PROVÁDĚCÍ NAŘÍZENÍ KOMISE (EU) č. 1355/2014
ze dne 17. prosince 2014,
kterým se mění nařízení (ES) č. 391/2009 s ohledem na přijetí určitých předpisů a souvisejících změn některých úmluv a protokolů Mezinárodní námořní organizací (IMO)
(Text s významem pro EHP)
EVROPSKÁ KOMISE,
s ohledem na Smlouvu o fungování Evropské unie,
s ohledem na nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 391/2009 ze dne 23. dubna 2009, kterým se stanoví společná pravidla a normy pro subjekty pověřené inspekcemi a prohlídkami lodí (1), a zejména na čl. 13 odst. 2 uvedeného nařízení,
v souladu s postupem kontroly shody stanoveným v článku 5 nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 2099/2002, kterým se zřizuje Výbor pro námořní bezpečnost a zabránění znečištění z lodí (COSS) (2),
vzhledem k těmto důvodům:
(1)
V souladu s čl. 5 odst. 1 nařízení (ES) č. 2099/2002 spolupracují členské státy s Komisí, aby podle potřeby definovaly společný postoj nebo přístup na příslušných mezinárodních fórech s cílem snížit nebezpečí konfliktu mezi námořními předpisy Společenství a mezinárodními právními nástroji.
(2)
Nařízení (ES) č. 391/2009 tvoří spolu se směrnicí Evropského parlamentu a Rady 2009/15/ES (3) jeden ucelený soubor právních předpisů, který činnosti uznaných subjektů upravuje komplexně a v souladu s týmiž zásadami a definicemi. Jak je stanoveno v čl. 3 odst. 2 směrnice 2009/15/ES, pokud se členský stát rozhodne ve vztahu k lodím plujícím pod jeho vlajkou udělit oprávnění subjektu, aby jeho jménem prováděl inspekce a prohlídky v souvislosti se zákonnými osvědčeními, svěří tyto povinnosti jedině uznanému subjektu, jímž se podle čl. 2 písm. g) uvedené směrnice rozumí subjekt uznaný v souladu s nařízením (ES) č. 391/2009. Soubor pravidel, na jejichž základě jsou dotčené subjekty uznávány, má tudíž dopad na oba akty.
(3)
Termínem „mezinárodní úmluvy“, jak je definován v čl. 2 písm. b) nařízení (ES) č. 391/2009, se rozumějí Mezinárodní úmluva o bezpečnosti lidského života na moři ze dne 1. listopadu 1974 (dále jen „úmluva SOLAS“) s výjimkou kapitoly XI-2 přílohy, Mezinárodní úmluva o nákladové značce ze dne 5. dubna 1966 (dále jen „úmluva o nákladové značce“) a Mezinárodní úmluva o zabránění znečištění z lodí ze dne 2. listopadu 1973 (dále jen „úmluva MARPOL“), včetně protokolů a změn těchto úmluv a souvisejících předpisů, které jsou závazné ve všech členských státech, v platném znění.
(4)
Shromáždění organizace IMO na svém 28. zasedání přijalo předpis pro provádění nástrojů IMO (předpis III), jak je uvedeno v rezoluci IMO A.1070(28) ze dne 4. prosince 2013, a změny úmluvy o nákladové značce mající za cíl učinit předpis III závazným spolu se systémem auditu přidružených států vlajky, jak je uvedeno v rezoluci IMO A.1083(28) ze dne 4. prosince 2013.
(5)
Výbor pro ochranu mořského prostředí organizace IMO (MEPC) na svém 66. zasedání přijal změny protokolu z roku 1978 k úmluvě MARPOL, jak je uvedeno v usnesení MEPC.246(66) ze dne 4. dubna 2014, a protokolu z roku 1997 k úmluvě MARPOL (ve znění upraveném protokolem z roku 1978), jak je uvedeno v usnesení MEPC.247(66) ze dne 4. dubna 2014, mající za cíl učinit předpis III závazným spolu se systémem auditu přidružených států vlajky.
(6)
Výbor pro námořní bezpečnost organizace IMO (MSC) na svém 93. zasedání přijal změny protokolu k úmluvě SOLAS, jak je uvedeno v usnesení MSC.366(93) ze dne 22. května 2014, a protokolu z roku 1988 k úmluvě o nákladové značce, jak je uvedeno v usnesení MSC.375(93) ze dne 22. května 2014, mající za cíl učinit předpis III závazným spolu se systémem auditu přidružených států vlajky.
(7)
Výbor MEPC na svém 65. zasedání a výbor MSC na svém 92. zasedání přijaly předpis organizace IMO pro uznané subjekty (dále jen „předpis RO“), jak je uvedeno v usnesení MSC.349(92) ze dne 21. června 2013.
(8)
Výbor MEPC na svém 65. zasedání přijal změny protokolu z roku 1978 k úmluvě MARPOL mající za cíl učinit předpis RO závazným, jak je uvedeno v usnesení MEPC.238(65) ze dne 17. května 2013.
(9)
Výbor MSC na svém 92. zasedání přijal změny úmluvy SOLAS a protokolu z roku 1988 k úmluvě o nákladové značce mající za cíl učinit předpis RO závazným, jak je uvedeno v usneseních MSC.350(92) a MSC.356(92) ze dne 21. června 2013.
(10)
Očekává se tedy, že předpis III a předpis RO vstoupí v platnost v období mezi 1. lednem 2015 a 1. lednem 2018, v souladu s platnými předpisy týkajícími se přijímání, ratifikace a vstupu v platnost změn jednotlivých úmluv v rámci organizace IMO.
(11)
Dne 13. května 2013 přijala Rada rozhodnutí Rady 2013/268/EU (4). V souladu s článkem 5 uvedeného rozhodnutí Rada zmocnila členské státy, aby vyjádřily svůj souhlas s tím, že v zájmu Unie a s výhradou prohlášení uvedeného v příloze daného rozhodnutí budou vázány změnami uvedenými ve 4. až 9. bodě odůvodnění tohoto nařízení.
(12)
Prohlášení připojené k rozhodnutí Rady 2013/268/EU uvádí, že členské státy zastávají názor, že předpis III a předpis RO obsahují soubor minimálních požadavků, které mohou státy podle potřeby vypracovat a zdokonalit s cílem zvýšit námořní bezpečnost a ochranu životního prostředí.
(13)
Uvádí rovněž, že žádné ustanovení uvedených předpisů nelze vykládat v tom smyslu, že by jakýmkoli způsobem omezovalo plnění povinností členského státu podle práva Unie, které se týkají definice „zákonných osvědčení“ a „osvědčení o třídě“, rozsahu povinností a kritérií stanovených pro uznané subjekty a povinností Evropské komise při uznávání a posuzování uznaných subjektů a případném ukládání nápravných opatření nebo sankcí těmto subjektům. Totéž prohlášení uvádí, že v případě auditu IMO členské státy stanoví, že by měl být ověřován pouze soulad s těmi ustanoveními příslušných mezinárodních úmluv, která byla členskými státy přijata, a to i s ohledem na podmínky tohoto prohlášení.
(14)
V právním řádu Unie zahrnuje oblast působnosti nařízení (ES) č. 391/2009 a směrnice 2009/15/ES odkazy na „mezinárodní úmluvy“, jak jsou popsány v 3. bodě odůvodnění. V rámci těchto ustanovení se změny úmluv organizace IMO automaticky stávají součástí práva Unie ve chvíli, kdy vstoupí v platnost na mezinárodní úrovni, včetně souvisejících předpisů závazné povahy, jakými jsou předpis III a předpis RO, které tudíž tvoří součást nástrojů organizace IMO příslušných k uplatňování nařízení (ES) č. 391/2009.
(15)
Z působnosti námořních předpisů Unie mohou být nicméně v souladu s postupem kontroly shody vyňaty změny mezinárodních úmluv, pokud splňují alespoň jedno ze dvou kritérií stanovených v čl. 5 odst. 2 nařízení (ES) č. 2099/2002.
(16)
Komise posoudila změny úmluv IMO v souladu s článkem 5 nařízení (ES) č. 2099/2002 a rozhodla, že mezi předpisem III a předpisem RO na jedné straně a nařízením (ES) č. 391/2009 a směrnicí 2009/15/ES na straně druhé existuje řada rozporů.
(17)
Za prvé, část 2 odst. 16.1 předpisu III stanoví minimální seznam zdrojů a postupů, které státy vlajky musí vytvořit, včetně poskytnutí administrativních pokynů týkajících se mimo jiné osvědčení o třídě lodi, které vyžaduje stát vlajky za účelem prokázání shody s požadavky na konstrukci, mechanické a elektrické vybavení nebo s jinými požadavky stanovenými mezinárodní úmluvou, již se stát vlajky jako smluvní strana zavázal dodržovat, nebo s požadavkem stanoveným vnitrostátními právními předpisy státu vlajky. Jak je však podrobně vysvětleno ve 21. bodě odůvodnění, právo Unie rozlišuje mezi zákonným osvědčením a osvědčením o třídě. Osvědčení o třídě jsou dokumenty soukromé povahy, nikoli akty státu vlajky, a nejsou ani vydávány jeho jménem. Toto ustanovení předpisu III ve skutečnosti odkazuje na kapitolu II-1, část A-1, předpis 3-1 úmluvy SOLAS, která stanoví, že lodi mají být projektovány, stavěny a udržovány v souladu s požadavky klasifikační společnosti, která je uznána orgány v souladu s ustanoveními předpisu XI-1/1, na konstrukci a mechanické a elektrické vybavení. 1. Úmluva SOLAS jako předmět tohoto požadavku jasně uvádí loď nebo její právní zastoupení vůči státu vlajky. Vystupuje-li navíc uznaný subjekt jako klasifikační společnost, vydává osvědčení o třídě lodi v souladu s vlastními pravidly, postupy, podmínkami a soukromými smluvními ujednáními, jichž stát vlajky není smluvní stranou. Toto ustanovení předpisu III je tudíž v rozporu s tím, jak jsou činnosti související se statusem a třídou vymezeny ve stávajících právních předpisech EU.
(18)
Za druhé, část 2 odst. 18.1 předpisu III vyžaduje, aby stát vlajky určil, zda má uznaný subjekt odpovídající zdroje, pokud jde o technické, řídicí a výzkumné kapacity, k tomu, aby dokázal plnit svěřené povinnosti, a to „pouze ve vztahu k plavidlům, která jsou oprávněna plout pod jeho vlajkou“. Podle práva Unie je tento aspekt naproti tomu upraven v podobě požadavku, který je třeba splnit za účelem uznání, uvedeného jako kritérium A.3 v příloze I nařízení (ES) č. 391/2009 ve vztahu k celému loďstvu v příslušné třídě dotčeného subjektu, bez rozlišování na základě státu vlajky. Pokud by bylo výše uvedené ustanovení předpisu III začleněno do práva Unie, omezilo by použití kritéria A.3 přílohy I nařízení (ES) č. 391/2009 týkajícího se činnosti uznaných subjektů pouze na plavidla plující pod vlajkou členských států, což je v rozporu s platnými požadavky.
(19)
Za třetí, část 2 odst. 19 předpisu III zavádí ustanovení zakazující, aby stát vlajky udílel svým uznaným subjektům pravomoc klást na plavidla jiná než ta, která jsou oprávněna plout pod jeho vlajkou, jakékoli požadavky týkající se mimo jiné jejich pravidel, požadavků či postupů v souvislosti s klasifikací. Podle směrnice 2009/15/ES může členský stát udělit subjektu oprávnění, aby jednal jeho jménem v souvislosti se zákonnými osvědčeními pro jeho příslušné loďstvo, pouze pokud je daný subjekt uznán a za tímto účelem monitorován v souladu s nařízením (ES) č. 391/2009. Podle tohoto rámce musí uznané subjekty jako takové splňovat určité požadavky, které se týkají příslušných činností ve vztahu ke klasifikované třídě, bez ohledu na stát vlajky. To se týká většiny kritérií stanovených v příloze I nařízení (ES) č. 391/2009 i dalších povinností, zejména těch, jež jsou stanoveny v čl. 10 odst. 4 uvedeného nařízení. Pokud by bylo výše uvedené ustanovení předpisu III začleněno do práva Unie, omezilo by použití stávajících požadavků týkajících se činnosti uznaných subjektů, jež je třeba splnit za účelem uznání, stanovených v nařízení (ES) č. 391/2009, mimo jiné pokud je možné je označit za pravidla, požadavky a postupy, pouze na plavidla plující pod vlajkou členských států.
(20)
Za čtvrté, část 2 oddíl 1.1 předpisu RO definuje „uznaný subjekt“ jako subjekt, jehož posouzení provádí stát vlajky a který splňuje požadavky části 2 předpisu RO. Naproti tomu čl. 2 písm. e) nařízení (ES) č. 391/2009 stanoví, že uznaným subjektem se rozumí „subjekt uznaný v souladu s tímto nařízením“. Na základě posouzení Komise uvedeného v 21. až 23. bodě odůvodnění lze říci, že několik ustanovení části 2 předpisu RO je neslučitelných s nařízením (ES) č. 391/2009. Uznaný subjekt, jak je definován v předpisu RO, by tudíž nesplňoval všechny požadavky stanovené nařízením (ES) č. 391/2009, a neodpovídal by tak definici uznaného subjektu podle práva Unie.
(21)
Za páté, část 2 oddíl 1.3 předpisu RO definuje „vydávání zákonného osvědčení a poskytování služeb“ jako jedinou kategorii činností, kterou je uznaný subjekt oprávněn jménem státu vlajky vykonávat a která zahrnuje vydávání osvědčení souvisejících se zákonnými požadavky i požadavky ohledně třídy. Naproti tomu definice uvedené v čl. 2 písm. g) a i) nařízení (ES) č. 391/2009 jasně rozlišují mezi „zákonnými osvědčeními“, což jsou osvědčení vydaná státem vlajky nebo jeho jménem v souladu s mezinárodními úmluvami, a „osvědčeními o třídě“, což jsou doklady vydané uznaným subjektem jakožto klasifikační společností, které osvědčují způsobilost lodě k určitému použití nebo službě v souladu s pravidly a postupy stanovenými a zveřejněnými zmíněným uznaným subjektem. Z toho vyplývá, že podle práva Unie se zákonná osvědčení a osvědčení o třídě liší a mají různý charakter. Konkrétněji - zákonná osvědčení jsou veřejná, zatímco osvědčení o třídě jsou soukromá a vydává je klasifikační společnost v souladu s vlastními pravidly, postupy a podmínkami. Z toho vyplývá, že osvědčení o klasifikaci vydávaná plavidlům uznanými subjekty s cílem potvrdit dodržení pravidel a postupů klasifikace, a to i tehdy, pokud je ověřuje stát vlajky jako důkaz o dodržení ustanovení kapitoly II-I, části A-1, předpisu 3-1 úmluvy SOLAS, jsou dokumenty výhradně soukromé povahy, nejedná se tedy o akty státu vlajky, ani nejsou vydávána jeho jménem. V předpisu RO se o „vydávání zákonných osvědčení a poskytování služeb“ soustavně hovoří jako o činnosti, kterou uznaný subjekt provádí „jménem členského státu“, což odporuje právnímu rozlišení, které je zakotveno v právu Unie. Bez ohledu na tento rozpor vyplývá z tohoto ustanovení předpisu RO - pokud by bylo přijato jako závazná součást právního řádu Unie - zjevné riziko, že požadavky obsažené v nařízení (ES) č. 391/2009, které je třeba splnit za účelem uznání a které se týkají veškeré činnosti subjektu bez ohledu na stát vlajky, již nebude možné v rámci EU prosazovat.
(22)
Za šesté, část 2 oddíl 3.9.3.1 předpisu RO stanoví mechanismus spolupráce mezi uznanými subjekty výhradně v rámci stanoveném státem vlajky za účelem standardizace postupů souvisejících s vydáváním zákonných osvědčení nebo se službami poskytovanými jménem státu vlajky, zatímco část 2 oddíl 3.9.3.2 týchž předpisů zavádí rámec stanovený státem vlajky nebo „skupinou států vlajky“ s cílem regulovat spolupráci mezi jeho či jejich uznanými subjekty týkající se technických aspektů a aspektů souvisejících s bezpečností při „vydávání zákonných osvědčení a poskytování služeb lodím […] jménem uvedeného státu či států vlajky“. Naproti tomu podle práva Unie se spolupráce mezi uznanými subjekty řídí čl. 10 odst. 1 nařízení (ES) č. 391/2009, který stanoví, že uznané subjekty provádějí vzájemné konzultace, aby zachovaly rovnocennost a směrovaly k harmonizaci svých pravidel a postupů a jejich uplatňování, a stanoví rámec pro vzájemné uznávání osvědčení o třídě pro materiál, vybavení a součásti ve vhodných případech. Tyto dva postupy spolupráce podle čl. 10 odst. 1 se týkají soukromých činností uznaných subjektů vystupujících jako klasifikační společnosti, a tudíž platí bez rozlišování na základě státu vlajky. Pokud by byly mechanismy spolupráce stanovené v předpisu RO začleněny do práva Unie, znamenalo by to omezení působnosti rámce pro spolupráci stanoveného nařízením (ES) č. 391/2009 týkajícího se činnosti uznaných subjektů pouze na plavidla plující pod vlajkou členských států, což je v rozporu s platnými požadavky.
(23)
Za sedmé, část 2 oddíl 3.9.3.3 předpisu RO je totožný s částí 2 odst. 19 předpisu III, a proto se tohoto ustanovení předpisu RO rovněž týkají úvahy vysvětlené v 19. bodě odůvodnění.
(24)
Žádné z ustanovení předpisu III ani předpisu RO by nemělo nijak omezovat oprávnění Unie stanovit v souladu se Smlouvami a mezinárodním právem vhodné podmínky pro udělování uznání subjektům, které si přejí získat od členských států oprávnění k provádění činností v oblasti prohlídek lodí a udělování osvědčení jménem členských států, za účelem dosažení cílů Unie, zejména zvýšení námořní bezpečnosti a ochrany životního prostředí.
(25)
Režim vzájemného uznávání osvědčení o třídě pro materiál, vybavení a součásti stanovené v čl. 10 odst. 1 nařízení (ES) č. 391/2009 je vymahatelné pouze v Unii ve vztahu k plavidlům plujícím pod vlajkou některého členského státu. Pokud jde o zahraniční plavidla, uznávání dotčených osvědčení zůstává na rozhodnutí příslušného státu vlajky, který není členem EU, při výkonu jeho výhradní pravomoci, zejména podle Úmluvy Organizace spojených národů o mořském právu.
(26)
Na základě svého hodnocení dospěla Komise k závěru, že ustanovení předpisu III a předpisu RO uvedená v předchozích bodech odůvodnění jsou neslučitelná s nařízením (ES) č. 391/2009 a měla by být z působnosti uvedeného nařízení vyloučena. Ustanovení čl. 2 písm. b) nařízení (ES) č. 391/2009 by mělo být odpovídajícím způsobem změněno.
(27)
Protože předpis RO vstupuje v platnost dnem 1. ledna 2015, mělo by toto nařízení vstoupit v platnost co nejdříve po datu svého vyhlášení.
(28)
Výbor pro námořní bezpečnost a zabránění znečištění z lodí (COSS) k opatřením uvedeným v tomto nařízení stanovisko nevydal. Považovalo se za nezbytné přijmout prováděcí akt a předseda předal návrh prováděcího aktu odvolacímu výboru k dalšímu projednání. Ustanovení tohoto nařízení jsou v souladu se stanoviskem odvolacího výboru,
PŘIJALA TOTO NAŘÍZENÍ:
Článek 1
V článku 2 nařízení (ES) č. 391/2009 se písmeno b) nahrazuje tímto:
„b)
‚mezinárodními úmluvami‘ se rozumějí Mezinárodní úmluva o bezpečnosti lidského života na moři ze dne 1. listopadu 1974 (dále jen ‚úmluva SOLAS 74‘) s výjimkou kapitoly XI-2 přílohy, Mezinárodní úmluva o nákladové značce ze dne 5. dubna 1966 a Mezinárodní úmluva o zabránění znečištění z lodí ze dne 2. listopadu 1973 (dále jen ‚úmluva MARPOL‘), včetně protokolů a změn těchto úmluv a souvisejících předpisů, které jsou závazné ve všech členských státech, s výjimkou části 2 odstavců 16.1, 18.1 a 19 předpisu pro provádění nástrojů IMO a části 2 oddílů 1.1, 1.3, 3.9.3.1, 3.9.3.2 a 3.9.3.3 předpisu pro uznané subjekty organizace IMO, v jejich platném znění.“
Článek 2
Toto nařízení vstupuje v platnost prvním dnem po vyhlášení v Úředním věstníku Evropské unie.
Použije se ode dne 1. ledna 2015.
Toto nařízení je závazné v celém rozsahu a přímo použitelné ve všech členských státech.
V Bruselu dne 17. prosince 2014.
KOMISIJOS ĮGYVENDINIMO REGLAMENTAS (ES) Nr. 1355/2014
2014 m. gruodžio 17 d.
kuriuo atsižvelgiant į tam tikrus Tarptautinės jūrų organizacijos priimtus kodeksus ir su jais susijusius kai kurių konvencijų ir protokolų pakeitimus iš dalies keičiamas Reglamentas (EB) Nr. 391/2009
(Tekstas svarbus EEE)
EUROPOS KOMISIJA,
atsižvelgdama į Sutartį dėl Europos Sąjungos veikimo,
atsižvelgdama į 2009 m. balandžio 23 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamentą (EB) Nr. 391/2009 dėl laivų patikrinimo ir apžiūros organizacijų bendrųjų taisyklių ir standartų (1), ypač į jo 13 straipsnio 2 dalį,
taikydama Europos Parlamento ir Tarybos reglamento (EB) Nr. 2099/2002, įsteigiančio Jūrų saugumo ir teršimo iš laivų prevencijos komitetą (COSS) (2), 5 straipsnyje nustatytą atitikties tikrinimo procedūrą,
kadangi:
(1)
pagal Reglamento (EB) Nr. 2099/2002 5 straipsnio 1 dalį valstybės narės ir Komisija bendradarbiauja, kad atitinkamai nustatytų bendrą poziciją arba principą, kurių laikytųsi tarptautiniuose kompetentinguose forumuose siekdamos sumažinti Sąjungos jūrų teisės aktų ir tarptautinių priemonių prieštaros riziką;
(2)
Reglamentas (EB) Nr. 391/2009 ir Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2009/15/EB (3) sudaro nuoseklų teisės aktų kompleksą, pagal kurį pripažintų organizacijų veikla reguliuojama nuosekliai, laikantis tų pačių principų ir naudojant tas pačias apibrėžtis. Direktyvos 2009/15/EB 3 straipsnio 2 dalyje nustatyta, kad valstybei narei nusprendus įgalioti organizacijas atlikti laivų, plaukiojančių su jos vėliava, patikrinimus ir apžiūras, susijusius su teisės aktais nustatytais liudijimais, šias pareigas ji patiki tik pripažintoms organizacijoms, kurios pagal tos direktyvos 2 straipsnio g punktą yra pagal Reglamento (EB) Nr. 391/2009 nuostatas pripažintos organizacijos. Todėl taisyklės, kuriomis remiantis patvirtinamos atitinkamos organizacijos, turi poveikio abiems teisės aktams;
(3)
kaip apibrėžta Reglamento (EB) Nr. 391/2009 2 straipsnio b punkte, tarptautinės konvencijos - tai 1974 m. lapkričio 1 d. Tarptautinė konvencija dėl žmogaus gyvybės apsaugos jūroje (SOLAS konvencija), išskyrus jos priedo XI-2 skyrių, 1966 m. balandžio 5 d. Tarptautinė konvencija dėl laivų krovininės vaterlinijos nustatymo (Krovininės vaterlinijos konvencija) ir 1973 m. lapkričio 2 d. Tarptautinė konvencija dėl teršimo iš laivų prevencijos (MARPOL konvencija) kartu su protokolais ir šių konvencijų papildymais bei atitinkamais privalomais visose valstybėse narėse kodeksais, jų naujausia redakcija;
(4)
28-ojoje sesijoje TJO asamblėja priėmė 2013 m. gruodžio 4 d. Rezoliucijoje A.1070(28) pateiktą TJO priemonių įgyvendinimo kodeksą (III kodeksą), o 2013 m. gruodžio 4 d. Rezoliucijoje A.1083(28) išdėstytus Krovininės vaterlinijos konvencijos pakeitimus, pagal kuriuos III kodeksas ir atitinkama vėliavos valstybių audito sistema tampa privalomi;
(5)
TJO Jūrų aplinkos apsaugos komitetas (angl. santrumpa MEPC) 66-ojoje sesijoje priėmė 2014 m. balandžio 4 d. Rezoliucijoje MEPC.246(66) išdėstytus 1978 m. protokolo, susijusio su MARPOL konvencija, pakeitimus ir 2014 m. balandžio 4 d. Rezoliucijoje MEPC.247(66) išdėstytus 1997 m. protokolo, susijusio su atitinkamu 1978 m. protokolu iš dalies pakeista MARPOL konvencija, pakeitimus, pagal kuriuos III kodeksas ir atitinkama vėliavos valstybių audito sistema tampa privalomi;
(6)
TJO Jūrų saugumo komitetas (angl. santrumpa MSC) 93-ojoje sesijoje priėmė 2014 m. gegužės 22 d. Rezoliucijoje MSC.366(93) išdėstytus SOLAS konvencijos pakeitimus ir 2014 m. gegužės 22 d. Rezoliucijoje MSC.375(93) išdėstytus 1988 m. protokolo, susijusio su Krovininės vaterlinijos konvencija, pakeitimus, pagal kuriuos III kodeksas ir atitinkama vėliavos valstybių audito sistema tampa privalomi;
(7)
MEPC 65-ojoje savo sesijoje, o MSC 92-ojoje savo sesijoje priėmė 2013 m. birželio 21 d. Rezoliucijoje MSC.349(92) pateiktą TJO pripažintų organizacijų kodeksą (PO kodeksą);
(8)
MEPC 65-ojoje sesijoje priėmė 2013 m. gegužės 17 d. Rezoliucijoje MEPC.238(65) išdėstytus 1978 m. protokolo, susijusio su MARPOL konvencija, pakeitimus, pagal kuriuos PO kodeksas tampa privalomas;
(9)
MSC 92-ojoje sesijoje priėmė 2013 m. birželio 21 d. rezoliucijose MSC.350(92) ir MSC.356(92) išdėstytus SOLAS konvencijos ir 1988 m. protokolo, susijusio su Krovininės vaterlinijos konvencija, pakeitimus, pagal kuriuos PO kodeksas tampa privalomas;
(10)
todėl numatoma, kad III kodeksas ir PO kodeksas įsigalios 2015 m. sausio 1 d.-2018 m. sausio 1 d. pagal atitinkamose JMO konvencijose nustatytas pakeitimų priėmimo, ratifikavimo ir įsigaliojimo taisykles;
(11)
2013 m. gegužės 13 d. Taryba priėmė Sprendimą 2013/268/ES (4). Pagal to sprendimo 5 straipsnį Taryba suteikia valstybėms narėms įgaliojimus pareikšti sutikimą, kad šio reglamento 4-9 konstatuojamosiose dalyse nurodyti pakeitimai atsižvelgiant į Sąjungos interesus ir pateikiant to sprendimo priede pateiktą pareiškimą taptų joms privalomi;
(12)
prie Tarybos sprendimo 2013/268/ES pridėtame pareiškime teigiama, kad III kodekse ir PO kodekse yra nustatyti būtiniausi reikalavimai, kuriuos valstybės gali atitinkamai plėtoti ir tobulinti siekdamos saugesnės laivybos ir geresnės aplinkos apsaugos;
(13)
Jame taip pat teigiama, kad jokia minėtų kodeksų nuostata negali būti aiškinama taip, kad kokiu nors būdu valstybei narei neleistų ar trukdytų vykdyti pagal Europos Sąjungos teisę nustatytus įsipareigojimus, susijusius su „įstatymuose numatytų sertifikatų“ ir „klasifikacinių sertifikatų“ apibrėžtimis, pripažintoms organizacijoms nustatytų pareigų ir kriterijų apimtimi ir Europos Komisijos pareigomis, susijusiomis su pripažintų organizacijų pripažinimu, vertinimu ir prireikus taisomųjų priemonių ar sankcijų joms taikymu. Pareiškime taip pat teigiama, kad TJO audito atveju valstybė narė nurodys, kad turi būti tikrinama tik atitiktis toms atitinkamų tarptautinių konvencijų nuostatoms, kurias ji pripažino, atsižvelgiant ir į šio pareiškimo sąlygas;
(14)
pagal Sąjungos teisinę tvarką Reglamento (EB) Nr. 391/2009 Direktyvos 2009/15/EB ir taikymo sritis apima nuorodas į 3 konstatuojamojoje dalyje išvardytas tarptautines konvencijas. Tokiu būdu TJO konvencijų pakeitimams įsigaliojant tarptautiniu lygmeniu jie tuo pat metu automatiškai perkeliami į Sąjungos teisę, įskaitant ir atitinkamus privalomus kodeksus, kaip antai III kodeksas ir PO kodeksas, kurie priklauso TJO priemonėms, aktualioms taikant Reglamentą (EB) Nr. 391/2009;
(15)
tačiau tarptautinių konvencijų pakeitimai gali būti ir neįtraukiami į Sąjungos jūros teisės aktų taikymo sritį, jei atlikus atitikties tikrinimo procedūrą nustatoma, kad tie pakeitimai atitinka bent vieną iš dviejų Reglamento (EB) Nr. 2099/2002 5 straipsnio 2 dalyje nustatytų kriterijų;
(16)
Komisija pagal Reglamento (EB) Nr. 2099/2002 5 straipsnį įvertino TJO konvencijų pakeitimus ir nustatė, kad tarp III kodekso ir PO kodekso ir tarp Reglamento (EB) Nr. 391/2009 ir Direktyvos 2009/15/EB esama neatitikimų;
(17)
pirmas neatitikimas: III kodekso 2 dalies 16.1 punkte pateikiamas būtiniausių išteklių ir procedūrų, kuriuos privalo turėti vėliavos valstybės, sąrašas, įskaitant administracinius nurodymus, susijusius, inter alia, su laivo klasės liudijimais, kurių vėliavos valstybė reikalauja, kad įsitikintų, jog laikomasi laivo konstrukcijos ir mechaninės bei elektros įrangos reikalavimų ir (arba) kitų tarptautinės konvencijos, kurios šalis yra vėliavos valstybė, reikalavimų ar nacionalinių pačios vėliavos valstybės nuostatų reikalavimų. Tačiau, kaip nurodyta 21 konstatuojamojoje dalyje, Sąjunga atskiria teisės aktais nustatytus liudijimus ir laivo klasės liudijimus. Pastarieji yra privataus pobūdžio dokumentai - jie nėra nei vėliavos valstybės aktai, nei išduodami kurios nors vėliavos valstybės vardu. Ši III kodekso nuostata iš tiesų yra susijusi su SOLAS konvencijos II-1 skyriaus A-1 dalies 3-1 taisykle, kurioje numatyta, kad laivai turi būti projektuojami, statomi ir prižiūrimi laikantis konstrukcijos ir mechaninės bei elektros įrangos reikalavimų, nustatytų klasifikacinės bendrovės, kurią pagal XI-1 skyriaus 1 taisyklę pripažino administracija. 1. SOLAS konvencijoje aiškiai nustatyta, kad šis reikalavimas taikomas laivui arba jo teisiniam atstovui vėliavos valstybės atžvilgiu. Be to, vykdydama savo kaip klasifikacinės bendrovės įgaliojimus, pripažinta organizacija išduodama laivo klasės liudijimus laikydamasi savo pačios taisyklių, procedūrų, sąlygų ir privačių sutarčių, kurių vėliavos valstybė nėra pasirašiusi. Todėl ši III kodekso nuostata prieštarauja klasifikacinės ir teisės aktais nustatytos veiklos apibūdinimui, pateiktam dabartiniuose ES teisės aktuose.
(18)
antras neatitikimas: pagal III kodekso 2 dalies 18.1 punktą vėliavos valstybė turi reikalauti, kad pripažinta organizacija turėtų pakankamai išteklių, užtikrinančių technines, valdymo ir mokslinių tyrimų galimybes vykdyti jai patikėtas užduotis, tačiau šis reikalavimas galioja „tik kai tai susiję su laivais, turinčiais teisę plaukioti su tos valstybės vėliava“. Tuo tarpu Sąjungos teisėje šis aspektas išreikštas reikalavimu, būtinu įvykdyti norint gauti pripažinimą, kaip išdėstyta Reglamento (EB) Nr. 391/2009 I priedo A dalies 3 punkte nustatytame kriterijuje; jis taikomas visiems organizacijos klasei priskiriamiems laivams, nepriklausomai nuo vėliavos. Minėtą III kodekso nuostatą įtraukus į Sąjungos teisę, Reglamento (EB) Nr. 391/2009 I priedo A dalies 3 punkte nustatytas kriterijus turėtų būti taikomas tik tai pripažintos organizacijos veiklai, kuri susijusi su laivais, plaukiojančiais su valstybių narių vėliavomis, o tai prieštarautų šiuo metu galiojantiems reikalavimams.
(19)
trečias neatitikimas: III kodekso 2 dalies 19 punkte nustatyta, kad vėliavos valstybė negali savo pripažintų organizacijų įpareigoti laivams, kurie neturi teisės plaukioti su jos vėliava, taikyti reikalavimų, susijusių, inter alia, su jų klasifikacinėmis taisyklėmis, reikalavimais ar procedūromis. Pagal Direktyvą 2009/15/EB valstybės narės gali įgalioti organizaciją jų vardu išduoti jų laivams teisės aktais nustatytus liudijimus tik jei ta organizacija yra pripažinta ir šiuo tikslu kontroliuojama pagal Reglamentą (EB) Nr. 391/2009. Tokiu būdu pripažintos organizacijos iš esmės turi laikytis tam tikrų reikalavimų, taikomų atitinkamai jų veiklai, susijusiai su visais jų klasifikuotais laivais, nepriklausomai nuo vėliavos. Tie reikalavimai yra dauguma Reglamento (EB) Nr. 391/2009 I priede nustatytų kriterijų, taip pat kiti įpareigojimai, visų pirma nustatytieji to reglamento 10 straipsnio 4 dalyje. Minėtą III kodekso nuostatą įtraukus į Sąjungos teisę, Reglamente (EB) Nr. 391/2009 nustatyti pripažinimo reikalavimai (inter alia, jei tai yra taisyklės, reikalavimai ir procedūros) galiotų tik tai pripažintos organizacijos veiklai, kuri susijusi su laivais, plaukiojančiais su valstybių narių vėliavomis.
(20)
ketvirtas neatitikimas: PO kodekso 2 dalies 1.1 punkte pripažinta organizacija apibrėžiama kaip vėliavos valstybės įvertinta organizacija, atitinkanti to kodekso 2 dalies reikalavimus. Tuo tarpu Reglamento (EB) Nr. 2391/2009 2 dalies e punkte pripažinta organizacija - „pagal Reglamento (EB) Nr. 391/2009 nuostatas pripažinta organizacija“. Remiantis 21-23 konstatuojamosiose dalyse išdėstyta Komisijos analize paaiškėja, kad net kelios PO kodekso 2 dalies nuostatos yra nesuderinamos su Reglamentu (EB) Nr. 391/2009. Taigi, PO kodekse apibrėžta pripažinta organizacija negalėtų tenkinti visų Reglamento (EB) Nr. 391/2009 reikalavimų ir neatitiktų Sąjungos teisėje nustatytos pripažintų organizacijų apibrėžties.
(21)
penktas neatitikimas: PO kodekso 2 dalies 1.3 punkte teisės aktais nustatytų liudijimų išdavimas ir teisės aktais nustatytos paslaugos apibrėžiami kaip tos pačios kategorijos veikla, kurią pripažinta organizacija turi teisę vykdyti vėliavos valstybės vardu, įskaitant liudijimų, susijusių tiek su teisės aktais nustatytais reikalavimais, tiek su klasifikaciniais reikalavimais, išdavimą. Reglamento (EB) Nr. 391/2009 2 straipsnio g ir i punktuose, priešingai, aiškiai atskiriami teisės aktais nustatyti liudijimai, t. y. vėliavos valstybės arba jos vardu pagal tarptautines konvencijas išduoti liudijimai, ir laivo klasės liudijimai, t. y. laivo tinkamumą konkrečiam laivo naudojimui ar eksploatavimui patvirtinantys dokumentai, kuriuos pagal savo nustatytas ir viešai paskelbtas taisykles ir procedūras išduoda pripažinta organizacija, vykdydama savo, kaip klasifikacinės bendrovės, įgaliojimus. Tai reikštų, kad pagal Sąjungos teisę teisės aktais nustatyti liudijimai ir laivo klasės liudijimai yra atskiri skirtingo pobūdžio dokumentai. Tai yra, teisės aktais nustatyti liudijimai yra viešo pobūdžio, o laivo klasės liudijimai - privataus, ir pastaruosius išduoda klasifikacinė bendrovė pagal savas taisykles, procedūras ir sąlygas. Todėl laivo klasės liudijimai, kuriuos pripažinta organizacija išduoda laivams patvirtindama atitiktį klasifikacinėms taisyklėms ir procedūroms, įskaitant tuos atvejus, kai vėliavos valstybė liudijimus patvirtina kaip atitikties SOLAS konvencijos II-I skyriaus A-1 dalies 3-1 taisyklei įrodymus, yra griežtai privataus pobūdžio dokumentai - jie nėra nei vėliavos valstybės aktai, nei išduodami kurios nors vėliavos valstybės vardu. Tačiau PO kodekse nuolat minima, kad pripažintos organizacijos teisės aktais nustatytus liudijimus išduoda ir teisės aktais nustatytas paslaugas teikia „vėliavos valstybės vardu“, o tai prieštarauja Sąjungos teisėje nustatytam teisiniam atskyrimui. Be minėtos prieštaros, šią PO kodekso nuostatą perkėlus kaip normą į Sąjungos teisinę tvarką, dar kiltų akivaizdi rizika, kad ES nebebus įmanoma užtikrinti Reglamente (EB) Nr. 391/2009 nustatytų pripažinimo reikalavimų, susijusių su visa organizacijos veikla, nepriklausomai nuo vėliavos, vykdymo.
(22)
šeštas neatitikimas: PO kodekso 2 dalies 3.9.3.1 punkte numatytas mechanizmas, pagal kurį pripažintos organizacijos bendradarbiauja tarpusavyje pagal bendrą sistemą, kurią nustato vėliavos valstybė siekdama standartizuoti su teisės aktais nustatytų liudijimų išdavimu ir teisės aktais nustatytomis paslaugomis susijusius atitinkamus procesus; o to kodekso 2 dalies 3.9.3.2 punkte reikalaujama, kad „vėliavos valstybė arba jų grupė“ nustatytų sistemą, pagal kurią būtų reguliuojamas jų pripažintų organizacijų bendradarbiavimas sprendžiant techninius ir su sauga susijusius „teisės aktais nustatytų liudijimų išdavimo ir teisės aktais nustatytų paslaugų teikimo laivams (…) atitinkamos vėliavos valstybės vardu“ klausimus. Tuo tarpu pagal Sąjungos teisę pripažintų organizacijų bendradarbiavimas reglamentuojamas Reglamento (EB) Nr. 391/2009 10 straipsnio 1 dalimi, kurioje nustatyta, kad pripažintos organizacijos turi viena su kita periodiškai konsultuotis, siekdamos užtikrinti organizacijų naudojamų taisyklių ir procedūrų bei jų įgyvendinimo lygiavertiškumą ir darną, ir nustatyta medžiagų, įrangos ir detalių klasės liudijimų tarpusavio pripažinimo atitinkamais atvejais sistema. Šios dvi 10 straipsnio 1 dalyje numatytos bendradarbiavimo procedūros galioja pripažintų organizacijų, vykdančių savo, kaip klasifikacinių bendrovių, įgaliojimus, privačiai veiklai, ir todėl yra taikomos nepriklausomai nuo vėliavos. Todėl PO kodekse numatytus bendradarbiavimo mechanizmus įtraukus į Sąjungos teisę, Reglamente (EB) Nr. 391/2009 nustatyta bendradarbiavimo sistema galiotų tik tai pripažintų organizacijų veiklai, kuri susijusi su laivais, plaukiojančiais su valstybių narių vėliavomis, o tai prieštarautų šiuo metu galiojantiems reikalavimams.
(23)
septintas neatitikimas: PO kodekso 2 dalies 3.9.3.3 punktas yra identiškas III kodekso 2 dalies 19 punktui, todėl 19 konstatuojamojoje dalyje pateikti argumentai analogiškai galioja ir šiai PO kodekso nuostatai.
(24)
jokiomis III kodekso arba PO kodekso nuostatomis niekaip neturėtų būti apribojamos Sąjungos galios pagal Sutartis ir tarptautinę teisę nustatyti atitinkamas sąlygas, pagal kurias būtų suteikiamas pripažinimas organizacijoms, kurios nori gauti valstybių narių įgaliojimus jų vardu vykdyti laivų apžiūros ir liudijimų išdavimo jiems veiklą, siekiant įgyvendinti Sąjungos tikslus, visų pirma, padidinti jūrų saugumą ir aplinkos apsaugą;
(25)
Reglamento (EB) Nr. 391/2009 10 straipsnio 1 dalyje nustatyta medžiagų, įrangos ir detalių klasės liudijimų tarpusavio pripažinimo sistema galioja tik Sąjungoje ir tik su valstybių narių vėliavomis plaukiojantiems laivams. Užsienio laivų atveju atitinkami liudijimai pripažįstami atitinkamų ES nepriklausančių vėliavos valstybių nuožiūra joms vykdant savo išimtinę jurisdikciją, visų pirma pagal Jungtinių Tautų jūrų teisės konvenciją (UNCLOS);
(26)
remdamasi savo vertinimu Komisija nusprendė, kad ankstesnėse konstatuojamosiose dalyse nurodytos III ir PO kodeksų nuostatos nesuderinamos su Reglamentu (EB) Nr. 391/2009 ir turėtų būti pašalintos iš jo taikymo srities. Todėl Reglamento (EB) Nr. 391/2009 2 straipsnio b punktas turėtų būti atitinkamai iš dalies pakeistas;
(27)
kadangi PO kodeksas įsigalioja 2015 m. sausio 1 d., šis reglamentas turėtų įsigalioti kuo greičiau po jo paskelbimo;
(28)
Jūrų saugumo ir teršimo iš laivų prevencijos komitetas (COSS) nuomonės apie šiame reglamente numatytas priemones nepateikė. Buvo nuspręsta, kad reikia įgyvendinimo akto, taigi pirmininkas pateikė jo projektą toliau svarstyti apeliaciniame komitete. Šiame reglamente numatytos priemonės atitinka apeliacinio komiteto nuomonę,
PRIĖMĖ ŠĮ REGLAMENTĄ:
1 straipsnis
Reglamento (EB) Nr. 391/2009 2 straipsnio b punktas pakeičiamas taip:
„b) tarptautinės konvencijos- naujausios redakcijos 1974 m. lapkričio 1 d. Tarptautinė konvencija dėl žmogaus gyvybės apsaugos jūroje (SOLAS 74), išskyrus jos priedo XI-2 skyrių, 1966 m. balandžio 5 d. Tarptautinė konvencija dėl laivų krovininės vaterlinijos nustatymo ir 1973 m. lapkričio 2 d. Tarptautinė konvencija dėl teršimo iš laivų prevencijos (MARPOL) kartu su naujausios redakcijos jų protokolais ir pakeitimais, taip pat atitinkamais visose valstybėse narėse privalomais kodeksais, išskyrus TJO Priemonių įgyvendinimo kodekso 2 dalies 16.1, 18.1 ir 19 punktus ir TJO Pripažintų organizacijų kodekso 2 dalies 1.1, 1.3, 3.9.3.1, 3.9.3.2 ir 3.9.3.3 punktus.“
2 straipsnis
Šis reglamentas įsigalioja kitą dieną po jo paskelbimo Europos Sąjungos oficialiajame leidinyje.
Jis taikomas nuo 2015 m. sausio 1 d.
Šis reglamentas privalomas visas ir tiesiogiai taikomas visose valstybėse narėse.
Priimta Briuselyje 2014 m. gruodžio 17 d.