkovatele;
c)
číslo účtu skutečného vlastníka nebo, pokud není číslo účtu k dispozici, označení pohledávky, z níž plyne úroková platba, nebo označení smlouvy o životním pojištění, cenného papíru nebo akcie či podílu, z nichž plyne tato platba;
d)
informace týkající se úrokové platby podle odstavce 2.
Má-li skutečný vlastník bydliště v jiném členském státě, než ve kterém má platební zprostředkovatel podle čl. 4 odst. 2 místo svého skutečného vedení, poskytne tento platební zprostředkovatel příslušnému orgánu členského státu, ve kterém má místo skutečného vedení, informace uvedené v prvním pododstavci písm. a) až d) tohoto odstavce. Kromě nich předloží tento platební zprostředkovatel tyto informace:
i)
celkovou výši přijatých nebo připsaných úrokových plateb, u kterých se má za to, že vznikly skutečným vlastníkům,
ii)
stane-li se fyzická osoba skutečným vlastníkem podle čl. 2 odst. 4 písm. c), částku, u které se má za to, že vznikne této fyzické osobě, a datum, kdy se tak stane.
2. V rámci minimálního rozsahu informací, které se týkají úrokové platby a které musí platební zprostředkovatel předložit, je nutné úrokové platby rozlišit podle níže uvedených kategorií a uvést tyto údaje:
a)
v případě úrokové platby ve smyslu čl. 6 odst. 1 prvního pododstavce písm. a): výši vyplacených či připsaných úroků;
b)
v případě úrokové platby ve smyslu čl. 6 odst. 1 prvního pododstavce písm. b): buď výši vyplacených, realizovaných či na účet připsaných příjmů, nebo celkovou výši platby;
c)
v případě úrokové platby ve smyslu čl. 6 odst. 1 prvního pododstavce písm. c) nebo e): výši úroků nebo příjmů podle uvedených ustanovení, nebo celkovou výši výnosů z převodu, zpětného odkupu nebo splacení;
d)
v případě úrokové platby ve smyslu čl. 6 odst. 1 prvního pododstavce písm. d): výši příjmů podle uvedeného ustanovení, nebo celkovou výši vyplácených prostředků;
e)
v případě úrokové platby ve smyslu čl. 6 odst. 4: výši úroků připadající na každého ze skutečných vlastníků spadajících do oblasti působnosti čl. 1 odst. 1;
f)
v případě, že členský stát uplatňuje možnost uvedenou v čl. 6 odst. 5: výši úroků nebo jiných příslušných příjmů přepočtených na roční základ;
g)
v případě úrokové platby ve smyslu čl. 6 odst. 1 prvního pododstavce písm. f): buď plnění vypočtené podle uvedeného ustanovení, nebo celkovou výši platby. Pokud platební zprostředkovatel nemá v případě převodu životního pojištění na třetí osobu žádné informace o převáděné hodnotě: výši plateb ve prospěch poskytovatele životního pojištění podle smlouvy o životním pojištění.
Pokud platební zprostředkovatel hlásí celkové částky podle písmen b), c), d) a g) prvního pododstavce tohoto odstavce, oznámí tuto skutečnost příslušnému orgánu členského státu, v němž je usazen, nebo v případě platebního zprostředkovatele uvedeného v čl. 4 odst. 2 příslušnému orgánu členského státu, v němž má místo skutečného vedení.
3. V případě sdíleného skutečného vlastnictví platební zprostředkovatel informuje příslušný orgán členského státu, v němž je usazen, nebo v případě platebního zprostředkovatele uvedeného v čl. 4 odst. 2 příslušný orgán členského státu, v němž má místo skutečného vedení, o tom, zda částka nahlášená u každého skutečného vlastníka představuje celkovou částku připadající skutečným vlastníkům souhrnně, skutečný podíl náležející dotyčnému skutečnému vlastníkovi nebo rovnocenný podíl.
4. Bez ohledu na odstavec 2 mohou členské státy umožnit platebním zprostředkovatelům, aby předložili pouze tyto údaje:
a)
v případě úrokových plateb ve smyslu čl. 6 odst. 1 prvního pododstavce písm. a), b) nebo d): celkovou výši úroků nebo příjmů;
b)
v případě úrokových plateb ve smyslu čl. 6 odst. 1 prvního pododstavce písm. c) nebo e): celkovou výši výnosů z převodu, zpětného odkupu nebo splacení souvisejících s takovými platbami;
c)
v případě úrokových plateb ve smyslu čl. 6 odst. 1 prvního pododstavce písm. f): buď plnění, o nichž platební zprostředkovatel přímo nebo prostřednictvím svého daňového zástupce nebo příslušného orgánu jiného členského státu neinformoval příslušný orgán členského státu bydliště skutečného vlastníka podle jakéhokoli právního ustanovení odlišného od ustanovení nutných k provedení této směrnice, nebo celkovou částku vyplacenou na základě smluv o životním pojištění, z nichž tyto platby plynou.
Platební zprostředkovatel informuje, zda hlásí celkové částky podle písmen a), b) a c) prvního pododstavce tohoto odstavce.“
7)
Článek 9 se mění takto:
a)
doplňují se nové odstavce, které znějí:
„1a. Příslušný orgán členského státu, v němž je hospodářský subjekt usazen, předá informace uvedené v čl. 4 odst. 2 čtvrtém pododstavci příslušnému orgánu jiného členského státu, v němž má subjekt nebo právní uspořádání místo skutečného vedení.
1b. Přesunul-li platební zprostředkovatel ve smyslu čl. 4 odst. 2 místo skutečného vedení do jiného členského státu, předá příslušný orgán prvního členského státu informace uvedené v čl. 4 odst. 2 sedmém pododstavci příslušnému orgánu nového členského státu.“;
b)
odstavec 2 se nahrazuje tímto:
„2. Předání informací proběhne automaticky a uskuteční se nejméně jednou ročně, do šesti měsíců po skončení daňového roku v členském státě platebního zprostředkovatele nebo hospodářského subjektu, a obsáhne tyto události, k nimž v průběhu daného roku došlo:
i)
všechny úrokové platby,
ii)
všechny události, kdy se fyzické osoby staly skutečnými vlastníky podle čl. 2 odst. 4,
iii)
všechny změny místa skutečného vedení platebního zprostředkovatele podle čl. 4 odst. 2.“
8)
Článek 10 se mění takto:
a)
odstavec 1 se nahrazuje tímto:
„1. Během přechodného období začínajícího dnem uvedeným v čl. 17 odst. 2 a 3 a s výhradou čl. 13 odst. 1 nemusejí Lucembursko a Rakousko používat ustanovení kapitoly II.
Těmto státům však ostatní členské státy poskytnou informace v souladu s kapitolou II.
V průběhu přechodného období je účelem této směrnice zajistit minimální účinné zdanění příjmů z úspor v podobě úrokových plateb vyplacených v jednom členském státě skutečným vlastníkům - fyzickým osobám s bydlištěm pro daňové účely v jiném členském státu.“;
b)
odstavec 3 se nahrazuje tímto:
„3. Na konci přechodného období musejí Lucembursko a Rakousko používat ustanovení kapitoly II a zároveň musejí přestat uplatňovat srážkovou daň i sdílení daňových výnosů podle článků 11 a 12. Pokud se Lucembursko nebo Rakousko rozhodnou používat ustanovení kapitoly II v průběhu přechodného období, ukončí uplatňování srážkové daně i sdílení daňových výnosů podle článků 11 a 12.“
9)
Článek 11 se mění takto:
a)
odstavce 1 a 2 se nahrazují tímto:
„1. V průběhu přechodného období podle článku 10, kdy má skutečný vlastník bydliště v jiném členském státu, než je ten, v němž je usazen platební zprostředkovatel, nebo v případě platebního zprostředkovatele podle čl. 4 odst. 2, v němž má takový platební zprostředkovatel místo skutečného vedení, vybírají Lucembursko a Rakousko srážkovou daň ve výši 15 % během prvních tří let přechodného období, ve výši 20 % v následujících třech letech a v dalších letech pak ve výši 35 %.
2. Platební zprostředkovatel odvede srážkovou daň takto:
a)
v případě úrokové platby ve smyslu čl. 6 odst. 1 prvního pododstavce písm. a): z výše vyplacených nebo připsaných úroků;
b)
v případě úrokové platby ve smyslu čl. 6 odst. 1 prvního pododstavce písm. b): z výše vyplacených, realizovaných či připsaných příjmů;
c)
v případě úrokové platby ve smyslu čl. 6 odst. 1 prvního pododstavce písm. c) nebo e): buď z výše úroků nebo příjmů podle uvedených ustanovení, nebo v podobě dávky s rovnocenným účinkem, hrazené skutečným vlastníkem z celkové výše výnosů z převodu, zpětného odkupu nebo splacení;
d)
v případě úrokové platby ve smyslu čl. 6 odst. 1 prvního pododstavce písm. d): z výše příjmů zmíněných v uvedeném ustanovení;
e)
v případě úrokové platby ve smyslu čl. 6 odst. 4: z výše úroků připadajících na každého ze skutečných vlastníků, kteří spadají do oblasti působnosti čl. 1 odst. 1. Celková částka, z níž je daň vybírána, nepřekročí výši úrokové platby přijaté nebo připsané subjektem nebo právním uspořádáním;
f)
v případě, že členský stát uplatňuje možnost uvedenou v čl. 6 odst. 5: z výše úroků či jiných příslušných příjmů přepočtených na roční základ;
g)
v případě úrokové platby ve smyslu čl. 6 odst. 1 prvního pododstavce písm. f): z plnění vypočteného v souladu s uvedeným ustanovením. Členské státy mohou umožnit platebním zprostředkovatelům vybírat srážkovou daň pouze z plnění, o nichž platební zprostředkovatel nebo jeho daňový zástupce podle jakéhokoli právního ustanovení odlišného od ustanovení nutných k provedení této směrnice dosud neinformoval příslušný orgán členského státu bydliště skutečného vlastníka.
Při převádění výnosů ze srážkové daně příslušnému orgánu jej platební zprostředkovatel informuje o počtu skutečných vlastníků, jichž se týká výběr srážkové daně, rozdělených podle příslušných členských států, v nichž mají skuteční vlastníci bydliště.“;
b)
v odstavci 3 se slova „Pro účely písmen a) a b) odstavce 2“ nahrazují slovy „Pro účely odst. 2 písm. a), b) a c)“;
c)
odstavec 5 se nahrazuje tímto:
„5. V průběhu přechodného období mohou členské státy vybírající srážkovou daň stanovit, že hospodářský subjekt provádějící či připisující úrokovou platbu ve prospěch subjektu či právního uspořádání podle čl. 4 odst. 2, jenž má místo skutečného vedení v jiném členském státě, bude namísto takového subjektu či právního uspořádání považován za platebního zprostředkovatele, a členské státy z těchto úroků vyměří srážkovou daň, pokud subjekt či právní uspořádání neposkytne oficiální souhlas k tomu, aby byl v souladu se čl. 4 odst. 2 čtvrtým pododstavcem sdělen jeho název, pokud existuje, právní forma, místo skutečného vedení a celková výše úroků vyplacených či připsaných v jeho prospěch.“
10)
Článek 13 se nahrazuje tímto:
„Článek 13
Výjimky z uplatňování srážkové daně
1. Členské státy vybírající srážkovou daň podle článku 11 stanoví níže uvedené postupy s cílem zajistit, aby skutečný vlastník mohl žádat, aby u něj srážková daň nebyla uplatněna:
a)
postup, který skutečnému vlastníkovi umožní výslovně zmocnit platebního zprostředkovatele k poskytnutí informací podle kapitoly II s tím, že se toto zmocnění bude vztahovat na veškeré úrokové platby provedené tímto platebním zprostředkovatelem a připadající na skutečného vlastníka; v takovém případě se použije článek 9;
b)
postup zaručující, že se srážková daň nevybere v případech, kdy skutečný vlastník předloží svému platebnímu zprostředkovateli potvrzení vydané na své jméno příslušným orgánem členského státu, v němž má bydliště pro daňové účely, podle odstavce 2.
2. Na žádost skutečného vlastníka vystaví příslušný orgán členského státu, v němž má skutečný vlastník bydliště pro daňové účely, potvrzení, které obsahuje tyto údaje:
a)
jméno, adresu a daňové číslo nebo jeho ekvivalent skutečného vlastníka a datum a místo narození skutečného vlastníka;
b)
jméno a adresu platebního zprostředkovatele;
c)
číslo účtu skutečného vlastníka nebo, pokud není číslo účtu k dispozici, označení cenného papíru.
Toto potvrzení je platné maximálně po dobu tří let. Potvrzení je vydáno všem skutečným vlastníkům, kteří o ně požádají, do dvou měsíců po předložení žádosti.“
11)
Článek 14 se mění takto:
a)
v odstavci 2 se první věta nahrazuje tímto:
„Pokud úroková platba připadající skutečnému vlastníkovi podléhá v členském státě platebního zprostředkovatele srážkové dani, započte členský stát, v němž má skutečný vlastník bydliště pro daňové účely, skutečnému vlastníkovi daň ve výši daně sražené podle vnitrostátního práva tohoto členského státu.“;
b)
odstavec 3 se nahrazuje tímto:
„3. Pokud úroková platba připadající skutečnému vlastníkovi podléhá kromě srážkové daně uvedené v článku 11 ještě jinému druhu srážkové daně a členský stát, v němž má skutečný vlastník bydliště pro daňové účely, započte tuto jinou srážkovou daň v souladu se svými vnitrostátním právem nebo smlouvami o zamezení dvojího zdanění, započte se tato jiná srážková daň před uplatněním postupu stanoveného v odstavci 2.“
12)
V čl. 15 odst. 1 druhém pododstavci se slova „v příloze“ nahrazují slovy „v příloze III“.
13)
V článku 18 se první věta nahrazuje tímto:
„Komise předloží každé tři roky Radě zprávu o fungování této směrnice na základě statistických údajů uvedených v příloze IV, které poskytne Komisi každý členský stát.“
14)
Vkládají se nové články, které znějí:
„Článek 18a
Prováděcí opatření
1. Komise může postupem podle čl. 18b odst. 2 přijmout opatření pro tyto účely:
a)
upřesnění poskytovatelů dat, jež by mohli platební zprostředkovatelé využít k získání informací potřebných ke správnému zacházení pro účely čl. 6 odst. 1 prvního pododstavce písm. b), d) a e);
b)
stanovení společných formátů a praktických postupů nezbytných pro elektronickou výměnu informací uvedených v článku 9;
c)
stanovení společných formulářů pro potvrzení a jiné dokumenty, které usnadňují uplatňování této směrnice, zejména pro dokumenty vystavované v členských státech vybírajících srážkovou daň, které jsou používány pro účely článku 14 členským státem, v němž má skutečný vlastník své bydliště pro daňové účely.
2. Na žádost přímo dotčených členských států Komise aktualizuje seznam uvedený v příloze III.
Článek 18b
Výbor
1. Komisi je nápomocen Výbor pro správní spolupráci při zdanění (dále jen ‚výbor‘).
2. Pokud se odkazuje na tento odstavec, použije se článek 5 nařízení (EU) č. 182/2011.“
15)
Příloha se mění v souladu s přílohou této směrnice.
Článek 2
1. Členské státy přijmou a zveřejní do 1. ledna 2016 právní a správní předpisy nezbytné pro dosažení souladu s touto směrnicí. Neprodleně sdělí Komisi znění těchto předpisů.
Členské státy použijí tyto předpisy od prvního dne třetího kalendářního roku následujícího po kalendářním roce, v němž vstoupí tato směrnice v platnost.
Předpisy přijaté členskými státy musí obsahovat odkaz na tuto směrnici nebo musí být takový odkaz učiněn při jejich úředním vyhlášení. Způsob odkazu si stanoví členské státy.
2. Členské státy sdělí Komisi znění hlavních ustanovení vnitrostátních právních předpisů, které přijmou v oblasti působnosti této směrnice.
Článek 3
Tato směrnice vstupuje v platnost dnem vyhlášení v Úředním věstníku Evropské unie.
Článek 4
Tato směrnice je určena členským státům.
V Bruselu dne 24. března 2014.
TARYBOS DIREKTYVA 2014/48/ES
2014 m. kovo 24 d.
kuria iš dalies keičiama Direktyva 2003/48/EB dėl palūkanų, gautų iš taupymo pajamų, apmokestinimo
EUROPOS SĄJUNGOS TARYBA,
atsižvelgdama į Sutartį dėl Europos Sąjungos veikimo, ypač į jos 115 straipsnį,
atsižvelgdama į Europos Komisijos pasiūlymą,
atsižvelgdama į Europos Parlamento nuomonę (1),
atsižvelgdama į Europos ekonomikos ir socialinių reikalų komiteto nuomonę (2),
kadangi:
(1)
Tarybos direktyva 2003/48/EB (3) valstybėse narėse taikoma nuo 2005 m. liepos 1 d. ir per pirmus trejus taikymo metus jos veiksmingumas nustatytose direktyvos taikymo srityse pasitvirtino. Tačiau, iš pirmosios 2008 m. rugsėjo 15 d. Komisijos parengtos jos taikymo ataskaitos galima spręsti, kad ji nevisiškai atitinka plačius užmojus, išdėstytus 2000 m. lapkričio 26-27 d. posėdyje Tarybos vieningai priimtose išvadose. Visų pirma ji neapima tam tikrų finansinių priemonių, lygiaverčių vertybiniams popieriams su palūkanomis, ir tam tikrų netiesioginių vertybinių popierių su palūkanomis turėjimo būdų;
(2)
norint geriau pasiekti Direktyvos 2003/48/EB tikslą, būtina visų pirma gerinti faktiškųjų savininkų tapatybei ir gyvenamajai vietai nustatyti naudojamos informacijos kokybę. Šiuo tikslu mokėjimų tarpininkas naudoja ir gimimo datą bei vietą, ir valstybių narių suteiktus mokesčių mokėtojo identifikacinius ar lygiaverčius numerius, jei jie yra. Direktyva 2003/48/EB valstybės narės neįpareigojamos taikyti mokesčių mokėtojo identifikacinių numerių. Šiuo tikslu taip pat turėtų būti gerinama informacija apie bendras sąskaitas ir kitus bendros faktiškosios nuosavybės teisės atvejus;
(3)
Direktyva 2003/48/EB taikoma tik palūkanoms, kurios mokamos tiesioginei Sąjungoje gyvenančių fizinių asmenų naudai. Šie fiziniai asmenys gali išvengti Direktyvos 2003/48/EB taikymo pasinaudodami tarpiniu subjektu arba juridine struktūra, ypač įsisteigusiu jurisdikcijoje, kurioje tokiam subjektui arba struktūrai sumokėtų pajamų apmokestinimas neužtikrinamas. Be to, atsižvelgiant į kovos su pinigų plovimu priemones, nustatytas Europos Parlamento ir Tarybos direktyvoje 2005/60/EB (4), tikslinga reikalauti, kad mokėjimų tarpininkai taikytų „skaidrumo metodą“ mokėjimams, skirtiems tam tikriems subjektams arba juridinėms struktūroms, kurios yra įsisteigusios arba kurių pagrindinis administracijos centras yra tam tikrose šalyse arba teritorijose, kuriose netaikoma Direktyva 2003/48/EB arba tokio paties ar lygiaverčio poveikio priemonės. Tie mokėjimų tarpininkai turėtų naudotis jau turima informacija apie tokių subjektų arba juridinių struktūrų faktiškąjį (-uosius) savininką (-us), kad užtikrintų Direktyvos 2003/48/EB taikymą tais atvejais, kai nustatytas faktiškasis savininkas yra valstybės narės, kitos nei valstybė narė, kurioje yra įsisteigęs mokėjimų tarpininkas, rezidentas. Siekiant sumažinti mokėjimų tarpininkams tenkančią administracinę naštą, reikėtų parengti trečiųjų šalių ir jurisdikcijų subjektų bei juridinių struktūrų, kuriems taikoma ši priemonė, orientacinį sąrašą;
(4)
taip pat turėtų užtikrinti, kad nebūtų vengiama Direktyvos 2003/48/EB taikymo palūkanų mokėjimą dirbtinai nukreipiant per ekonominės veiklos vykdytoją, įsisteigusį už Sąjungos ribų. Todėl būtina aiškiai nurodyti ekonominės veiklos vykdytojų atsakomybę tais atvejais, kai jie žino, kad ekonominės veiklos vykdytojui, įsisteigusiam teritorijoje, kuriai netaikoma Direktyva 2003/48/EB, sumokėtos palūkanos yra sumokėtos fizinio asmens, kuris jų žiniomis yra kitos valstybės narės rezidentas ir kurį galima laikyti jų klientu, naudai. Tokiomis aplinkybėmis tuos ekonominės veiklos vykdytojus reikėtų laikyti vykdančiais mokėjimų tarpininkų funkciją. Tai visų pirma taip pat padėtų išvengti galimo netinkamo pasinaudojimo tarptautiniu finansų įstaigų, t. y. skyrių, dukterinių įmonių, asocijuotų arba holdingo bendrovių, tinklu siekiant išvengti Direktyvos 2003/48/EB taikymo;
(5)
patirtis parodė, kad reikia aiškiau apibrėžti prievolę vykdyti mokėjimų tarpininko funkciją gaunamų palūkanų mokėjimo atžvilgiu. Visų pirma reikėtų aiškiai nustatyti tarpines struktūras, kurioms taikoma tokia prievolė. Subjektai ir juridinės struktūros, kurie nėra veiksmingai apmokestinami, gavę palūkanas iš bet kurio pirmesnio ekonominės veiklos vykdytojo turėtų taikyti Direktyvos 2003/48/EB nuostatas. Tokių subjektų ir juridinių struktūrų orientacinis sąrašas kiekvienoje valstybėje narėje sudarys palankesnes sąlygas naujoms nuostatoms įgyvendinti;
(6)
kaip nurodyta pirmoje Direktyvos 2003/48/EB taikymo ataskaitoje, jos taikymo galima išvengti naudojant finansines priemones, kurios, atsižvelgiant į rizikos lygį, lankstumą ir sutartinį pelną, yra lygiavertės skoliniams reikalavimams. Todėl būtina užtikrinti, kad ji būtų taikoma ne tik palūkanoms, bet ir kitoms iš esmės lygiavertėms pajamoms;
(7)
atitinkamai gyvybės draudimo sutartys, kuriose numatyta pajamų grąžos garantija arba kurios daugiau kaip 40 % yra susijusios su pajamomis iš skolinių reikalavimų arba lygiavertėmis pajamomis, kurioms taikoma Direktyva 2003/48/EB, turėtų būti įtrauktos į tos direktyvos taikymo sritį;
(8)
Europos Sąjungoje įsteigtų investavimo fondų atveju Direktyva 2003/48/EB dabar taikoma tik pajamoms, gautoms per kolektyvinio investavimo į perleidžiamus vertybinius popierius subjektus (KIPVPS), kuriems išduotas leidimas pagal Europos Parlamento ir Tarybos direktyvą 2009/65/EB (5), kuri, inter alia, panaikino ir pakeitė Tarybos direktyvą 85/611/EEB (6). Lygiavertėms pajamoms iš ne KIPVPS Direktyva 2003/48/EB taikoma tik tais atvejais, kai ne KIPVPS yra subjektai, neturintys juridinio asmens statuso ir dėl to gaunamų palūkanų mokėjimo atžvilgiu veikia kaip mokėjimų tarpininkai. Siekiant užtikrinti, kad visiems investavimo fondams ar schemoms, neatsižvelgiant į jų teisinę formą, būtų taikomos vienodos taisyklės, Direktyvoje 2003/48/EB pateikta nuoroda į Direktyvą 85/611/EEB turėtų būti pakeista nuoroda į jų registraciją pagal valstybės narės teisę arba tai, kad jų fondų taisykles arba steigimo dokumentus reglamentuoja vienos iš valstybių narių teisė. Be to, turėtų būti užtikrintas vienodų sąlygų taikymas, atsižvelgiant į Europos ekonominės erdvės sutartį;
(9)
investavimo fondų, įsteigtų ne Europos Sąjungos arba Europos ekonominės erdvės valstybėje narėje, atžvilgiu būtina aiškiai nurodyti, kad ši direktyva taikoma palūkanoms ir lygiavertėms pajamoms iš visų tų fondų, neatsižvelgiant į jų teisinę formą arba santykį su investuotojais;
(10)
reikėtų patikslinti palūkanų mokėjimo apibrėžtį siekiant užtikrinti, kad būtų atsižvelgiama ne tik į tiesiogines, bet ir į netiesiogines investicijas į skolinius reikalavimus, skaičiuojant į tokias priemones investuoto turto procentinį dydį. Be to, kad mokėjimų tarpininkams būtų paprasčiau Direktyvą 2003/48/EB taikyti pajamoms, gaunamoms iš kolektyvinio investavimo subjektų, įsisteigusių kitose šalyse, reikėtų aiškiai nustatyti, kad apskaičiuojant turto sudėtį kai kurių tokių subjektų pajamų atveju yra taikomos Europos Sąjungos arba Europos ekonominės erdvės valstybės narės, kurioje jie yra įsisteigę, taisyklės;
(11)
tiek „pažymos“ procedūra, pagal kurią faktiškieji savininkai, kurių gyvenamoji vieta mokesčių tikslais yra vienoje valstybėje narėje, gali išvengti palūkanų, gautų kitoje valstybėje narėje, nurodytoje Direktyvos 2003/48/EB 10 straipsnio 1 dalyje, apmokestinimo išskaičiuojamuoju mokesčiu, tiek alternatyvi savanoriško informacijos pateikimo faktiškojo savininko gyvenamosios vietos valstybei procedūra turi privalumų. Nepaisant to, savanoriško informacijos pateikimo procedūra mažiau apsunkina faktiškąjį savininką, todėl tikslinga leisti faktiškiesiems savininkams pasirinkti procedūrą;
(12)
valstybės narės turėtų pateikti atitinkamus statistinius duomenis apie Direktyvos 2003/48/EB taikymą, kad pagerintų Komisijos turimos informacijos, naudojamos rengiant tos direktyvos taikymo ataskaitą, kuri kas trejus metus pateikiama Tarybai, kokybę;
(13)
pagal Tarpinstitucinio susitarimo dėl geresnės teisėkūros (7) 34 punktą valstybės narės skatinamos dėl savo ir Europos Sąjungos interesų parengti lenteles, kurios kuo geriau parodytų šios direktyvos ir jos perkėlimo į nacionalinę teisę priemonių atitiktį, ir viešai jas paskelbti;
(14)
siekiant užtikrinti vienodas Direktyvos 2003/48/EB įgyvendinimo sąlygas, Komisijai turėtų būti suteikti įgyvendinimo įgaliojimai. Tais įgaliojimais turėtų būti naudojamasi laikantis Europos Parlamento ir Tarybos reglamento (ES) Nr. 182/2011 (8);
(15)
kadangi šios direktyvos tikslų, t. y. užtikrinti veiksmingą taupymo pajamų iš kitose valstybėse gautų palūkanų, kurios paprastai įtraukiamos į reziduojančių asmenų apmokestinamąsias pajamas visose valstybėse narėse, apmokestinimą, valstybės narės negali deramai pasiekti, tačiau tų tikslų dėl veiksmo masto būtų geriau siekti Sąjungos lygiu, laikydamasi Europos Sąjungos sutarties 5 straipsnyje nustatyto subsidiarumo principo Sąjunga gali patvirtinti priemones. Pagal tame straipsnyje nustatytą proporcingumo principą šia direktyva neviršijama to, kas būtina nurodytiems tikslams pasiekti;
(16)
Direktyva 2003/48/EB turėtų būti iš dalies pakeista,
PRIĖMĖ ŠIĄ DIREKTYVĄ:
1 straipsnis
Direktyva 2003/48/EB iš dalies keičiama taip:
1.
1 straipsnio 2 dalis pakeičiama taip:
„2. Valstybės narės imasi reikiamų priemonių užtikrinti, kad šiai direktyvai įgyvendinti reikalingas užduotis vykdytų mokėjimų tarpininkai ir kiti ekonominės veiklos vykdytojai, kurie įsisteigę arba, kai tinka, kurių pagrindinis administracijos centras yra jų teritorijoje, nepriklausomai nuo reikalavimų, už kuriuos gaunamos palūkanos, skolininko įsisteigimo vietos.“;
2.
įterpiamas šis straipsnis:
„1a straipsnis
Tam tikrų sąvokų apibrėžtys
Šioje direktyvoje:
a)
ekonominės veiklos vykdytojas - kredito ar finansų įstaiga arba bet kuris kitas juridinis ar fizinis asmuo, kuris, vykdydamas savo profesinę veiklą, reguliariai arba kartais moka palūkanas arba garantuoja jų mokėjimą, kaip apibrėžta šioje direktyvoje;
b)
subjekto (turinčio juridinio asmens statusą arba jo neturinčio) „pagrindinis administracijos centras“ - adresas, kuriuo priimami pagrindiniai valdymo sprendimai, susiję su visa subjekto vykdoma veikla. Jei tokie sprendimai priimami keliose šalyse ar jurisdikcijose, pagrindinis administracijos centras nustatomas pagal adresą, kuriuo priimama dauguma pagrindinių valdymo sprendimų, susijusių su turtu, už kurį mokamos palūkanos, kaip apibrėžta šioje direktyvoje;
c)
patikos fondo ar kitos juridinės struktūros „pagrindinis administracijos centras“:
i)
fizinio asmens, kuriam tenka pagrindinė atsakomybė už pagrindinius valdymo sprendimus, susijusius su juridinės struktūros turto valdymu, o patikos fondo atveju - valdytojo, nuolatinis adresas. Jei tokia pagrindinė atsakomybė tenka keliems fiziniams asmenims, pagrindinis administracijos centras nustatomas pagal asmens, kuriam tenka pagrindinė atsakomybė už daugumą pagrindinių valdymo sprendimų, susijusių su turtu, už kurį mokamos palūkanos, kaip apibrėžta šioje direktyvoje, nuolatinį adresą, arba
ii)
adresas, kuriuo juridinis asmuo, kuriam tenka pagrindinė atsakomybė už juridinės struktūros turto valdymą, o patikos fondo atveju - valdytojas, priima pagrindinius valdymo sprendimus, susijusius su šiuo turtu. Jei pagrindiniai valdymo sprendimai priimami keliose šalyse arba priklauso kelioms jurisdikcijoms, pagrindinis administracijos centras nustatomas pagal adresą, kuriuo priimama dauguma pagrindinių valdymo sprendimų, susijusių su turtu, už kurį mokamos palūkanos, kaip apibrėžta šioje direktyvoje;
d)
„veiksmingai apmokestinamas“ - subjektui arba juridinei struktūrai tenka prievolė mokėti mokestį už visas savo pajamas arba dalį savo pajamų, priskiriamų gavėjams ne rezidentams, įskaitant už palūkanas.“;
3.
2 straipsnis pakeičiamas taip:
„2 straipsnis
Faktiškojo savininko sąvokos apibrėžtis
1. Šioje direktyvoje ir nedarant poveikio 2-4 dalims, terminas „faktiškasis savininkas“ reiškia fizinį asmenį, kuriam mokamos palūkanos, arba kuriam palūkanų mokėjimas yra garantuojamas, nebent jis įrodo, kad mokėjimas nebuvo gautas ar garantuotas jo paties naudai, tai yra:
a)
jis veikia kaip mokėjimų tarpininkas, kaip apibrėžta 4 straipsnio 1 dalyje;
b)
jis veikia juridinio asmens statusą turinčio arba jo neturinčio subjekto vardu ir atskleidžia ekonominės veiklos vykdytojui, kuris moka palūkanas arba garantuoja jų sumokėjimą, subjekto pavadinimą, teisinę formą ir įsisteigimo vietos adresą, o tuo atveju, jei jis yra kitoje šalyje ar jurisdikcijai priklausančioje teritorijoje, - subjekto pagrindinio administracijos centro adresą;
c)
jis veikia juridinės struktūros vardu ir atskleidžia ekonominės veiklos vykdytojui, kuris moka palūkanas arba garantuoja jų sumokėjimą, juridinės struktūros pavadinimą (jei yra), teisinę formą ir pagrindinio administracijos centro adresą ir 1a straipsnio c punkte nurodyto juridinio ar fizinio asmens pavadinimą ar vardą ir pavardę arba
d)
jis veikia kito fizinio asmens, kuris yra faktiškasis savininkas, vardu ir atskleidžia mokėjimų tarpininkui to faktiškojo savininko tapatybę pagal 3 straipsnio 2 dalį.
2. Jei mokėjimų tarpininkas turi informacijos, iš kurios galima spręsti, kad fizinis asmuo, kuriam mokamos palūkanos arba kuriam palūkanų mokėjimas yra garantuojamas, galbūt nėra faktiškasis savininkas, ir tam fiziniam asmeniui netaikomas 1 dalies a, b arba c punktas, jis imasi pagrįstų priemonių faktiškojo savininko tapatybei nustatyti pagal 3 straipsnio 2 dalį. Jei mokėjimų tarpininkas negali nustatyti faktiškojo savininko tapatybės, tokį asmenį jis laiko faktiškuoju savininku.
3. Jeigu ekonominės veiklos vykdytojas, kuriam taip pat taikomas Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2005/60/EB (*1) 2 straipsnis, moka palūkanas arba garantuoja jų sumokėjimą subjektui arba juridinei struktūrai, kuris (-i) nėra veiksmingai apmokestinamas (-a) ir kuris (-i) yra įsisteigęs (-usi) arba kurio (-os) pagrindinis administracijos centras yra šalyje arba jurisdikcijai priklausančioje teritorijoje, esančioje už šios direktyvos 7 straipsnyje nurodytos teritorijos ribų ir nepatenkančioje į susitarimų, kuriuose numatytos tos pačios priemonės, kurios numatytos toje direktyvoje, arba joms lygiavertės priemonės, teritorinio taikymo sritį, taikomos šios dalies antra-penkta pastraipos.
Mokėjimas laikomas atliktu arba garantuotu tiesioginei fizinio asmens, kurio gyvenamoji vieta yra ne toje valstybėje narėje, kurioje yra ekonominės veiklos vykdytojas, ir kuris pagal Direktyvos 2005/60/EB 3 straipsnio 6 dalį yra apibrėžiamas kaip subjekto arba juridinės struktūros tikrasis savininkas, naudai. To asmens tapatybė nustatoma laikantis tos direktyvos 7 straipsnyje ir 8 straipsnio 1 dalies b punkte numatytų deramo klientų patikrinimo priemonių. Tas fizinis asmuo taip pat laikomas faktiškuoju savininku šios direktyvos tikslais.
Pirmoje pastraipoje nurodytais tikslais laikoma, kad I priede pateiktame orientaciniame sąraše nurodytų kategorijų subjektai ir juridinės struktūros nėra veiksmingai apmokestinami.
Pirmoje pastraipoje nurodytas ekonominės veiklos vykdytojas nustato subjekto ar juridinės struktūros teisinę formą ir įsisteigimo vietą ar, kai tinka, pagrindinį administracijos centrą naudodamasis informacija, kurią yra nurodę fiziniai asmenys, veikiantys subjekto arba juridinės struktūros vardu, visų pirma pagal 1 dalies b ir c punktus, išskyrus atvejus, kai ekonominės veiklos vykdytojas turi patikimesnės informacijos, įrodančios, kad gauta informacija yra neteisinga arba neišsami šios dalies taikymo tikslais.
Tais atvejais, kai subjektas ar juridinė struktūra nepriskiriami jokiai iš I priede nurodytų kategorijų arba tais atvejais, kai jis (ji) priskiriamas (-a) toms kategorijoms, tačiau teigia esąs (-anti) veiksmingai apmokestinamas (-a), pirmoje pastraipoje nurodytas ekonominės veiklos vykdytojas, remdamasis paprastai pripažįstamais faktais arba oficialiais dokumentais, pateiktais subjekto ar juridinės struktūros arba gautais taikant deramo klientų patikrinimo priemones pagal Direktyvą 2005/60/EB, nustato, ar jis (ji) yra veiksmingai apmokestinamas (-a).
4. Jei subjektas arba juridinė struktūra pagal 4 straipsnio 2 dalį laikomi mokėjimų tarpininkais gaunamų palūkanų mokėjimo arba mokėjimo garantavimo atžvilgiu, laikoma, kad palūkanos yra priskaičiuotos toliau nurodytiems asmenims, kurie šioje direktyvoje laikomi faktiškaisiais savininkais:
a)
bet kuris fizinis asmuo, kuris turi teisę į pajamas, gaunamas už turtą, už kurį mokamos tokios palūkanos, arba kuris turi teisę į kitą turtą, kuris laikomas tokiomis palūkanomis, kai subjektas arba juridinė struktūra gauna mokėjimą arba kai mokėjimas jam (jai) garantuojamas proporcingai jo teisei į tokias pajamas;
b)
jei nėra a punkte nurodytų asmenų, kurie turi teisę į bet kurią dalį pajamų, gaunamų už turtą, už kurį mokamos tokios palūkanos, arba į kitą turtą, kuris laikomas tokiomis palūkanomis, kai subjektas arba juridinė struktūra gauna mokėjimą arba kai mokėjimas jam (jai) garantuojamas, - bet kuris fizinis asmuo, kuris yra tiesiogiai ar netiesiogiai prisidėjęs prie atitinkamo subjekto arba juridinės struktūros turto, neatsižvelgiant į tai, ar toks fizinis asmuo turi teisę į subjekto arba juridinės struktūros turtą ar pajamas;
c)
jei mokamų palūkanų gavimo arba jų mokėjimo garantavimo metu nėra a arba b punkte nurodytų asmenų, kurie visi kartu arba kiekvienas atskirai turi teisę į visas pajamas, gaunamas už turtą, už kurį mokamos tokios palūkanos, arba į visą kitą turtą, kuris laikomas tokiomis palūkanomis, - bet kuris fizinis asmuo, proporcingai jo teisei į tokias pajamas, kuris vėliau įgyja teisę į visą turtą arba į dalį turto, už kurį mokamos tokios palūkanos, arba į kitą turtą, kuris laikomas tokiomis palūkanomis. Bendra suma, kuri laikoma priskaičiuota tokiam asmeniui, negali viršyti palūkanų sumos, kuri buvo sumokėta subjektui ar juridinei struktūrai arba kuri jam (jai) buvo garantuota, atėmus dalį, kuri pagal šią dalį priskirta a arba b punkte nurodytam asmeniui.
(*1) 2005 m. spalio 26 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2005/60/EB dėl finansų sistemos apsaugos nuo jos panaudojimo pinigų plovimui ir teroristų finansavimui (OL L 309, 2005 11 25, p. 15).“;"
4.
3 ir 4 straipsniai pakeičiami taip:
„3 straipsnis
Faktiškųjų savininkų tapatybė ir gyvenamoji vieta
1. Kiekviena valstybė narė savo teritorijoje priima reikalingas procedūras, leidžiančias mokėjimų tarpininkui nustatyti faktiškųjų savininkų tapatybę ir jų gyvenamąją vietą 8-12 straipsnių tikslais, ir užtikrina jų taikymą.
Tokios procedūros turi atitikti 2 ir 3 straipsnio dalyse nustatytus būtiniausius reikalavimus.
2. Mokėjimų tarpininkas nustato faktiškojo savininko tapatybę pagal būtiniausius reikalavimus, kurie skiriasi pagal mokėjimų tarpininko ir faktiškojo savininko santykių pradžios laiką, tai yra:
a)
jei sutartiniai santykiai prasidėjo iki 2004 m. sausio 1 d., mokėjimų tarpininkas nustato faktiškojo savininko tapatybę, t. y. vardą, pavardę ir adresą, naudodamasis savo turima informacija, ypač remdamasis jo įsisteigimo valstybėje galiojančiais teisės aktais ir Direktyva 2005/60/EB;
b)
jei sutartiniai santykiai prasidėjo arba sandoriai buvo įvykdyti nesant sutartinių santykių 2004 m. sausio 1 d. arba vėliau, mokėjimų tarpininkas nustato faktiškojo savininko tapatybę, t. y. jo vardą, pavardę ir adresą, gimimo datą bei vietą ir, pagal 4 dalyje nurodytą sąrašą, valstybės narės, kurioje yra faktiškojo savininko gyvenamoji vieta mokesčių tikslais, suteiktą mokesčių mokėtojo identifikacinį arba lygiavertį numerį. Jei sutartiniai santykiai prasidėjo arba sandoriai buvo įvykdyti nesant sutartinių santykių, iki 2015 m. liepos 1 d. informaciją apie gimimo datą ir vietą reikalaujama nurodyti tik tuo atveju, jei nėra tokio mokesčių mokėtojo identifikacinio arba lygiaverčio numerio.
Duomenys, nurodyti pirmos pastraipos b punkte, nustatomi pagal faktiškojo savininko pateiktą pasą, oficialią asmens tapatybės kortelę ar bet kurį kitą oficialų tapatybės dokumentą atitinkamais atvejais, kaip nustatyta 4 dalyje nurodytame sąraše. Jei tokie duomenys tuose dokumentuose nenurodyti, jie nustatomi pagal kitą faktiškojo savininko pateiktą tapatybę patvirtinantį dokumentą.
3. Jeigu faktiškasis savininkas savanoriškai pateikia gyvenamosios vietos mokesčių tikslais pažymą, išduotą šalies kompetentingos institucijos per trejus metus iki mokėjimo datos arba vėliau, kai laikoma, kad mokėjimas priskaičiuotas faktiškajam savininkui, laikoma, kad jo gyvenamoji vieta yra toje šalyje. Nepateikus tokios pažymos laikoma, kad faktiškojo savininko gyvenamoji vieta yra šalyje, kurioje jis turi nuolatinį adresą. Mokėjimų tarpininkas faktiškojo savininko nuolatinį adresą nustato laikydamasis šių būtiniausių reikalavimų:
a)
jei sutartiniai santykiai prasidėjo iki 2004 m. sausio 1 d., mokėjimų tarpininkas nustato esamą faktiškojo savininko nuolatinį adresą, naudodamasis geriausia savo turima informacija, visų pirma remdamasis jo įsisteigimo valstybėje galiojančiais teisės aktais ir Direktyva 2005/60/EB;
b)
jei sutartiniai santykiai prasidėjo arba sandoriai buvo įvykdyti nesant sutartinių santykių 2004 m. sausio 1 d. arba vėliau, mokėjimų tarpininkas nustato esamą faktiškojo savininko nuolatinį adresą remdamasis adresu, nustatytu atlikus 2 dalies pirmos pastraipos b punkte nurodytas tapatybės nustatymo procedūras, kuris turi būti patikslintas pagal naujausią mokėjimų tarpininko turimą informaciją.
Jeigu pirmos pastraipos b punkte nurodytu atveju faktiškieji savininkai pateikia pasą, oficialią asmens tapatybės kortelę ar bet kurį kitą oficialų tapatybės dokumentą, išduotą valstybėje narėje, ir teigia esą trečiosios šalies rezidentai, jų gyvenamoji vieta nustatoma pagal gyvenamosios vietos mokesčių tikslais pažymą, išduotą trečiosios šalies, kurios rezidentas faktiškasis savininkas teigia esąs, kompetentingos institucijos per trejus metus iki mokėjimo datos arba vėliau, kai laikoma, kad mokėjimas priskaičiuotas faktiškajam savininkui. Nepateikus tokios pažymos, gyvenamosios vietos šalimi laikoma valstybė narė, išdavusi pasą, oficialią asmens tapatybės kortelę arba kitą oficialų asmens tapatybės dokumentą. Faktiškųjų savininkų, apie kuriuos mokėjimų tarpininkas turi oficialių dokumentų, įrodančių, kad dėl privilegijų, susijusių su jų diplomatiniu statusu arba kitų tarptautiniu lygiu nustatytų taisyklių, jų gyvenamoji vieta mokesčių tikslais yra ne toje šalyje, kurioje jie turi nuolatinį adresą, gyvenamoji vieta nustatoma tokių mokėjimų tarpininko turimų oficialių dokumentų pagrindu.
4. Ne vėliau kaip iki 2014 m. gruodžio 31 d. kiekviena valstybė narė, suteikianti mokesčių mokėtojo identifikacinius arba lygiaverčius numerius, informuoja Komisiją apie šių numerių struktūrą ir formą, taip pat apie oficialius dokumentus, kuriuose pateikiama informacija apie suteiktus identifikacinius numerius. Kiekviena valstybė narė taip pat informuoja Komisiją apie su tuo susijusius pokyčius. Komisija Europos Sąjungos oficialiajame leidinyje paskelbia iš gautos informacijos sudarytą sąrašą.
4 straipsnis
Mokėjimų tarpininkai
1. Šioje direktyvoje mokėjimų tarpininkas yra valstybėje narėje įsisteigęs ekonominės veiklos vykdytojas, kuris moka palūkanas arba garantuoja jų mokėjimą tiesioginei faktiškojo savininko naudai.
Šios dalies taikymo tikslais nesvarbu, ar atitinkamas ekonominės veiklos vykdytojas yra reikalavimo ar vertybinio popieriaus, už kurį gaunamos pajamos, skolininkas arba emitentas ar ekonominės veiklos vykdytojas, kurį skolininkas, emitentas ar faktiškasis savininkas yra įpareigojęs mokėti pajamas arba garantuoti jų mokėjimą.
Šios direktyvos tikslais ekonominės veiklos vykdytojas, įsisteigęs valstybėje narėje, taip pat laikomas mokėjimų tarpininku, jeigu įvykdomos šios sąlygos:
a)
jis sumoka palūkanas arba garantuoja jų sumokėjimą kitam ekonominės veiklos vykdytojui, įskaitant pirmojo ekonominės veiklos vykdytojo nuolatinę buveinę ar dukterinę įmonę, įsisteigusiam kitoje nei 7 straipsnyje nurodytoje teritorijoje ir teritorijoje, kuriai netaikomi susitarimai, kuriuose numatytos tos pačios priemonės, kurios numatytos šioje direktyvoje, arba joms lygiavertės priemonės, ir
b)
pirmasis ekonominės veiklos vykdytojas, remdamasis turima informacija, turi pagrindo manyti, kad antrasis ekonominės veiklos vykdytojas sumokės pajamas arba užtikrins jų sumokėjimą tiesioginei faktiškojo savininko, kuris pirmojo ekonominės veiklos vykdytojo turimomis žiniomis yra kitos valstybės narės rezidentas, atsižvelgiant į 3 straipsnį, naudai.
Jeigu įvykdomos pirmos pastraipos a ir b punktuose nurodytos sąlygos, pirmojo ekonominės veiklos vykdytojo atliktas arba garantuotas mokėjimas laikomas atliktu arba garantuotu tiesioginei tos pastraipos b punkte nurodyto faktiškojo savininko naudai.
2. Subjektas arba juridinė struktūra, kurio (-os) pagrindinis administracijos centras yra valstybėje narėje ir kuris (-i) nėra veiksmingai apmokestinamas (-a) pagal bendrąsias tiesioginio apmokestinimo taisykles, taikomas arba toje valstybėje narėje, arba valstybėje narėje, kurioje jis (ji) yra įsisteigęs (-usi), arba bet kurioje valstybėje ar jurisdikcijai priklausančioje teritorijoje, kurioje yra jo (-os) gyvenamoji vieta mokesčių tikslais, laikomi mokėjimų tarpininkais gaunamų palūkanų mokėjimo arba mokėjimo garantavimo atžvilgiu.
Šioje dalyje nurodytais tikslais laikoma, kad II priede pateiktame orientaciniame sąraše nurodytų kategorijų subjektai ir juridinės struktūros nėra veiksmingai apmokestinami.
Tais atvejais, kai subjektas ar juridinė struktūra nepriskiriami jokiai iš II priede pateiktame orientaciniame sąraše nurodytų kategorijų arba tais atvejais, kai tas priedas jam (jai) taikomas, tačiau jis (ji) teigia esąs veiksmingai apmokestinamas (-a), ekonominės veiklos vykdytojas, remdamasis paprastai pripažįstamais faktais arba oficialiais dokumentais, pateiktais subjekto ar juridinės struktūros arba gautais taikant deramo klientų patikrinimo priemones pagal Direktyvą 2005/60/EB, nustato, ar jis (ji) yra veiksmingai apmokestinamas (-a).
Bet kuris valstybėje narėje įsisteigęs ekonominės veiklos vykdytojas, mokantis palūkanas arba garantuojantis jų mokėjimą šioje dalyje nurodytam subjektui arba juridinei struktūrai, kurio (-os) pagrindinis administracijos centras yra ne toje valstybėje narėje, kurioje yra įsisteigęs ekonominės veiklos vykdytojas, naudodamasis 2 straipsnio 3 dalies ketvirtoje pastraipoje nurodyta informacija arba kita turima informacija savo įsisteigimo valstybės narės kompetentingai institucijai pateikia toliau išvardytą informaciją:
i)
subjekto ar juridinės struktūros pavadinimą, jei yra;
ii)
jo (jos) teisinę formą;
iii)
jo (jos) pagrindinį administracijos centrą;
iv)
bendrą subjektui arba juridinei struktūrai sumokėtų arba garantuotų palūkanų sumą, nurodytą pagal 8 straipsnį;
v)
paskutinio palūkanų mokėjimo datą.
Fiziniai asmenys, laikomi palūkanų, sumokėtų arba garantuotų šios dalies pirmoje pastraipoje nurodytiems subjektams arba juridinėms struktūroms, faktiškaisiais savininkais nustatomi laikantis 2 straipsnio 4 dalyje nustatytų taisyklių. Kai taikomas 2 straipsnio 4 dalies c punktas, subjektas arba juridinė struktūra, kai tik fizinis asmuo vėliau įgyja teisę į turtą, už kurį mokamos tokios palūkanos, arba į kitą turtą, kuris laikomas palūkanomis, pateikia valstybės narės, kurioje yra jo(s) pagrindinis administracijos centras, kompetentingai institucijai 8 straipsnio 1 dalies antroje pastraipoje nurodytą informaciją. Subjektas arba juridinė struktūra taip pat informuoja atitinkamą kompetentingą instituciją apie pagrindinio administracijos centro pasikeitimą.
Penktoje pastraipoje nurodytos prievolės galioja 10 metų nuo tos dienos, kai subjektui arba juridinei struktūrai buvo paskutinį kartą sumokėtos palūkanos arba buvo garantuotas jų sumokėjimas, arba nuo paskutinės datos, kurią fizinis asmuo įgijo teisę į turtą, už kurį mokamos tokios palūkanos, arba į kitą turtą, kuris laikomas palūkanomis, atsižvelgiant į tai, kuri data yra vėlesnė.
Subjektui arba juridinei struktūrai, tuo atveju, kai taikomas 2 straipsnio 4 dalies c punktas, perkėlus savo pagrindinio administracijos centro vietą į kitą valstybę narę, pirmosios valstybės narės kompetentinga institucija pateikia tos kitos valstybės narės kompetentingai institucijai šią informaciją:
i)
palūkanų, kurias gavo subjektas arba juridinė struktūra, arba kurios buvo jam (jai) garantuotos, sumą, kuri dar nėra įtraukta į ankstesnes teises į atitinkamą turtą;
ii)
datą, kai subjektui arba juridinei struktūrai buvo paskutinį kartą sumokėtos palūkanos arba garantuotas jų sumokėjimas, arba paskutinę datą, kurią fizinis asmuo įgijo teisę į visą turtą arba į dalį turto, už kurį mokamos tokios palūkanos, arba į kitą turtą, kuris laikomas palūkanomis, atsižvelgiant į tai, kuri data yra vėlesnė.
Ši dalis netaikoma tuo atveju, jei subjektas arba juridinė struktūra pateikia įrodymų, kad jis (ji) tenkina vieną iš toliau išvardytų sąlygų:
a)
yra kolektyvinio investavimo subjektas arba kitas kolektyvinio investavimo fondas ar schema, kaip apibrėžta 6 straipsnio 1 dalies d punkto i ir iii papunkčiuose arba e punkto i ir iii papunkčiuose;
b)
yra institucija, teikianti pensijų ar draudimo paslaugas arba įmonė, tokios institucijos įgaliota valdyti jos turtą;
c)
pagal valstybėje narėje, kurios rezidentai jie yra mokesčių tikslais arba kurioje yra jų pagrindinis administracijos centras, taikomas procedūras pripažįstama, kad jam (jai) neturi būti taikomas veiksmingas apmokestinimas pagal bendrąsias tiesioginio apmokestinimo taisykles dėl to, kad jie visuomenės naudai vykdo išimtinai labdaros veiklą;
d)
yra bendra faktiškoji nuosavybė, kurios visų faktiškųjų savininkų tapatybę ir gyvenamąją vietą ekonominės veiklos vykdytojas, atliekantis arba garantuojantis mokėjimą, yra nustatęs pagal 3 straipsnį, ir dėl to ekonominės veiklos vykdytojas laikomas mokėjimų tarpininku pagal šio straipsnio 1 dalį.
3. 2 dalyje nurodytas subjektas, kuris yra panašus į kolektyvinio investavimo subjektą arba kolektyvinio investavimo fondą ar schemą, nurodytą 2 dalies aštuntos pastraipos a punkte, gali pasirinkti šios direktyvos tikslais būti laikomu tokiu subjektu, fondu ar schema.
Subjektui pasinaudojus šios dalies pirmoje pastraipoje nurodyta galimybe, valstybė narė, kurioje yra jo pagrindinis administracijos centras, išduoda pažymėjimą šiuo tikslu. Subjektas pateikia šį pažymėjimą ekonominės veiklos vykdytojui, mokančiam palūkanas arba garantuojančiam jų mokėjimą. Ekonominės veiklos vykdytojas šiuo atveju atleidžiamas nuo 2 dalies ketvirtoje pastraipoje nustatytų prievolių.
Siekiant užtikrinti veiksmingą šios direktyvos taikymą, valstybės narės nustato išsamias taisykles dėl šios dalies pirmoje pastraipoje nurodytos galimybės taikymo subjektams, kurių pagrindinis administracijos centras yra jų teritorijoje.“;
5.
6 straipsnis pakeičiamas taip:
„6 straipsnis
Palūkanų mokėjimo apibrėžtis
1. Šioje direktyvoje terminas „palūkanos“ reiškia:
a)
sumokėtas arba į sąskaitą įskaitytas palūkanas, susijusias su visų rūšių skoliniais reikalavimais, garantuotas arba negarantuotas įkeistu turtu ir suteikiančias arba nesuteikiančias teisę dalyvauti skolininko pelne, ir visų pirma pajamas iš Vyriausybės vertybinių popierių bei obligacijų arba skolinių įsipareigojimų, įskaitant priemokas ir premijas, susijusias su tokiais vertybiniais popieriais, obligacijomis arba skoliniais įsipareigojimais; delspinigiai už pavėluotus mokėjimus palūkanomis nelaikomi;
b)
visas sumokėtas ar gautas arba į sąskaitą įskaitytas pajamas, susijusias su visų rūšių vertybiniais popieriais, išskyrus atvejus, kai pajamos tiesiogiai laikomos palūkanomis pagal a, c, d arba e punktą, ir kai:
i)
išleidimo dieną apibrėžtose kapitalo grąžos sąlygose nustatytas įsipareigojimas investuotojo atžvilgiu, kad jis galiojimo termino pabaigoje gaus ne mažiau kaip 95 % investuoto kapitalo, arba
ii)
išleidimo dieną apibrėžtose sąlygose nustatyta, kad bent 95 % iš vertybinių popierių gautų pajamų yra susijusios su a, c, d arba e punkte nurodytų rūšių palūkanomis arba pajamomis;
c)
palūkanas, sukauptas arba kapitalizuotas parduodant, padengiant arba išperkant a punkte minimus skolinius reikalavimus, ir visas pajamas, sukauptas arba kapitalizuotas parduodant, padengiant arba išperkant b punkte minimus vertybinius popierius;
d)
pajamas, gautas iš šios dalies a, b arba c punkte nurodytų mokėjimų tiesiogiai arba netiesiogiai, be kita ko, per 4 straipsnio 2 dalyje nurodytą subjektą arba juridinę struktūrą, jei jas paskirsto kuris nors iš toliau išvardytų subjektų:
i)
kolektyvinio investavimo subjektai ar kiti kolektyvinio investavimo fondai ar schemos, kurie yra registruoti kaip tokie pagal bet kurios iš valstybių narių ar Sąjungai nepriklausančių Europos ekonominės erdvės šalių teisę arba turi fondų taisykles ar steigimo dokumentus, kuriuos reglamentuoja vienos iš šių valstybių ar šalių teisės aktai, susiję su kolektyvinio investavimo fondais ar schemomis. Tai taikoma neatsižvelgiant į tokių kolektyvinio investavimo subjektų, fondų ar schemų teisinę formą ir neatsižvelgiant į tai, kad jų veikla apribota nedidele investuotojų, perkančių, parduodančių arba išperkančių jų akcijas arba vienetus, grupe;
ii)
subjektai, pasinaudoję 4 straipsnio 3 dalyje nustatyta galimybe;
iii)
kolektyvinio investavimo fondai arba schemos, įsteigti kitoje nei 7 straipsnyje nurodytoje teritorijoje ir už Europos ekonominės erdvės ribų. Tai taikoma neatsižvelgiant į to fondo ar schemos teisinę formą ir neatsižvelgiant į tai, kad jų veikla apribota nedidele investuotojų, perkančių, parduodančių arba išperkančių jų akcijas arba vienetus, grupe;
e)
pajamas, gautas pardavus, padengus arba išpirkus akcijas arba vienetus toliau nurodytuose kolektyvinio investavimo subjektuose, subjektuose, investavimo fonduose arba schemose, jeigu jie tiesiogiai arba netiesiogiai per kitus tokius subjektus, fondus arba schemas arba per 4 straipsnio 2 dalyje nurodytus subjektus arba juridines struktūras investuoja daugiau nei 40 % savo turto į skolinius reikalavimus, nurodytus šios dalies a punkte, arba į vertybinius popierius, nurodytus šios dalies b punkte:
i)
kolektyvinio investavimo subjektai ar kiti kolektyvinio investavimo fondai ar schemos, kurie yra registruoti kaip tokie pagal bet kurios iš valstybių narių ar Bendrijai nepriklausančių Europos ekonominės erdvės šalių teisę arba turi fondų taisykles ar steigimo dokumentus, kuriuos reglamentuoja vienos iš šių valstybių ar šalių teisės aktai, susiję su kolektyvinio investavimo fondais ar schemomis. Tai taikoma neatsižvelgiant į tokių kolektyvinio investavimo subjektų, fondų ar schemų teisinę formą ir neatsižvelgiant į tai, kad jų veikla apribota nedidele investuotojų, perkančių, parduodančių arba išperkančių jų akcijas arba vienetus, grupe;
ii)
subjektai, pasinaudoję 4 straipsnio 3 dalyje nustatyta galimybe;
iii)
kolektyvinio investavimo fondai arba schemos, įsteigti kitoje nei 7 straipsnyje nurodytoje teritorijoje ir už Europos ekonominės erdvės ribų. Tai taikoma neatsižvelgiant į to fondo ar schemos teisinę formą ir neatsižvelgiant į tai, kad jų veikla apribota nedidele investuotojų, perkančių, parduodančių arba išperkančių jų akcijas arba vienetus, grupe.
Šio punkto tikslais turtas, kurį kolektyvinio investavimo subjektai ar subjektai arba investavimo fondai arba schemos privalo įkeisti pagal savo susitarimų, sutarčių ar kitų teisinių dokumentų sąlygas, kad jie galėtų įvykdyti savo investavimo tikslus, ir kuris nepriklauso investuotojui bei į kurį pastarasis neturi jokių teisėtų teisių, nelaikomas a punkte nurodytais skoliniais reikalavimais ar b punkte nurodytais vertybiniais popieriais;
f)
išmokas pagal gyvybės draudimo sutartį, jei:
i)
sutartyje nustatyta pajamų grąžos garantija arba
ii)
sutarties faktinis vykdymas daugiau kaip 40 % susijęs su a, b, c, d ir e punktuose nurodytomis palūkanomis arba pajamomis.
Šio punkto tikslais gyvybės draudimo įmonės iki gyvybės draudimo sutarties termino sugrąžintos arba iš dalies sugrąžintos sumos, taip pat gyvybės draudimo įmonės išmokėtos sumos, viršijančios visas gyvybės draudimo įmonei pagal tą pačią gyvybės draudimo sutartį sumokėtas sumas, laikomos išmokomis pagal gyvybės draudimo sutartį. Visų arba dalies teisių pagal gyvybės draudimo sutartį perleidimo trečiajai šaliai atveju perleistų teisių vertė, kuria viršijama visų mokėjimų gyvybės draudimo įmonei suma, taip pat laikoma išmokomis pagal gyvybės draudimo sutartį. Išmoka pagal gyvybės draudimo sutartį, kurioje numatytas tik pensijos arba nustatyto dydžio anuiteto mokėjimas bent penkerius metus, laikoma tokia išmoka, jei toks grąžinimas arba teisių pagal gyvybės draudimo sutartį perleidimas trečiajai šaliai įvyksta nepasibaigus penkerių metų laikotarpiui. Tik dėl mirties, negalios ar ligos išmokėta suma nelaikoma išmoka pagal gyvybės draudimo sutartį.
Tačiau kolektyvinio investavimo subjektų arba kitų kolektyvinio investavimo fondų ar schemų, kurie yra registruoti pagal jų taisykles arba turi fondų taisykles arba steigimo dokumentus, kuriuos reglamentuoja jų teisė, atveju valstybės narės gali pasirinkti pirmos pastraipos e punkte minimas pajamas įtraukti į palūkanų apibrėžtį tik tokia apimtimi, kuria tokios pajamos atitinka pajamas, tiesiogiai ar netiesiogiai gautas iš palūkanų, kaip apibrėžta tos pastraipos a, b arba c punkte.
Šios pastraipos f punkto ii papunkčio atveju valstybė narė turi galimybę į palūkanų sąvokos apibrėžtį įtraukti išmokas, neatsižvelgdama į sutarties vykdymo sudėtį, jei jas moka toje valstybėje narėje įsisteigusi gyvybės draudimo įmonė arba jos gaunamos iš tokios įmonės.
Valstybė narė, pasirinkusi vieną arba abi antroje ir trečioje pastraipose numatytas galimybes, apie tai praneša Komisijai. Apie tokį pasirinkimą Komisija skelbia Europos Sąjungos oficialiajame leidinyje ir nuo tokio paskelbimo dienos šio pasirinkimo vykdymas tampa privalomas kitoms valstybėms narėms.
2. 1 dalies pirmos pastraipos b punkto atveju, jeigu mokėjimų tarpininkas neturi informacijos apie sumokėtų, gautų arba į sąskaitą įskaitytų pajamų sumą, palūkanomis laikoma bendra mokėjimo suma.
1 dalies pirmos pastraipos c punkto atveju, jeigu mokėjimų tarpininkas neturi informacijos apie palūkanų ar pajamų, priskaičiuotų ar kapitalizuotų pardavimo, padengimo arba išpirkimo metu, sumą, palūkanomis laikoma bendra mokėjimo suma.
1 dalies pirmos pastraipos d ir e punktų atveju, jeigu mokėjimų tarpininkas neturi informacijos apie pajamų, gautų iš palūkanų, kaip apibrėžta tos pastraipos a, b arba c punkte, dalies dydį, palūkanomis laikoma bendra pajamų suma.
1 dalies pirmos pastraipos f punkto atveju, jeigu mokėjimų tarpininkas neturi informacijos apie išmokos pagal gyvybės draudimo sutartį sumą, palūkanomis laikoma bendra mokėjimo suma.
3. 1 dalies pirmos pastraipos e punkto atveju, jeigu mokėjimų tarpininkas neturi informacijos apie turto, investuoto į skolinius reikalavimus arba atitinkamus vertybinius popierius arba į tame punkte apibrėžtas akcijas ar vienetus, procentinį dydį, laikoma, kad jis yra didesnis nei 40 %. Jeigu mokėjimų tarpininkas negali nustatyti faktiškojo savininko gautų pajamų sumos, pajamos prilyginamos pajamoms iš akcijų arba vienetų pardavimo, padengimo arba išpirkimo.
1 dalies pirmos pastraipos f punkto ii papunkčio atveju, jeigu mokėjimų tarpininkas neturi informacijos apie vykdymo, susijusio su palūkanomis, kaip apibrėžta tos pastraipos a, b, c, d arba e punkte, procentinį dydį, laikoma, kad jis yra didesnis nei 40 %.
4. Jeigu palūkanos, kaip apibrėžta 1 dalyje, sumokamos 4 straipsnio 2 dalyje nurodytam subjektui arba juridinei struktūrai ar įskaitomos į tokio subjekto ar juridinės struktūros sąskaitą, laikoma, kad jos priskaičiuotos 2 straipsnio 4 dalyje nurodytam fiziniam asmeniui. Subjekto atveju ši nuostata taikoma tik tuo atveju, jei subjektas nėra pasinaudojęs 4 straipsnio 3 dalyje numatyta galimybe.
5. 1 dalies pirmos pastraipos c ir e punktų atveju valstybės narės gali reikalauti, kad jų teritorijoje esantys mokėjimų tarpininkai kasmet apskaičiuotų palūkanas arba kitas atitinkamas pajamas, apimančias tam tikrą laikotarpį, kuris negali būti ilgesnis nei vieneri metai, ir tokias kasmet apskaičiuotas palūkanas arba kitas atitinkamas pajamas prilygintų palūkanoms, net jei per tą laikotarpį joks pardavimas, padengimas arba išpirkimas neįvyksta.
6. Nukrypstant nuo 1 dalies pirmos pastraipos d ir e punktų, valstybės narės gali neįtraukti į palūkanų apibrėžtį tose nuostatose nurodytų pajamų, kurias paskirsto kolektyvinio investavimo subjektai ar subjektai arba investavimo fondai ar schemos, turintys fondų taisykles ar steigimo dokumentus, kuriuos reglamentuoja jų teisė, kai tokių kolektyvinio investavimo subjektų, subjektų, fondų ar schemų tiesioginė arba netiesioginė investicija į tos pastraipos a punkte nurodytus skolinius reikalavimus arba į tos pastraipos b punkte nurodytus vertybinius popierius sudaro ne daugiau kaip 15 % jų turto.
Nukrypstant nuo 4 dalies, valstybės narės gali neįtraukti į 1 dalyje pateiktą palūkanų apibrėžtį tų palūkanų, kurios sumokamos 4 straipsnio 2 dalyje nurodytam subjektui arba juridinei struktūrai, kurio (-os) pagrindinis administracijos centras yra jų teritorijoje, ar įskaitomos į jo(s) sąskaitą, jeigu tokio subjekto arba juridinės struktūros tiesioginė arba netiesioginė investicija į 1 dalies pirmos pastraipos a punkte nurodytus skolinius reikalavimus arba į tos pastraipos b punkte nurodytus vertybinius popierius sudaro ne daugiau kaip 15 % jo (-s) turto. Subjekto atveju ši nuostata taikoma tik tuo atveju, jei subjektas nėra pasinaudojęs 4 straipsnio 3 dalyje numatyta galimybe.
Valstybė narė, pasirinkusi vieną arba abi pirmoje ir antroje pastraipose numatytas galimybes, apie tai praneša Komisijai. Apie tokį pasirinkimą Komisija skelbia Europos Sąjungos oficialiajame leidinyje ir nuo tokio paskelbimo dienos šio pasirinkimo vykdymas tampa privalomas kitoms valstybėms narėms.
7. 1 dalies pirmos pastraipos e punkte bei f punkto ii papunktyje ir 3 dalyje nurodytos 40 % ribos nuo 2016 m. sausio 1 d. yra 25 %.
8. 1 dalies pirmos pastraipos e punkte ir 6 dalyje nurodyti procentiniai dydžiai nustatomi pagal investicinę politiką arba pagal investavimo strategiją ir tikslus, nustatytus dokumentuose, kurie reglamentuoja atitinkamų kolektyvinio investavimo subjektų, subjektų, investavimo fondų arba schemų veiklą.
Šios dalies tikslais dokumentai - tai:
a)
atitinkamų kolektyvinio investavimo subjektų, subjektų, investavimo fondų arba schemų fondų taisyklės arba steigimo dokumentai;
b)
susitarimas, sutartis ar kitas teisinis dokumentas, kurį sudarė atitinkami kolektyvinio investavimo subjektai, subjektai, investavimo fondai arba schemos ir kurie pateikti ekonominės veiklos vykdytojui, ir
c)
brošiūra ar panašus dokumentas, kurį išleido atitinkami kolektyvinio investavimo subjektai, subjektai, investavimo fondai arba schemos arba kuris buvo išleistas jų vardu ir buvo pateiktas jų investuotojams.
Jeigu dokumentuose investicinė politika ar investavimo strategija ir tikslai nenustatyti, minėti procentiniai dydžiai nustatomi atsižvelgiant į atitinkamų kolektyvinio investavimo subjektų, subjektų, investavimo fondų arba schemų faktinę turto sudėtį, nustatytą pagal jų turto vidurkį paskutinio ataskaitinio laikotarpio, einančio iki dienos, kurią mokėjimų tarpininkas sumoka palūkanas arba garantuoja jų sumokėjimą faktiškajam savininkui, pradžioje arba pirmosios pusmečio ataskaitos dieną ir minėto laikotarpio pabaigoje. Naujų įsteigtų kolektyvinio investavimo subjektų, subjektų, investavimo fondų arba schemų atveju tokia faktinė turto sudėtis nustatoma pagal turto vidurkį pradžios dieną ir pirmojo turto vertinimo metu, kaip nustatyta atitinkamų kolektyvinio investavimo subjektų, subjektų, fondų arba schemų veiklą reglamentuojančiuose dokumentuose.
Turto sudėtis nustatoma pagal valstybės narės arba Sąjungai nepriklausiančios Europos ekonominės erdvės šalies, kurioje kolektyvinio investavimo subjektas arba kitas kolektyvinio investavimo fondas ar schema yra registruoti kaip tokie, taisykles arba pagal teisę, reglamentuojančią jų taisykles ar steigimo dokumentus. Taip nustatyta turto sudėtis yra privaloma visoms kitoms valstybėms narėms.
9. 1 dalies pirmos pastraipos b punkte nurodytos pajamos palūkanomis laikomos tik tuo atveju, jeigu vertybiniai popieriai, duodantys tokias pajamas, buvo pirmą kartą išleisti 2014 m. liepos 1 d. arba vėliau. Iki tos datos išleisti vertybiniai popieriai neįtraukiami apskaičiuojant tos pastraipos e punkte ir 6 dalyje nurodytus procentinius dydžius.
10. Išmokos pagal gyvybės draudimo sutartį palūkanomis pagal 1 dalies pirmos pastraipos f punktą laikomos tik tuo atveju, jeigu gyvybės draudimo sutartis, numatanti tokias išmokas, pirmą kartą buvo pasirašyta 2014 m. liepos 1 d. arba vėliau.
11. Valstybės narės turi galimybę 1 dalies pirmos pastraipos e punkto i papunktyje nurodytas pajamas, gautas pardavus, padengus arba išpirkus akcijas arba vienetus inkorporuotuose kolektyvinio investavimo subjektuose, kurie nėra KIPVPS, kuriems išduotas leidimas pagal Europos Parlamento ir Tarybos direktyvą 2009/65/EB (*2), laikyti palūkanomis tik tuo atveju, jeigu jos tiems kolektyvinio investavimo subjektams priskaičiuotos 2014 m. liepos 1 d. arba vėliau.
(*2) 2009 m. liepos 13 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2009/65/EB dėl įstatymų ir kitų teisės aktų, susijusių su kolektyvinio investavimo į perleidžiamus vertybinius popierius subjektus (KIPVPS), derinimo (OL L 302, 2009 11 17, p. 32).“;"
6.
8 straipsnis pakeičiamas taip:
„8 straipsnis
Mokėjimų tarpininko teikiama informacija
1. Jei faktiškasis savininkas gyvena kitoje valstybėje narėje nei ta, kurioje yra įsisteigęs mokėjimų tarpininkas, kaip būtiniausia informacija, kurią mokėjimų tarpininkas turi pateikti savo įsisteigimo valstybės narės kompetentingai institucijai, turi būti nurodyta:
a)
faktiškojo savininko tapatybė ir gyvenamoji vieta, nustatyta pagal 3 straipsnį, arba bendros faktiškosios nuosavybės atvejais - visų faktiškųjų savininkų, kuriems taikoma 1 straipsnio 1 dalis, tapatybė ir gyvenamoji vieta;
b)
mokėjimų tarpininko pavadinimas ir adresas;
c)
faktiškojo savininko sąskaitos numeris arba, jeigu jo nėra, - nurodomas skolinis reikalavimas, už kurį mokamos palūkanos, arba gyvybės draudimo sutartis, vertybinis popierius, akcija arba vienetas, už kuriuos mokamos tokios palūkanos;
d)
informacija apie palūkanų mokėjimą remiantis 2 dalimi.
Jei faktiškasis savininkas yra kitos valstybės narės nei ta, kurioje yra mokėjimų tarpininko pagrindinis administracijos centras pagal 4 straipsnio 2 dalį, rezidentas, toks mokėjimų tarpininkas pateikia valstybės narės, kurioje yra jo pagrindinis administracijos centras, kompetentingai institucijai šios dalies pirmos pastraipos a-d punktuose nurodytą informaciją. Be to, tas mokėjimų tarpininkas praneša:
i)
gautų ar garantuotų palūkanų bendrą sumą, kuri laikoma priskaičiuota jos faktiškiesiems savininkams;
ii)
kai fizinis asmuo tampa faktiškuoju savininku pagal 2 straipsnio 4 dalies c punktą - sumą, kuri laikoma priskaičiuota tam fiziniam asmeniui, ir tokio priskaičiavimo datą.
2. Būtinoje informacijoje apie palūkanų mokėjimą, kurią turi pateikti mokėjimų tarpininkas, išskiriamos tokios palūkanų kategorijos ir nurodoma:
a)
jeigu mokamos palūkanos, kaip apibrėžta 6 straipsnio 1 dalies pirmos pastraipos a punkte: sumokėtų ar įskaitytų į sąskaitą palūkanų suma;
b)
jeigu mokamos palūkanos, kaip apibrėžta 6 straipsnio 1 dalies pirmos pastraipos b punkte: visų sumokėtų, gautų arba į sąskaitą įskaitytų pajamų suma arba mokėjimo bendra suma;
c)
jei mokamos palūkanos, kaip apibrėžta 6 straipsnio 1 dalies pirmos pastraipos c arba e punkte: tuose punktuose nurodytų palūkanų ar pajamų suma arba bendra iš pardavimo, išpirkimo ar padengimo gautų pajamų suma;
d)
jeigu mokamos palūkanos, kaip apibrėžta 6 straipsnio 1 dalies pirmos pastraipos d punkte: tame punkte nurodyta pajamų suma arba bendra paskirstymo suma;
e)
jeigu mokamos palūkanos, kaip apibrėžta 6 straipsnio 4 dalyje: kiekvienam faktiškajam savininkui, nurodytam 1 straipsnio 1 dalyje, priskiriama palūkanų suma;
f)
jei valstybė narė pasirenka 6 straipsnio 5 dalyje nurodytą galimybę: kasmet apskaičiuota palūkanų arba kitų atitinkamų pajamų suma;
g)
jeigu mokamos palūkanos, kaip apibrėžta 6 straipsnio 1 dalies pirmos pastraipos f punkte: išmoka, apskaičiuota pagal tą nuostatą, arba bendra mokėjimo suma. Jei perleidimo trečiajai šaliai atveju mokėjimų tarpininkas neturi informacijos apie perleistą vertę: visos gyvybės draudimo įmonei pagal gyvybės draudimo sutartį sumokėtos sumos.
Mokėjimų tarpininkas informuoja valstybės narės, kurioje jis įsisteigęs kompetentingą instituciją, arba, 4 straipsnio 2 dalyje nurodyto mokėjimų tarpininko atveju, - valstybės narės, kurioje yra jo pagrindinis administracijos centras, kompetentingą instituciją, kai jis praneša bendras sumas pagal šios dalies pirmos pastraipos b, c, d ir g punktus.
3. Bendros faktiškosios nuosavybės atveju mokėjimų tarpininkas praneša savo įsisteigimo valstybės narės kompetentingais institucijai arba, 4 straipsnio 2 dalyje nurodyto mokėjimų tarpininko atveju, - valstybės narės, kurioje yra jo pagrindinis administracijos centras, kompetentingai institucijai apie tai, ar kiekvienam faktiškajam savininkui nurodyta suma yra visa suma, bendrai priskiriama faktiškiesiems savininkams, faktinė tokios sumos dalis, susijusi su atitinkamu faktiškuoju savininku, ar lygi dalis.
4. Nepaisant 2 dalies, valstybės narės gali leisti mokėjimų tarpininkams pateikti tik šią informaciją:
a)
jei mokamos palūkanos, kaip apibrėžta 6 straipsnio 1 dalies pirmos pastraipos a, b arba d punkte: bendrą palūkanų ar pajamų sumą;
b)
jei mokamos palūkanos, kaip apibrėžta 6 straipsnio 1 dalies pirmos pastraipos c arba e punkte: bendrą iš pardavimo, išpirkimo arba padengimo gautų pajamų, susijusių su tokiais mokėjimais, sumą;
c)
jeigu mokamos palūkanos, kaip apibrėžta 6 straipsnio 1 dalies pirmos pastraipos f punkte: išmokas, apie kurias mokėjimų tarpininkas tiesiogiai arba per savo fiskalinį agentą, arba kitos valstybės narės kompetentingą instituciją kitaip neinformavo faktiškojo savininko gyvenamosios vietos valstybės narės kompetentingos institucijos pagal teisines nuostatas, kurios skiriasi nuo tų, kurios būtinos šiai direktyvai įgyvendinti, arba bendrą sumą, išmokėtą pagal gyvybės draudimo sutartis, pagal kurias atliekami tokie mokėjimai.
Mokėjimų tarpininkas informuoja, ar jis praneša bendras sumas pagal šios dalies pirmos pastraipos a, b ir c punktus.“;
7.
9 straipsnis iš dalies keičiamas taip:
a)
pridedamos šios dalys:
„1a. Valstybės narės, kurioje ekonominės veiklos vykdytojas yra įsisteigęs, kompetentinga institucija kitos valstybės narės, kurioje yra subjekto arba juridinės struktūros pagrindinis administracijos centras, kompetentingai institucijai praneša 4 straipsnio 2 dalies ketvirtoje pastraipoje nurodytą informaciją.
1b. Jeigu mokėjimų tarpininkas, kaip apibrėžta 4 straipsnio 2 dalyje, perkelia savo pagrindinį administracijos centrą į kitą valstybę narę, ankstesnės valstybės narės kompetentinga institucija naujosios valstybės narės kompetentingai institucijai praneša 4 straipsnio 2 dalies septintoje pastraipoje nurodytą informaciją.“;
b)
2 dalis pakeičiama taip:
„2. Informacijos perdavimas yra automatinis ir vyksta mažiausiai kartą per metus, per šešis mėnesius nuo mokėjimų tarpininko ar ekonominės veiklos vykdytojo valstybės narės mokestinių metų pabaigos, ir perduodama informacija apima šiuos tais metais įvykusius įvykius:
i)
visus palūkanų mokėjimus;
ii)
visus atvejus, kai fiziniai asmenys tapo faktiškaisiais savininkais pagal 2 straipsnio 4 dalį;
iii)
visus 4 straipsnio 2 dalyje nurodyto mokėjimų tarpininko pagrindinio administracijos centro pasikeitimus.“;
8.
10 straipsnis iš dalies keičiamas taip:
a)
1 dalis pakeičiama taip:
„1. Pereinamuoju laikotarpiu, prasidedančiu 17 straipsnio 2 ir 3 dalyse nurodytą dieną ir laikantis 13 straipsnio 1 dalies, Liuksemburgas ir Austrija neprivalo taikyti II skyriaus nuostatų.
Tačiau šioms šalims kitos valstybės narės teikia informaciją pagal II skyrių.
Pereinamuoju laikotarpiu šios direktyvos tikslas yra užtikrinti minimalų veiksmingą palūkanų, gautų iš taupymo pajamų, vienoje valstybėje narėje mokamų faktiškiesiems savininkams, kurie mokesčių tikslais yra kitos valstybės narės rezidentai, apmokestinimą.“;
b)
3 dalis pakeičiama taip:
„3. Pereinamojo laikotarpio pabaigoje Liuksemburgas ir Austrija turi taikyti II skyriaus nuostatas ir nebetaiko 11 ir 12 straipsniuose numatytų išskaičiuojamojo mokesčio ir pajamų pasidalijimo. Jei Liuksemburgas arba Austrija nutaria taikyti II skyriaus nuostatas pereinamuoju laikotarpiu, jos nebetaiko 11 ir 12 straipsniuose numatytų išskaičiuojamojo mokesčio ir pajamų pasidalijimo.“;
9.
11 straipsnis iš dalies keičiamas taip:
a)
1 ir 2 dalys pakeičiamos taip:
„1. 10 straipsnyje nurodytu pereinamuoju laikotarpiu, jei faktiškasis savininkas gyvena kitoje valstybėje narėje nei ta, kurioje yra įsisteigęs mokėjimų tarpininkas arba, 4 straipsnio 2 dalyje nurodyto mokėjimų tarpininko atveju, kurioje yra tokio mokėjimų tarpininko pagrindinis administracijos centras, Liuksemburgas ir Austrija taiko 15 % dydžio išskaičiuojamąjį mokestį pirmus trejus pereinamojo laikotarpio metus, 20 % vėlesnius trejus metus ir 35 % vėliau.
2. Mokėjimų tarpininkas išskaičiuojamąjį mokestį taiko laikydamasis tokios tvarkos:
a)
jeigu mokamos palūkanos, kaip apibrėžta 6 straipsnio 1 dalies pirmos pastraipos a punkte: nuo sumokėtų ar įskaitytų į sąskaitą palūkanų sumos;
b)
jeigu mokamos palūkanos, kaip apibrėžta 6 straipsnio 1 dalies pirmos pastraipos b punkte: nuo visų sumokėtų, gautų arba į sąskaitą įskaitytų pajamų sumos;
c)
jei mokamos palūkanos, kaip apibrėžta 6 straipsnio 1 dalies pirmos pastraipos c arba e punkte: nuo tuose punktuose nurodytų palūkanų ar pajamų sumos arba taikant lygiavertį mokestį visai iš pardavimo, išpirkimo arba padengimo gautų pajamų sumai, kurį turi sumokėti faktiškasis savininkas;
d)
jeigu mokamos palūkanos, kaip apibrėžta 6 straipsnio 1 dalies pirmos pastraipos d punkte: nuo tame punkte nurodytų pajamų sumos;
e)
jeigu mokamos palūkanos, kaip apibrėžta 6 straipsnio 4 dalyje: nuo kiekvienam faktiškajam savininkui, nurodytam 1 straipsnio 1 dalyje, priskiriamos palūkanų sumos. Bendra suma, kuriai taikomas mokestis, negali viršyti subjekto arba juridinės struktūros gautų ar jam (jai) garantuotų palūkanų sumos;
f)
jei valstybė narė pasirenka 6 straipsnio 5 dalyje nurodytą galimybę: nuo kasmet apskaičiuojamų palūkanų arba kitų atitinkamų pajamų sumos;
g)
jeigu mokamos palūkanos, kaip apibrėžta 6 straipsnio 1 dalies pirmos pastraipos f punkte: nuo išmokos, apskaičiuotos pagal minėto punkto nuostatą, sumos. Valstybės narės gali leisti mokėjimų tarpininkams taikyti išskaičiuojamąjį mokestį tik išmokoms, apie kurias mokėjimų tarpininkas arba jo fiskaliniai agentai dar neinformavo faktiškojo savininko gyvenamosios vietos valstybės narės kompetentingos institucijos pagal teisinę nuostatą, kuri skiriasi nuo tų, kurios būtinos šiai direktyvai įgyvendinti.
Pervesdamas išskaičiuojamojo mokesčio pajamas kompetentingai institucijai mokėjimų tarpininkas jai praneša faktiškųjų savininkų, susijusių su taikomu išskaičiuojamuoju mokesčiu, skaičių, suskirstydamas juos pagal atitinkamas valstybes nares, kurių rezidentai jie yra.“;
b)
3 dalyje frazė „2 dalies a ir b punktų“ pakeičiama į frazę „2 dalies a, b ir c punktų“;
c)
5 dalis pakeičiama taip:
„5. Pereinamuoju laikotarpiu išskaičiuojamąjį mokestį taikančios valstybės narės gali nustatyti, kad ekonominės veiklos vykdytojas, mokantis arba garantuojantis palūkanas 4 straipsnio 2 dalyje nurodytam subjektui arba juridinei struktūrai, kurio pagrindinis administracijos centras yra kitoje valstybėje narėje, yra laikomas mokėjimų tarpininku vietoj subjekto arba juridinės struktūros, ir taiko išskaičiuojamąjį mokestį toms palūkanoms, nebent tas subjektas arba juridinė struktūra oficialiai sutiko, kad informacija apie jo pavadinimą, jei yra, teisinę formą, pagrindinio administracinio centro vietą ir bendrą jam sumokėtų arba garantuotų palūkanų sumą būtų perduota 4 straipsnio 2 dalies ketvirtoje pastraipoje nustatyta tvarka.“;
10.
13 straipsnis pakeičiamas taip:
„13 straipsnis
Išskaičiuojamojo mokesčio tvarkos taikymo išimtys
1. Valstybės narės, taikančios išskaičiuojamąjį mokestį pagal 11 straipsnį, siekdamos užtikrinti, kad faktiškieji savininkai galėtų prašyti, kad mokestis nebūtų išskaičiuojamas, numato šias procedūras:
a)
procedūrą, kuri leidžia faktiškajam savininkui aiškiai įgalioti mokėjimų tarpininką teikti informaciją pagal II skyrių, kai toks įgaliojimas apima visas to mokėjimų tarpininko faktiškajam savininkui priskiriamas palūkanas; tokiu atveju taikomas 9 straipsnis;
b)
procedūrą, kuri užtikrina, kad išskaičiuojamuoju mokesčiu nebūtų apmokestinama, jei faktiškasis savininkas savo mokėjimų tarpininkui pateikia pažymą, kurią jo vardu pagal 2 dalį išduoda jo gyvenamosios vietos mokesčių tikslais valstybės narės kompetentinga institucija.
2. Faktiškojo savininko prašymu jo gyvenamosios vietos mokesčių tikslais valstybės narės kompetentinga institucija išduoda pažymą, kurioje pateikiama ši informacija:
a)
faktiškojo savininko vardas, pavardė, adresas, mokesčių mokėtojo identifikacinis arba lygiavertis numeris ir gimimo data bei vieta;
b)
mokėjimų tarpininko pavadinimas ir adresas;
c)
faktiškojo savininko sąskaitos numeris arba, jei tokio nėra, garantijos identifikacija.
Tokia pažyma galioja ne ilgiau kaip trejus metus. Ji išduodama visiems to prašantiems faktiškiesiems savininkams per du mėnesius nuo prašymo pateikimo.“;
11.
14 straipsnis iš dalies keičiamas taip:
a)
2 dalies pirmas sakinys pakeičiamas taip:
„Jeigu faktiškajam savininkui priskirtos palūkanos mokėjimų tarpininko valstybėje narėje buvo apmokestintos išskaičiuojamuoju mokesčiu, faktiškojo savininko gyvenamosios vietos mokesčių tikslais valstybė narė pagal savo nacionalinius įstatymus suteikia jam mokesčių kreditą, kurio suma lygi išskaičiuotam mokesčiui.“;
b)
3 dalis pakeičiama taip:
„3. Jeigu be 11 straipsnyje nurodyto išskaičiuojamojo mokesčio faktiškajam savininkui priskirtos palūkanos buvo papildomai apmokestintos kitos rūšies išskaičiuojamuoju mokesčiu, o faktiškojo savininko gyvenamosios vietos mokesčių tikslais valstybė narė tokiam išskaičiuojamajam mokesčiui pagal savo nacionalinius įstatymus arba konvencijas dėl dvigubo apmokestinimo išvengimo suteikia mokesčių kreditą, toks kitos rūšies išskaičiuojamasis mokestis turi būti kredituojamas prieš pradedant taikyti 2 dalyje nustatytą procedūrą.“;
12.
15 straipsnio 1 dalies antroje pastraipoje žodis „priede“ pakeičiamas fraze „III priede“;
13.
18 straipsnio pirmas sakinys pakeičiamas taip:
„Komisija kas trejus metus praneša Tarybai apie šios direktyvos veikimą pagal IV priede išvardytus statistinius duomenis, kuriuos kiekviena valstybė narė pateikia Komisijai.“;
14.
įterpiami šie straipsniai:
„18a straipsnis
Įgyvendinamosios priemonės
1. Komisija, laikydamasi 18b straipsnio 2 dalyje nurodytos tvarkos, gali patvirtinti priemones dėl:
a)
duomenų teikėjų, kurių paslaugomis gali naudotis mokėjimų tarpininkai norėdami gauti informaciją, kurios reikia norint tinkamai pagal 6 straipsnio 1 dalies pirmos pastraipos b, d ir e punktus tvarkyti pajamas, nustatymo;
b)
9 straipsnyje nurodytam elektroniniam keitimuisi informacija būtinų bendrų formų ir praktinės tvarkos nustatymo;
c)
pažymų ir kitų dokumentų, sudarančių palankesnes sąlygas šios direktyvos taikymui, ypač išskaičiuojamąjį mokestį taikančiose valstybėse narėse išduodamų dokumentų, naudojamų 14 straipsnio tikslais faktiškojo savininko gyvenamosios vietos mokesčių tikslais valstybėje narėje, bendrų formų nustatymo.
2. Komisija atnaujina III priede nustatytą sąrašą tiesiogiai susijusių valstybių narių prašymu.
18b straipsnis
Komitetas
1. Komisijai padeda Administracinio bendradarbiavimo mokesčių srityje komitetas (toliau - Komitetas).
2. Kai daroma nuoroda į šią dalį, taikomas Reglamento (ES) Nr. 182/2011 5 straipsnis.“;
15.
priedas iš dalies keičiamas pagal šios direktyvos priedą.
2 straipsnis
1. Valstybės narės iki 2016 m. sausio 1 d. priima ir paskelbia įstatymus ir kitus teisės aktus, būtinus, kad būtų laikomasi šios direktyvos. Jos nedelsdamos pateikia Komisijai tų nuostatų tekstą.
Tas nuostatas jos taiko nuo trečių kalendorinių metų, einančių po kalendorinių metų, kuriais įsigalioja ši direktyva, pirmos dienos.
Valstybės narės, priimdamos tas nuostatas, daro jose nuorodą į šią direktyvą arba tokia nuoroda daroma jas oficialiai skelbiant. Nuorodos darymo tvarką nustato valstybės narės.
2. Valstybės narės pateikia Komisijai šios direktyvos taikymo srityje priimtų nacionalinės teisės aktų pagrindinių nuostatų tekstus.
3 straipsnis
Ši direktyva įsigalioja jos paskelbimo Europos Sąjungos oficialiajame leidinyje dieną.
4 straipsnis
Ši direktyva skirta valstybėms narėms.
Priimta Briuselyje 2014 m. kovo 24 d.