ROZHODNUTÍ KOMISE (EU) 2015/120
ze dne 29. října 2014
o režimu státních podpor SA.27317 (C 25/09) (ex N 673/08), jež Itálie zamýšlí poskytnout na digitální projekční zařízení
(oznámeno pod číslem C(2014) 7888)
(Pouze italské znění je závazné)
(Text s významem pro EHP)
EVROPSKÁ KOMISE,
s ohledem na Smlouvu o fungování Evropské unie, a zejména na čl. 108 odst. 2 první pododstavec této smlouvy,
s ohledem na Dohodu o Evropském hospodářském prostoru, a zejména na čl. 62 odst. 1 písm. a) této dohody,
po výzvě adresované zúčastněným stranám, aby se k věci vyjádřily (1) v souladu s výše uvedenými články, a se zřetelem k jejich vyjádřením,
vzhledem k těmto důvodům:
I. POSTUP
(1)
Dne 30. prosince 2008 oznámila Itálie Komisi svůj úmysl zavést daňové pobídky pro investice a distribuci v odvětví filmu a digitální projekce. Dne 2. dubna 2009 a 23. června 2009 zaslaly italské orgány doplňující informace.
(2)
Dopisem ze dne 22. července 2009 informovala Komise Itálii o rozhodnutí schválit daňové pobídky Itálie pro investice a distribuci v odvětví filmu. Komise zároveň informovala Itálii o rozhodnutí zahájit řízení podle čl. 108 odst. 2 Smlouvy o fungování Evropské unie týkající se daňových úlev navrhovaných pro investice do digitálních projekčních zařízení.
(3)
Rozhodnutí Komise o zahájení řízení bylo zveřejněno v Úředním věstníku Evropské unie (2). Komise vyzvala zúčastněné strany, aby se vyjádřily.
(4)
Ministerstvo kulturního dědictví, kulturních činností a cestovního ruchu a Evropská komise uspořádaly na toto téma seminář, který se konal dne 21. října 2009 v Římě.
(5)
Komise obdržela příslušné připomínky zúčastněných stran a předala je italským orgánům, aby se k nim vyjádřily. Jejich připomínky byly obdrženy dopisem zaevidovaným dne 19. ledna 2010. Následně došlo k další výměně informací, včetně doplňkových dopisů italských orgánů zaevidovaných dne 7. září 2010, 12. dubna 2011, 1. června 2011, 1. prosince 2011, 10. května 2012, 14. září 2012, 23. dubna 2013, 6. prosince 2013, 18. dubna 2014, 11. června 2014 a 1. srpna 2014.
II. POPIS OPATŘENÍ
1. Oznámené opatření
(6)
Daňové úlevy pro provozovatele kin, kteří instalují digitální projekční zařízení, byly součástí řady daňových opatření pro filmové odvětví, která italské orgány přijaly. Cílem těchto daňových opatření jako celku bylo stimulovat tržní dynamiku tak, aby byly v podmínkách příznivých pro hospodářskou soutěž podporovány umělecké filmy „italského původu“ a propagovány v Itálii i v Evropě.
(7)
Režim daňových úlev pro digitální projekci umožňuje daňovou úlevu ve výši 30 % nákladů na instalaci digitálního projekčního zařízení. Maximální roční daňová úleva činí 50 000 EUR na jeden kinosál.
(8)
Způsobilé náklady mohou vzniknout v souvislosti s:
a)
nákupem digitálních projekčních a reprodukčních zařízení;
b)
nákupem zařízení a aparatury pro příjem digitálního signálu prostřednictvím pozemního nebo satelitního vysílání;
c)
nákupem nebo pronájmem, čili leasingem, zařízení, systémů a aparatury uvedených shora. Příslušné smlouvy musí obsahovat povinnost odkoupit tento majetek po uplynutí sjednané doby pronájmu nebo ustanovení, podle něhož může uživatel využít tohoto opčního práva před uplynutím této doby;
d)
výdaji na odbornou přípravu zaměstnanců;
e)
výdaji vztahujícími se a sloužícími k rekonstrukci a uzpůsobení projekčních kabin, zařízení a doplňkových služeb a prostor využívaných dříve k promítání 35mm filmů.
Očekávané výdaje uvedené v posledních dvou bodech nesmí činit více než 20 % celkových výdajů vynaložených v rámci písmen a), b) a c).
(9)
Podle původního oznámení italských orgánů by byla podpora bezpodmínečná v případě kin, která mají jeden až čtyři kinosály, a multikin, jež mají 5 až 10 kinosálů v obcích s méně než 50 000 obyvateli. U ostatních multikin, která mají nejvýše 24 kinosálů, měla být podpora podmíněna povinností, aby 50 % programové nabídky tvořily umělecké filmy a aby alespoň 50 % kinosálů bylo uzpůsobeno na digitální projekci.
(10)
Daňová úleva se poskytuje provozovatelům kin, kteří v Itálii musí odvádět daně.
(11)
Právní základy pro tento režim jsou následující:
a)
zákon č. 244 ze dne 24. prosince 2007 o pravidlech sestavování ročního a víceletého rozpočtu státu (legge 24 dicembre 2007, n. 244, recante disposizioni per la formazione del bilancio annuale e pluriennale dello Stato);
b)
zákonné opatření č. 91 ze dne 8. srpna 2013, které bylo vydáním pozdějších předpisů změněno v zákon č. 112 ze dne 7. října 2013 (decreto legge 8 agosto 2013, n. 91, convertito, con modificazioni, in legge 7 ottobre 2013, n. 112);
c)
nová prováděcí pravidla pro daňové úlevy poskytované provozovatelům kin na zavedení a zakoupení zařízení a aparatury pro digitální projekci (nuove disposizioni applicative dei crediti d'imposta concessi alle imprese di esercizio cinematografico per l'introduzione e acquisizione di impianti e apparecchiature destinate alla proiezione digitale).
2. Pochybnosti vznesené Komisí
(12)
V rozhodnutí o zahájení řízení dospěla Komise k závěru, že oznámené opatření podpory představuje státní podporu ve smyslu čl. 107 odst. 1 SFEU. Poskytováním daňových pobídek se italský stát vzdává určitých příjmů. Na tento režim se tudíž vydávají prostředky státu. Tento režim počítá s ekonomickými výhodami pro některé podniky, v tomto případě provozovatele kin. Vzhledem k mezinárodnímu obchodu s filmy mohou mít tyto selektivní výhody dopad na obchod v rámci Unie. Komise měla pochybnosti ohledně slučitelnosti podpory.
(13)
Pochybovala v prvé řadě o nezbytnosti daňových úlev pro digitální projekci a kritizovala maximální navrhovanou výši daňové úlevy (50 000 EUR na jeden kinosál), neboť odpovídá (se sazbou 30 %) maximálním přípustným nákladům na instalaci ve výši 166 667 EUR na 1 kinosál (50 000 EUR × 100/30). Tento limit je vyšší než odhadované náklady digitálního projekčního zařízení předložené italskými orgány (100 000 EUR). Komise zpochybnila výši limitu daňové úlevy a vyjádřila obavy, že odhad nákladů na přechod není přesný. Komise navíc vyjádřila pochybnosti o tom, zda je nutné instalovat projekční zařízení 2K (3) splňující specifikace DCI (4) pro promítání italských či evropských uměleckých filmů.
(14)
Komise měla dále pochybnosti ohledně přiměřenosti navrhovaného opatření podpory a konstatovala, že velká kina si pravděpodobně mohou spíše dovolit instalovat digitální projekční zařízení bez státní podpory. Komise rovněž upozornila na to, že provozovatelé kin mají k dispozici komerční modely pro přechod, např. „virtualprint fee“ (poplatek za virtuální kopii) (5), a proto si kladla otázku, zda státní podpora na jednotku, navržená pro všechny kinosály, nebude mít za následek zánik komerčních alternativ.
(15)
Komise dále pochybovala o vhodnosti daňové úlevy v podobě opatření podpory a konstatovala, že rozpočet vyčleněný na opatření (16,8 milionu EUR) odpovídá nákladům na instalaci ve výši 56 milionů EUR, které jsou podstatně nižší než odhadované náklady na přechod (čítající 395,7 milionu EUR na základě 100 000 EUR na jeden kinosál). Kromě vhodnosti dostupných prostředků Komise také zpochybnila skutečnost, že je navržené opatření dostatečně zaměřeno na dosažení cíle zvýšit šíření italských a evropských uměleckých filmů. Vyjádřila pochybnosti o tom, že by italské orgány byly s to určit podniky v oblasti filmu s digitálními zařízeními, v nichž mají být zavedeny alternativní komerční modely, které by italským divákům poskytly širší nabídku uměleckých filmů. Jelikož z využití daňové úlevy vyplývá, že příjemce musí mít dostatečné distribuční kapacity, a jelikož opatření předpokládá, že provozovatelé kin musí sami financovat 70 % investice, byla Komise na pochybách, zda kina, která podporu potřebují nejvíce, budou moci daňovou úlevu využít. Komise navíc pochybovala o tom, že by plánovaná jednorázová podpora (oznámení se týkalo pilotního opatření v době trvání 2 let) byla udržitelným řešením problému kratší životnosti a vyšších nákladů užívání spojeného s instalací digitálních zařízení.
(16)
Komise rovněž zpochybnila hospodářské, sociální a kulturní dopady podpory. Přestože uznala, že by mohlo být ve společném zájmu, aby některý členský stát využil státní podpory na investice do přechodu na digitální technologii v kinech, požadovala ujištění ohledně technologické neutrality opatření. Konkrétně žádala potvrzení skutečnosti, že provozovatelé kin nebudou motivováni k přednostním investicím do jedné digitální normy namísto normy jiné. Komise kromě toho požádala italské orgány, aby zajistily, že bude možné promítat i filmy distribuované v digitálním formátu založeném na méně přísné obecné normě než je digitální norma platná pro zařízení, na něž se podpora poskytuje. Komise dále uvedla, že podporu na instalaci digitálního projekčního zařízení by mohly nepřímo získat velké americké filmové produkční společnosti (v případě zařízení splňujících specifikace DCI). Zvýšená poptávka vyplývající z navržené podpory by mohla zvýšit cenu projekčních zařízení, jejichž nabídka je omezená. Díky podpoře by Itálie mohla rychleji dosáhnout kritického množství digitálních kinosálů, což by mohlo urychlit přechod k digitální distribuci a zároveň uzavírání těch kin, která nebyla s to včas instalovat digitální projekční zařízení. Komise v zásadě pochybovala o tom, že případné narušení hospodářské soutěže bude vyrovnáno sociálními a kulturními výhodami plynoucími z podpory.
3. Změny provedené v navrhovaném opatření od zahájení procesu
(17)
Po zahájení formálního šetření ze strany Komise bylo italské opatření daňových úlev pro digitální projekci uskutečněno v souladu s režimem zavedeným na základě dočasného referenčního rámce Unie a v mezích limitů de minimis (6). Po schválení Komisí mají italské orgány v úmyslu opatření plně provést nad rámec limitů de minimis.
(18)
Italské orgány odhadují, že rozpočet opatření bude činit zhruba 7,5 milionu EUR na období 2014-2015.
(19)
Období, na které se toto rozhodnutí vztahuje, potrvá do 31. prosince 2022. Italské orgány očekávají, že se daňová úleva bude nejčastěji využívat v letech 2014 a 2015.
(20)
Návrhy prováděcích předpisů, na jejichž základě chtějí italské orgány podporu plně provést (nad rámec limitů de minimis), se od původního oznámení liší v řadě důležitých bodů.
(21)
Zaprvé: ze změněných prováděcích předpisů byla odstraněna podmínka, že střední a malá kina musí do programové nabídky zařadit určitý počet italských a evropských uměleckých filmů, aby získala podporu. V posledních letech měly italské orgány problémy s monitorováním dodržování této podmínky u střednícha velkých kin. Kromě toho tvrdí, že zrušení této povinnosti je nezbytné k obnovení rovných podmínek hospodářské soutěže mezi velkými kiny, která podporu potřebují, a velkými sítěmi kin, které ovládají italský kinematografický trh (viz 37. bod odůvodnění).
(22)
Zadruhé (a vzhledem k výše uvedenému): změněné prováděcí předpisy stanoví limit 60 kinosálů. Provozovatelé kin, kteří vlastní nebo spravují více kinosálů, jsou z režimu daňových úlev vyloučeni. Italské orgány tvrdí, že je to dobrá alternativa k povinnosti spojené s programem, která byla původně uložena proto, aby se zaručilo, že opatření splní svůj účel, a aby byly vyloučeny ty tržní subjekty, které by díky své tržní síle měly být s to přejít na novou technologii bez podpory.
(23)
Zatřetí: nové prováděcí předpisy vyžadují prohlášení příjemce, které má zamezit příliš vysoké podpoře nebo jejímu přesměrování v případě, že je daňová úleva kombinována s komerčními modely (poplatky za virtuální kopie).
(24)
Začtvrté: změněné normy umožňují kumulaci podpor až do maximální intenzity podpory ve výši 75 % celkových nákladů. U kin s jedním nebo dvěma kinosály činí maximální kumulovaná intenzita podpory 90 %.
(25)
Kromě těchto změn mohou příjemci od roku 2012 postoupit daňovou úlevu na digitální zařízení dodavatelům digitálních zařízení, bankám, finančním zprostředkovatelům a pojišťovnám (viz 56. bod odůvodnění).
III. PŘIPOMÍNKY ZAINTERESOVANÝCH STRAN
(26)
V reakci na veřejnou konzultaci ohledně podpory, která proběhla v roce 2009, obdržela Komise připomínky zhruba od 20 zainteresovaných stran. Připomínky předložily:
-
italské a evropské odvětvové organizace zastupující distributory a kina, francouzská Commission Supérieure Technique de l'Image et du Son (CST) a Evropské fórum pro digitální kinematografii,
-
francouzské orgány, fondy na podporu kinematografie z Německa a Spojeného království a síť evropských regionálních fondů pro audiovizuální průmysl (Cineregio). Některé předložené připomínky se týkaly rovněž souvisejících publikací Ředitelů evropských filmových agentur (EFAD) (7),
-
některé podniky, odborníci z oboru kinematografie a občané Francie, Itálie, Spojeného království a Švýcarska.
Kromě toho byl na toto téma v říjnu 2009 v Římě uspořádán seminář.
(27)
Co se týče nezbytnosti podpory, ve všech obdržených příspěvcích se upozorňovalo na nezbytnost státní podpory pro přechod k digitální projekci, považované za nevyhnutelný vývoj. Jak vysvětlily francouzské orgány i celostátní organizace Spojeného království z oboru kinematografie (UK Film Council), obecný přínos digitální kinematografie je provázen nerovnoměrným rozdělením nákladů (které nesou provozovatelé kin) a přímými finančními výhodami (pro distributory) plynoucími z přechodu. Tato nevyvážená situace ztěžuje včasné dokončení přechodu bez využití externí podpory. V tomto ohledu třetí strany, které předložily své připomínky, upozornily na očividné riziko, že pokud by digitální projekční systémy nebyly přístupnější a cenově dostupnější, mnoho malých evropských nezávislých kin nebo kin nacházejících se v odlehlých oblastech by zmizelo z trhu. V prohlášení EFAD ze září 2009 se tvrdí, že 30 % evropských kin hrozí uzavření. Francouzské orgány i německá spolková rada pro kinematografii zdůraznily, že neposkytováním podpory by utrpělo nejen promítání, ale i distribuce filmů. Dlouhé přechodné období a paralelní distribuce analogových a digitálních filmů by se mohly ukázat jako příliš nákladné, zejména pro menší distributory filmů. V konečném důsledku by neexistence podpory měla značný negativní dopad na šíření evropských filmů, kulturní rozmanitost a přístup evropských občanů ke kultuře.
(28)
Ve všech příspěvcích se navíc zdůrazňovalo, že takzvané normy DCI jsou všeobecně uznávány jako společné normy pro digitální projekci. Propagace jednotné celosvětové normy je vnímána spíše jako pozitivní signál než za nevýhodu pro kina, neboť mezi nimi umožňuje nastolit rovné podmínky.
(29)
Co se týče nákladů na instalaci digitálního projekčního zařízení, za odpovídající výši se obecně považuje 100 000 EUR na jeden kinosál. Mnozí respondenti naopak zdůraznili, že náklady mohou být mnohem vyšší, například je třeba projekční kabinu podstatným způsobem zrekonstruovat, což může být případ zejména malých kin. Někteří respondenti však uznávají, že ceny digitálních projekčních zařízení mají klesající tendenci.
(30)
V mnoha předložených připomínkách bylo uvedeno, že i kdyby byly náklady na přechod mnohem vyšší než dostupná státní podpora (jako je tomu pravděpodobně u daňových úlev v Itálii), nic to nemění na tom, že státní podpora doplňuje jiné zdroje příjmů, například poplatky za virtuální kopie či vlastní zdroje provozovatelů kin.
(31)
Pokud jde o přiměřenost podpory, některé zainteresované strany daňovou úlevu kritizovaly, neboť se domnívaly, že by jí se vší pravděpodobností více využívala větší kina. Jiné subjekty možnost poskytnout podporu velkým kinům podpořily, případně pod podmínkou povinností spojených s programem. Některé příspěvky však potvrdily prohlášení EFAD s tím, že je důležité nezavádět rozdílné zacházení vyplývající například (v konkrétním případě italské daňové úlevy) z různé úrovně daní odváděných kiny, ale obecněji i z omezení přístupu daného programem, velikostí a geografickou polohou kin. Mezinárodní federace sdružení filmových distributorů (FIAD) zdůraznila, že na dnešním kinematografickém trhu a za celkové hospodářské situace by dokonce ani největší provozovatelé kin nemuseli být považováni za ziskové.
(32)
Názory na dostupnost operačních komerčních modelů pro přechod a jejich použitelnosti na menší kina se mírně různí. Někteří uvedli, že existují standardní operační modely pro přechod na digitální projekci. Jiní tvrdili, že hodně kin nemůže podepsat dohody o poplatcích za virtuální kopii nabízené zprostředkovateli („integrátory“) (viz též poznámka pod čarou 5) z důvodu povahy a rozsahu své programové nabídky (dosažená výše poplatků za virtuální kopie se liší podle počtu filmů na programu během prvního týdne od premiéry nebo podle počtu kinosálů v příslušném kině). Europa Distribution vyjádřila přesvědčení, že operační komerční modely platí pouze pro nejziskovější kina a významné komerční distributory. Na základě diskusního dokumentu EFAD bylo pouze ve zhruba 10 000 evropských kinosálů z celkových 30 000 možné modernizovat zařízení prostřednictvím modelu poplatků za virtuální kopie. V jednom příspěvku se tvrdilo, že komerční model poplatků za virtuální kopie je vhodný i pro menší kina. Francouzské orgány každopádně upozornily na to, že komerční modely pro přechod nepokrývají všechny náklady na přechod kin k digitální projekci (jako je modernizace promítacích kabin) a kromě toho vždy počítají s příspěvkem provozovatelů kin. I v těchto případech by státní podpora mohla plnit zásadní doplňkovou funkci.
(33)
Co se týče vhodnosti podpory, zainteresované strany uvedly, že obecně by státní podpora pomohla malým kinům čelit silné konkurenci velkých multikin a nastolila by rovné podmínky pro všechny. Podle odhadů by instalace digitálních projekčních zařízení znamenala širší výběr pro diváky. V příspěvcích byly rovněž zdůrazněny výhody spojené s digitální projekcí, například její kvalita, flexibilita programové nabídky a nižší náklady na distribuci. Francouzské orgány tvrdily, že by se přiměřenost podpory pro digitální projekci neměla posuzovat z hlediska větší rozmanitosti programové nabídky, ale spíše z hlediska schopnosti zabránit uzavření kin. Podle nich může právě digitalizace různých typů filmů zaručit jejich rozmanitou nabídku. Evropské fórum pro digitální kinematografii vyjádřilo názor, že pokud lze daňové úlevy kompenzovat prostřednictvím DPH, mohla by italské opatření využívat i méně zisková kina.
(34)
Některé příspěvky upozorňovaly na krátkodobou povahu daňové úlevy vzhledem k dlouhodobým výzvám, které přináší přechod k digitální kinematografii. Jiné však zdůrazňovaly, že normy jsou dostatečně konsolidované na to, aby byla zaručena jejich platnost alespoň na deset let, nebo že zatím nelze určit životnost digitálních projekčních zařízení. Německá spolková rada pro kinematografii upozornila, že by podpora na přechod k digitální projekci představovala menší zátěž než náklady související s rekonstrukcí kin a s kulturní rozmanitostí po zániku provozovatelů, kteří nejsou schopni přechod sami financovat. Německo dále zdůraznilo, že specifické podmínky v každé zemi a regionu vyžadují specificky koncipovanou podporu v odpovídající formě. Prohlášení EFAD tento názor podpořilo a upozornilo na neexistenci jediného obecně platného řešení. Italské sdružení provozovatelů kin ANECpředpokládá, že do skončení životnosti digitálních zařízení se podmínky změní natolik, že řešení nebude představovat takový problém. Evropské fórum pro digitální kinematografii rovněž potvrdilo, že případné dodatečné provozní náklady příslušných kin lze hradit z nových zdrojů příjmů.
(35)
Pokud jde o hospodářské, sociální a kulturní dopady podpory, v příspěvcích se obvykle zdůrazňovala potřeba jednotných norem pro digitální projekci a plošné přijetí norem DCI. Prohlášení EFAD potvrzuje, že podpora pro digitální projekci by neměla předepisovat technické řešení, ale měla by být koncipována tak, aby pozorně hodnotila technologickou situaci tohoto odvětví. Europa Distribution ve svých připomínkách zdůraznila, že nedodržování normy pro toto odvětví by mohlo vést k uzavření mnoha kin. ANEC každopádně uvedlo, že toto opatření kinům umožňuje investovat do takové normy, kterou chtějí. V řadě příspěvků se rovněž zdůrazňovalo, že zařízení vyhovující specifikaci DCI by se mohla využívat i k promítání filmů odpovídajících jiným (nižším) digitálním normám, zatímco naopak (promítání filmů splňujících normu DCI například na projektorech 1,3k) to nelze. V předložených připomínkách se nepoukazovalo na riziko zvyšování cen, ty by naopak postupem času měly klesat. V této souvislosti se v příspěvku francouzských orgánů a v diskusním dokumentu EFAD zdůrazňovalo, že opatření podpory by měla být navržena tak, aby znemožňovala narušení hospodářské soutěže na trhu digitálních zařízení. Opatření podpory by se proto měla opírat o hodnocení nákladů na digitální zařízení a podpora by podle těchto odhadů měla být omezena. Pochybnosti Komise o tom, zda státní podpora může urychlit přechod na digitální projekci a tím i uzavírání kin (viz 16. bod odůvodnění), nebyly v příspěvcích zohledněny. Státní podpora se v nich naopak označovala za udržitelné řešení problému digitální projekce. Italská federace experimentálních kin vyzdvihla omezený zeměpisný dosah kin, a tudíž zanedbatelný narušující dopad opatření na hospodářskou soutěž.
IV. PŘIPOMÍNKY ITÁLIE
1. Nezbytnost podpory
(36)
Italské orgány poskytly Komisi informace o vlastnostech italského kinematografického trhu (poslední aktualizace proběhla v říjnu 2013). Odhaduje se, že v Itálii existuje celkem 3 936 kinosálů v 1 872 kinech, jež lze rozdělit do čtyř kategorií:
a)
velké sítě (8) kin s více než 60 kinosály - existují pouze dvě takové sítě: UCI a The Space, které mají 787 kinosálů v 76 lokalitách;
b)
malé sítě kin - těch je 15 a každá z nich má celkem maximálně 60 kinosálů. Kina v této třídě čítají celkem 513 kinosálů ve 104 lokalitách;
c)
malá komerční kina - 1 287 kinosálů v 351 kinech;
d)
nejmenší kina - kategorie, do které spadají téměř výhradně kina s jedním promítacím sálem (90 %) a sezónní nebo církevní kina. Jedná se o 1 340 lokalit s přibližně 1 500 kinosály.
(37)
Zatímco největší sítě kin (uvedené pod písmenem a)) představují 40 % vnitrostátního trhu, kina pod písmenem d) se na trhu podílejí pouze 5-10 %.
(38)
Režim daňových úlev je určen pro kina uvedená v písmenech b), c) a d). Zejména vzhledem k dominantnímu postavení dvou velkých sítí kin na trhu se italské orgány domnívají, že k dokončení digitálního přechodu těchto provozovatelů kin, jež jsou všichni malými nebo středními podniky, je nezbytná státní podpora.
(39)
Podle údajů poskytnutých ministerstvem pro kulturní dědictví, kulturní činnosti a cestovní ruch požádalo v období 2010-2013 o daňové úlevy pro digitální film 1 603 kinosálů (údaje z dubna 2014). Toto opatření, které bylo zavedeno ve smyslu nařízení de minimis, mělo úspěch okamžitě po svém zavedení v roce 2010 (kdy ho využilo více než 671 kinosálů).
(40)
Provádění opatření podpory ve smyslu nařízení de minimis se ukázalo jako nedostatečné pro zvrácení této situace. Zejména multikina střední velikosti byla schopna digitalizovat pouze část svých kinosálů.
(41)
Italské orgány uvedly, že digitalizace kin v Itálii stále zaostává. V říjnu 2013 dosahovala míra digitalizace přibližně 62 % (9) a podle odhadů poskytnutých italskými orgány v červnu 2014 je potřeba digitalizovat ještě nejméně 700 kinosálů.
(42)
V důsledku toho je ohrožen značný počet kin, především malých a středních. Jejich zánik by znamenal nejen ztráty pracovních míst na úrovni provozovatelů kin, ale ovlivnil by i distribuci filmů a omezil výběr pro veřejnost.
(43)
Italské orgány zdůraznily zejména úlohu, již v Itálii hrají kina s jedním promítacím sálem a středně velká kina. Neustálá přítomnost kin s jedním promítacím sálem je zásadní pro zajištění rovného přístupu všech občanů, včetně těch, kteří žijí v malých, venkovských a horských sídlech. Druhá skupina, tj. středně velká kina, jsou v Itálii páteří distribuce a promítání kvalitních filmů. Jejich neustálá přítomnost je důležitá, protože představují alternativu dvou velkých sítí kin, jež na trhu dominují.
(44)
Italské orgány odhadují, že tradiční filmy zmizí s konečnou platností z trhu během období pouhých několika týdnů nebo měsíců. Vzhledem k tomu, že se blíží konec tohoto období, italské orgány zdůraznily, že je potřeba uplatňovat opatření nad rámec prahové hodnoty de minimis.
(45)
Co se týče navržené maximální daňové úlevy (50 000 EUR na jeden kinosál) a odhadovaných nákladů digitálního projekčního zařízení, snížily italské orgány své odhady průměrných nákladů přechodu na digitální projekci na 50 000-60 000 EUR (údaje poskytnuté v dubnu a v červnu 2014). Jinými slovy, maximální daňová úleva odpovídá výrazně vyšším nákladům na přechod, než jsou odhadované průměrné náklady na přechod. Italské orgány však zdůraznily, že se daňové pobídky vypočítávají na základě určitého procentního podílu skutečně vzniklých výdajů. Při investicích v průměrné výši 50 000 EUR bude poskytnutá daňová pobídka (ve výši 30 %) činit 15 000 EUR. V praxi tedy není zpravidla nikdy použita maximální daňová pobídka. Horní mez však zaručuje, že v případě nestandardně vysokých nákladů na přechod bude výše podpory omezena i v absolutních hodnotách.
(46)
Pokud jde o nezbytnost podpory, je rovněž důležité poznamenat, že nejnovější informace od italských orgánů ukazují, že náklady na digitální přechod stále ještě dosahují několika desítek tisíc eur na jeden kinosál. Mnoho kin, především těch menších, není schopno získat tyto finanční prostředky ze soukromých zdrojů, zejména za současné italské a evropské hospodářské situace.
2. Přiměřenost podpory
(47)
V obecné rovině italské orgány zdůraznily, že daňová úleva je doplňkem komerčních modelů pro přechod a nevylučuje použití modelů poplatků za virtuální kopii.
(48)
Změněná prováděcí pravidla obsahují řadu ustanovení, která zajišťují přiměřenost opatření podpory a zohledňují například tržní mechanismy, které jsou k dispozici pro přechod na digitální projekci (tj. modely poplatků za virtuální kopii).
(49)
Zaprvé, daňové zvýhodnění mohou požadovat pouze provozovatelé kin, která mají nejvýše 60 kinosálů. Tím jsou z podpory vyloučeny dvě velké italské sítě kin (UCI a The Space), k jejichž přechodu byl úspěšně použit klasický model poplatků za virtuální kopii, jak uvedly italské orgány. Kromě toho by tito provozovatelé kin vzhledem ke svému dominantnímu postavení na trhu (viz 37. bod odůvodnění) neměli být při přechodu digitální projekci závislí na státní podpoře.
(50)
Podle informací poskytnutých italskými orgány jsou uvedené dvě velké sítě kin jedinými, kdo využil klasického modelu poplatků za virtuální kopii. Nicméně i menší provozovatelé kin měli přístup k obchodním mechanismům pro usnadnění přechodu na digitální projekci. V Itálii byl na základě dohody mezi sdružením distributorů a provozovatelů kin vyvinut alternativní model poplatků za virtuální kopii vhodný pro malá kina. Níže uvedená tabulka ukazuje hlavní rozdíly a podobnosti mezi klasickým a alternativním modelem poplatků za virtuální kopii (VPF) tak, jak se používají v Itálii.
Srovnání mezi klasickým a alternativním modelem VPF v Itálii
Klasický model VPF v Itálii
Alternativní model VPF v Itálii
Zprostředkovatel („integrátor“), který má smlouvy o poplatcích za virtuální kopii s distributory, podepíše smlouvu s provozovatelem kina.
Zakládá se na dohodě mezi sdružením distributorů a sdružením provozovatelů kin. Nejsou zapojeny třetí strany.
Provozovatel není vlastníkem digitálního vybavení a neplatí ho předem.
Provozovatel je již od počátku vlastníkem digitálního zařízení a hradí veškeré počáteční pořizovací náklady.
Jak distributoři, tak provozovatel přispívají k postupnému odpisování nákladů prostřednictvím poplatků za virtuální kopii a měsíčních plateb. Rozdělení výdajů je obvykle následující: 75 % hradí distributoři a 25 % provozovatel.
Filmoví distributoři platí poplatky za virtuální kopie pro promítání filmů v digitálním formátu. Tyto poplatky mohou pokrýt až 75 % nákladů na digitální přechod. Provozovatel je v každém případě povinen hradit výdaje ve výši 5 500 EUR.
(51)
Zadruhé, s ohledem na výše uvedené změnily italské orgány prováděcí předpisy, aby předešly příliš vysokým náhradám nebo přesměrování podpory v případě, že je daňová úleva kombinována s komerčními modely (poplatky za virtuální kopie). Příjemce je povinen předložit prohlášení o tom, že žádá o daňové zvýhodnění pouze pro pokrytí skutečných nákladů (viz 23. bod odůvodnění). Italské orgány prohlásily, že kontrola, již ministerstvo pro kulturní dědictví, kulturní činnosti a cestovní ruch provádí pro každý jednotlivý případ, zaručí, že podpora pokryje pouze tu část investic, kterou má skutečně hradit provozovatel kin.
(52)
Zatřetí, k zaručení přiměřenosti opatření podpory byly zavedeny maximální intenzity pro kumulaci podpor, které rozlišují mezi menšími kiny (s jedním nebo dvěma sály) a ostatními kiny (viz 24. bod odůvodnění).
3. Vhodnost podpory
(53)
V rozhodnutí o zahájení řízení vyjádřila Komise pochybnosti ohledně vhodnosti odhadované částky opatření na pokrytí očekávaných nákladů na přechod. Aktualizované odhady týkající se této částky a nákladů, jež poskytly italské orgány (viz 18. a 45. bod odůvodnění), umožňují aktuálně posoudit situaci, již má opatření podpory řešit. Na základě daňové úlevy v průměrné výši 15 000 EUR a s přihlédnutím k odhadované částce režimu (viz 18. bod odůvodnění), by v letech 2014-2015 (tj. v období, kdy se očekává nejintenzivnější využívání tohoto opatření) mohlo opatření využít 500 kinosálů. Toto číslo odpovídá podstatné části kinosálů, které mají být ještě digitalizovány (viz 40. bod odůvodnění).
(54)
I přesto, že byl z režimu podpory odstraněn požadavek na uvádění uměleckých filmů, italské orgány potvrdily, že tento režim má stále ještě důležité kulturní cíle. Úplná digitalizace kinematografického trhu v Itálii povede k lepšímu šíření různých druhů filmů a k vyššímu potenciálu pro šíření děl zaplňujících nikové trhy. Pokud by všechny typy kin v Itálii nepřešly na digitální projekci, kultura by to pocítila.
(55)
Italské orgány zdůraznily, že daňová úleva znamená náhradu, která se týká nejen přímých daní splatných daňovému úřadu (daň z příjmů právnických osob), ale také nepřímých daní (např. DPH), srážkové daně a příspěvků na sociální zabezpečení (placených zaměstnavateli za své zaměstnance). Náhrada prostřednictvím všech těchto daní je zohledněna při výpočtu nároku na daňovou úlevu a zlepšuje dostupnost režimu, jelikož možnost ho využít nezávisí na úrovni zisku dotčeného podniku.
(56)
Kromě toho byla prostřednictvím článku 51 zákonného opatření č. 83 z roku 2012 zavedena možnost postoupit daňovou úlevu dodavatelům digitálních zařízení, bankám, finančním zprostředkovatelům a pojišťovnám (viz 25. bod odůvodnění). To zvyšuje dostupnost opatření podpory pro menší kina, zejména kina provozovaná rodinami, která nemají zaměstnance.
(57)
Již při provádění opatření podle nařízení de minimis obdržely daňové úlevy všechny typy kinosálů, včetně těch nejmenších na trhu, jak je znázorněno v následujícím diagramu, který poskytuje přehled příjemců režimu (v období 2010-2013).
Příjemci podle typu kina (2010-2013, podle počtu sálů) (údaje aktualizovány naposledy v dubnu 2014 a poskytnuty ministerstvem pro kulturní dědictví, kulturní činnosti a cestovní ruch)
(58)
Z poskytnutých údajů rovněž vyplývá, že se výrazně zvýšil počet a procentuální podíl malých kin, která v roce 2012 a zejména v roce 2013 využila daňové úlevy. Podle údajů poskytnutých Itálií využilo od roku 2010 do konce roku 2013 daňovou úlevu pro přechod na digitální projekci celkem 325 z 1 340 menších italských kin (tj. 24,3 %).
4. Hospodářské, sociální a kulturní dopady
(59)
Italské orgány zdůraznily, že je z hlediska ochrany kultury důležité zaručit úplný přechod na digitální projekci. Instalace digitálního zařízení s sebou přináší řadu významných výhod (jako je vyšší flexibilita) pro celé odvětví kinematografie (a v konečném důsledku i pro veřejnost). Náklady na přechod jsou však vysoké a nerovnoměrně rozložené a z velké části je nesou kina. Zejména menší účastníci trhu nejsou schopni provést přechod bez státní podpory. Komerční modely vypracované za účelem přechodu (poplatky za virtuální kopie) nejsou dostatečné k tomu, aby vyvážily tuto nerovnováhu, a ne všechna kina k nim mají stejný přístup.
(60)
Italské orgány potvrdily, že pravidla tohoto režimu podle jejich názoru nezpochybňují zásadu technologické neutrality.
V. HODNOCENÍ OPATŘENÍ PODPORY
1. Východiska podpory
(61)
V čl. 107 odst. 1 SFEU je uvedeno, že „podpory poskytované v jakékoli formě státem nebo ze státních prostředků, které narušují nebo mohou narušit hospodářskou soutěž tím, že zvýhodňují určité podniky nebo určitá odvětví výroby, jsou, pokud ovlivňují obchod mezi členskými státy, neslučitelné s vnitřním trhem, nestanoví-li Smlouvy jinak“.
(62)
Jak se uvádí v rozhodnutí o zahájení řízení a ve shrnutí v 12. bodě odůvodnění, představuje oznámené opatření podpory státní podporu ve smyslu čl. 107 odst. 1 SFEU. Zdroj financí skutečně představují daňové pobídky, takže se italský stát vzdává určitých daňových příjmů. Podle tohoto režimu budou takto zvýhodněni někteří provozovatelé kin, a v důsledku toho dává toto opatření selektivní výhodu některým podnikům. Příjemci soutěží s jinými podniky, které nutně nemusí využívat výhod tohoto režimu. Režim tudíž narušuje nebo může narušit hospodářskou soutěž. Vzhledem k mezinárodnímu obchodu s filmem může mít opatření vliv na obchod uvnitř Unie.
2. Slučitelnost podpory
(63)
Italské orgány zdůvodňují opatření jako podporu na propagaci kultury a podtrhují význam, jejž má pro kulturu co nejrychlejší dokončení přechodu na digitální projekci v zemi. Opatření podpory se snaží zaručit, aby všechny typy kin mohly přejít na digitální projekci, a to navzdory vysokým nákladům na přechod.
(64)
Do té doby, než bylo přijato rozhodnutí o zahájení řízení týkajícího se daného opatření, nedefinovala Komise konkrétně svoji politiku v oblasti podpory digitální projekce. Od té doby přijala Komise nové sdělení o státní podpoře filmů a dalších audiovizuálních děl (10), v němž jsou aktualizována kritéria pro posouzení slučitelnosti státní podpory filmů a dalších audiovizuálních děl podle čl. 107 odst. 3 písm. d) SFEU.
(65)
Nové sdělení o filmu uznává, že podpora filmové produkce může být považována za podporu určenou na pomoc kultuře ve smyslu čl. 107 odst. 3 písm. d) SFEU. Slučitelnost podpory tedy lze posoudit na základě tohoto ustanovení. Sdělení o filmu stanoví, že podpora modernizace kin, včetně jejich digitalizace, může být na tomto základě odůvodněná, pokud je nezbytná, přiměřená a vhodná.
a) Nezbytnost opatření
(66)
Jak uvádí italské orgány a potvrzují připomínky zúčastněných stran, přechod na digitální projekci je pro kinematografii výzvou, která se týká všech evropských kin a zejména těch nejmenších. Zánik kin, zejména nezávislých kin malé a střední velikosti ve městech s menším počtem obyvatel, by snížil rozmanitost a šíření filmové nabídky na regionální úrovni. Jinými slovy, dlouhý a nesourodý přechod by měl negativní dopad na promítání filmů a jejich distribuci a v konečném důsledku i na evropské publikum.
(67)
I přes zavedení daňového opatření ve smyslu nařízení de minimis je Itálie v přechodu na digitální projekci stále pozadu.
(68)
Současně se vzhledem k tomu, že trh dosáhl ve svém přechodu bodu obratu (více než 60 % kinosálů v Itálii bylo na konci roku 2013 digitalizováno), zhoršila situace pro kinosály, které při svém přechodu závisí na státní podpoře, jelikož dostupnost 35 mm filmů není v krátkodobém horizontu zajištěna.
(69)
Opatření se netýká výhradně menších kin, ale také relativně velkých kin a komerčních sítí. Největší sítě kin (s více než 60 promítacími sály) jsou však z podpory vyloučeny. Italské orgány tvrdí, že poskytnutí daňového zvýhodnění všem malým kinům obnovuje rovné podmínky v tomto odvětví, jemuž dominují dvě velmi velké sítě kin.
(70)
Daňová úleva je určena na pomoc kinům, která nejsou schopna, zejména za současné hospodářské situace, získat dostatečné soukromé finanční prostředky na nákladný přechod na digitální projekci.
(71)
Vzhledem k výše uvedeným skutečnostem se Komise domnívá, že podpora může být považována za nutnou pro zachování a obnovu filmové rozmanitosti v Itálii v digitálním kontextu. Neustálá přítomnost různých typů kin, od experimentálních kin s jedním sálem po kina s mnoha sály a komerčním plánováním, je zásadní pro podporu ochrany rozmanité filmové nabídky pro italské obyvatelstvo. Jak se uznává v připomínkách obdržených od zúčastněných stran, je přechod na digitální projekci rozhodujícím momentem pro kinematografii jako celek, vzhledem k tomu, že pouze velké sítě kin jsou schopné snadno využívat komerční modely přechodu. Data o trhu poskytnutá italskými orgány dokazují, že uplatňování opatření de minimis není dostatečné pro dokončení přechodu, zejména v případě kin, která mají více než jeden sál. Je pravda, že některá kina byla schopna využít nabídek VPF, ale je rovněž pravda, že modely komerčního přechodu nepokrývají všechny náklady na digitální přechod kin (viz 32. bod odůvodnění). I v takových případech může být veřejná podpora považována za nezbytnou, bude-li koncipována jako doplňková a bude-li zajištěno, že opatření je přiměřené, a to bez ohledu na druh dotčeného kina.
b) Přiměřenost opatření
(72)
Italské orgány vyloučily z využití daňové úlevy společnosti provozující kina s více než 60 sály. Struktura italského kinematografického trhu jasně ukazuje, že existuje rozdíl mezi provozovateli, kteří mají méně než 60 sálů, a provozovateli s větším počtem sálů (viz 36. a 37. bod odůvodnění). Zavedený limit se proto zdá být s ohledem na cíl režimu přiměřený.
(73)
Daňová úleva se kromě toho vztahuje pouze na část (30 %) nákladů na přechod a je omezena na 50 000 EUR ročně. Tím, že je výpočet výše podpory založen na určitém procentu skutečných nákladů na digitalizaci, italské orgány zaručují, že je podpora přiměřená, i když se náklady mohou případ od případu lišit. Mnoho z těch, kteří předložili svá vyjádření, zdůraznilo (29. bod odůvodnění), že náklady na digitalizaci mohou v některých případech vzrůst výrazně nad průměr, například když jsou zapotřebí rozsáhlé práce na projekční kabině. Nicméně v takových atypických případech zajišťuje limit ve výši 50 000 EUR to, že absolutní výše podpory bude i nadále přiměřená.
(74)
Zatímco v rozhodnutí o zahájení řízení se vznášely otazníky nad možným zánikem komerčních modelů pro přechod na digitální kinematografii, 50. bod odůvodnění ukazuje, že v Itálii byly vypracovány dva různé komerční modely, které lze kombinovat s daňovou úlevou navrženou pro digitální kina. Italské orgány zahrnuly do aktualizovaných prováděcích předpisů zvláštní ustanovení s cílem zajistit, aby kombinování veřejných a soukromých finančních prostředků určených na přechod na digitální projekci nevedlo k příliš vysokým náhradám nebo přesměrování podpory (např. na distributory nebo zprostředkovatele („integrátory“) v modelu poplatků za virtuální kopie). Italské orgány tímto způsobem podporují optimální synergii mezi dostupnými komerčními modely a státní podporou na usnadnění úplného přechodu na digitální projekci.
(75)
Daňovou úlevu lze rovněž kombinovat s jinými podpůrnými opatřeními. Aby byla zajištěna přiměřenost podpory, zavedly italské orgány maximální intenzitu pro kumulaci podpor, která činí 90 % v případě malých kin (s jedním nebo dvěma sály) a 75 % u jiných typů kin.
(76)
Obecněji řečeno, k žádosti musí být přiloženo osvědčení udávající skutečně pokryté výdaje na každý sál a pro každý jednotlivý případ jsou stanoveny kontroly ministerstva pro kulturní dědictví, kulturní činnosti a cestovní ruch. V prováděcích předpisech je rovněž stanoveno, že v případě nedodržení povinností bude daňová úleva vrácena (a budou k ní připočteny úroky a penále).
c) Vhodnost opatření
(77)
Vysvětlení poskytnutá italskými orgány, jakož i zavedení převoditelnosti daňových úlev zaručují, že opatření bude mít dopad na příjemce tohoto režimu. Možnost využít režimu by měla mít i méně zisková kina.
(78)
Opatření už není navrženo jako pilotní opatření, ale bude v platnosti až do konce roku 2022.
(79)
Z údajů poskytnutých italskými orgány (viz 57. a 58. bod odůvodnění) vyplývá, že opatření mohou využít všechny typy kin, zejména ta menší. Ačkoli existují další faktory, které mohou mít svůj vliv, je třeba uvést, že značný nárůst počtu kin s jedním, dvěma, třemi nebo čtyřmi sály, která využila daňové úlevy (podle nařízení de minimis) v roce 2012 a 2013, se kryje se zavedením převoditelnosti daňových úlev v roce 2012 (25. bod odůvodnění).
(80)
Obecněji řečeno, opatření se jeví jako vhodné k zachování současné rozmanitosti kin na italském trhu, který zahrnuje kina s jedním promítacím sálem, malá komerční kina a různé typy multikin. Tato rozmanitost je nezbytným předpokladem pro rozmanitou filmovou nabídku.
d) Narušení hospodářské soutěže a dopad na obchod
(81)
Narušení hospodářské soutěže a dopad na obchod jsou malé. Přeshraniční rozměr filmu je omezen na přítomnost mezinárodních provozovatelů kin a mezinárodní charakter filmového obchodu. Jednotlivá kina mají omezenou územní působnost, jelikož publikum se kvůli návštěvě kina nepřesouvá daleko.
(82)
Opatření se týká podpory investic a poskytuje jednorázovou výhodu kinům, která musí řešit jedinečný přechod. Daňová úleva zaručuje, že všechna kina mohou dokončit přechod na digitální projekci, ale nenarušuje nežádoucím způsobem hospodářskou soutěž z hlediska jejich každodenního fungování.
(83)
Rovněž se očekává, že dokončení přechodu na digitální projekci v Evropě bude ku prospěchu evropského filmového průmyslu jako celku. V tomto ohledu nejsou pochybnosti, jež byly vyjádřeny v rozhodnutí o zahájení postupu v souvislosti s normami pro digitální kino, dále případné. Z příspěvků třetích stran vyplynul konsensus odvětví ohledně převládajících norem pro digitální kino.
VI. ZÁVĚR
(84)
S ohledem na výše uvedené skutečnosti se Komise domnívá, že opatření podpory sleduje jasně vymezený kulturní cíl. Pochybnosti ohledně nezbytnosti, přiměřenosti, vhodnosti a dopadu vyjádřené v rozhodnutí o zahájení řízení byly rozptýleny. Narušení hospodářské soutěže a vliv opatření na obchod jsou omezené a nejsou v rozporu se společným zájmem. Daňová úleva pro digitální projekční zařízení se proto považuje za slučitelnou s vnitřním trhem podle čl. 107 odst. 3 písm. d) Smlouvy o fungování Evropské unie,
PŘIJALA TOTO ROZHODNUTÍ:
Článek 1
Státní podpora, kterou Itálie zamýšlí poskytnout na zařízení pro digitální projekci na základě zákona č. 244 ze dne 24. prosince 2007, zákonného opatření č. 91 ze dne 8. srpna 2013 přepracovaného v zákon č. 112 ze dne 7. října 2013 a nových prováděcích předpisů pro daňové úlevy poskytované provozovatelům kin na zavedení a zakoupení zařízení a aparatury pro digitální projekci, je slučitelná s vnitřním trhem ve smyslu čl. 107 odst. 3 písm. d) Smlouvy o fungování Evropské unie.
Provedení tohoto opatření podpory se proto povoluje.
Článek 2
Toto rozhodnutí je určeno Italské republice.
V Bruselu dne 29. října 2014.
KOMISIJOS SPRENDIMAS (ES) 2015/120
2014 m. spalio 29 d.
dėl pagalbos schemos SA.27317 (C 25/09) (ex N 673/08), kurią Italija ketina taikyti skaitmeninei projekcijos įrangai
(pranešta dokumentu Nr. C(2014) 7888)
(Tekstas autentiškas tik italų kalba)
(Tekstas svarbus EEE)
EUROPOS KOMISIJA,
atsižvelgdama į Sutartį dėl Europos Sąjungos veikimo, ypač į jos 108 straipsnio 2 dalies pirmą pastraipą,
atsižvelgdama į Europos ekonominės erdvės susitarimą, ypač į jo 62 straipsnio 1 dalies a punktą,
paprašiusi suinteresuotąsias šalis pateikti pastabų pagal pirmiau nurodytas nuostatas (1) ir atsižvelgdama į jų pastabas,
kadangi:
I. PROCEDŪRA
(1)
2008 m. gruodžio 30 d. Italija informavo Komisiją apie savo ketinimą taikyti mokesčių paskatas investicijoms į kiną, kino filmų platinimui ir skaitmeniniam kinui. 2009 m. balandžio 2 d. ir 2009 m. birželio 23 d. Italijos valdžios institucijos pateikė papildomos informacijos.
(2)
2009 m. liepos 22 d. raštu Komisija informavo Italiją nusprendusi pritarti Italijos mokesčių paskatoms, skirtoms investicijoms į kiną ir kino filmų platinimui. Tuo pat metu Komisija informavo Italiją apie savo sprendimą pradėti Sutarties dėl Europos Sąjungos veikimo 108 straipsnio 2 dalyje nustatytą procedūrą dėl siūlomo mokesčių kredito investicijoms į skaitmeninę projekcijos įrangą.
(3)
Komisijos sprendimas pradėti procedūrą buvo paskelbtas Europos Sąjungos oficialiajame leidinyje (2). Komisija paprašė suinteresuotųjų šalių pateikti savo pastabas.
(4)
2009 m. spalio 21 d. Romoje Italijos kultūros ir turizmo ministerija ir Europos Komisija surengė bendrą seminarą šia tema.
(5)
Komisija gavo suinteresuotųjų šalių pastabas ir jas perdavė Italijai, kad ši galėtų pateikti savo komentarus. Italijos valdžios institucijų pastabos buvo gautos registruotu laišku 2010 m. sausio 19 d. Po to buvo toliau keičiamasi informacija, kuri, be kita ko, buvo pateikta papildomuose Italijos valdžios institucijų raštuose, gautuose 2010 m. rugsėjo 7 d., 2011 m. balandžio 12 d., 2011 m. birželio 1 d., 2011 m. gruodžio 1 d., 2012 m. gegužės 10 d., 2012 m. rugsėjo 14 d., 2013 m. balandžio 23 d., 2013 m. gruodžio 6 d., 2014 m. balandžio 18 d., 2014 m. birželio 11 d. ir 2014 m. rugpjūčio 1 d.
II. PRIEMONĖS APRAŠYMAS
1. Priemonė, apie kurią pranešta
(6)
Mokesčių kreditas kino filmų demonstruotojams, skirtas skaitmeninei projekcijos įrangai įrengti, buvo viena iš mokestinių priemonių, kurias Italijos valdžios institucijos nusprendė taikyti kino sektoriui. Visomis šiomis priemonėmis buvo siekiama išjudinti rinką paremiant kultūrinio pobūdžio Italijos filmus konkurencijai palankioje aplinkoje ir populiarinant tokius filmus Italijoje ir Europoje.
(7)
Pagal skaitmeniniam kinui skirtą mokesčių kredito schemą skaitmeninės projekcijos įrangos įrengimo išlaidoms taikomas 30 % mokesčių kreditas. Didžiausia metinė mokesčių kredito suma negali viršyti 50 000 EUR už vieną ekraną.
(8)
Mokesčių kreditas gali būti suteikiamas už tokias išlaidas:
a)
skaitmeninės projekcijos ir atkūrimo įrangos įsigijimo išlaidas;
b)
įrangos ir įrenginių, priimančių skaitmeninius signalus, siunčiamus antžemine ir (arba) palydovine perdavimo sistema, įsigijimo išlaidas;
c)
ankstesniuose punktuose minimos įrangos, sistemų ir įrenginių įsigijimo išperkamosios nuomos pagrindu arba jų nuomos išlaidas; į sudaromas sutartis turi būti įtrauktas įsipareigojimas pasibaigus nuomai turtą įsigyti arba nuostata, kad bendrovė naudotoja galės šia galimybe pasinaudoti anksčiau laiko;
d)
darbuotojų mokymo išlaidas;
e)
išlaidas, susijusias su projekcijos kabinų, įrangos ir infrastruktūros bei pagalbinių patalpų, anksčiau naudotų demonstruojant 35 mm juostas, atnaujinimu ir pritaikymu, ir papildomas išlaidas.
Pastaruosiuose dviejuose punktuose minimos išlaidos negali sudaryti daugiau kaip 20 % visų a, b ir c punktuose minimų išlaidų.
(9)
Remiantis pirminiu Italijos valdžios institucijų pranešimu, parama be jokių sąlygų būtų teikiama 1-4 ekranus turintiems kino teatrams ir 5-10 ekranų turintiems daugiaekraniams kino teatrams 50 000 arba mažiau gyventojų turinčiuose miestuose. Iki 24 ekranų turintys daugiaekraniai kino teatrai pagalba galėtų pasinaudoti su sąlyga, jeigu 50 % savo seansų skirtų kultūrinio pobūdžio filmams ir mažiausiai 50 % ekranų pakeistų skaitmeninės projekcijos ekranais.
(10)
Mokesčių kreditas taikomas kino bendrovėms, kurios mokesčius moka Italijoje.
(11)
Schemos teisinis pagrindas:
a)
2007 m. gruodžio 24 d. įstatymas Nr. 244, nustatantis metinio ir daugiamečio valstybės biudžeto sudarymo nuostatas (legge 24 12 2007, n.244);
b)
2013 m. rugpjūčio 8 d. įstatymo galią turintis dekretas Nr. 91, iš dalies pakeistas ir tapęs 2013 m. spalio 7 d. įstatymu Nr. 112 (decreto legge 8 8 2013, n.91, convertito, con modificazioni, dalla legge 7 ottobre 2013, n.112);
c)
naujos mokesčių kreditų, skiriamų skaitmeninei projekcijos įrangai ir įrenginiams kino teatruose įdiegti ir įsigyti, taikymo nuostatos (Nuove disposizioni applicative dei crediti d'imposta concessi alle imprese di esercizio cinematografico per l'introduzione e acquisizione di impianti e apparecchiature destinate alla proiezione digitale).
2. Komisijos iškeltos abejonės
(12)
Sprendime pradėti procedūrą Komisija teigė, kad pagalbos priemonė, apie kurią pranešta, atitinka SESV 107 straipsnio 1 dalyje nustatytą valstybės pagalbos apibrėžtį. Pasiūliusi mokesčių paskatas Italijos valstybė atsisakė tam tikrų įplaukų, todėl schema yra susijusi su valstybės ištekliais. Schema suteikia ekonominį pranašumą tam tikroms įmonėms, šiuo atveju - kino filmų demonstruotojams. Kadangi prekyba filmais yra tarptautinio pobūdžio, šis selektyvus pranašumas gali turėti įtakos prekybai Europos Sąjungoje. Komisija pareiškė abejonių, ar pagalbą galima laikyti suderinama su vidaus rinka.
(13)
Pirmiausia Komisija suabejojo skaitmeniniam kinui siūlomo mokesčių kredito reikalingumu. Ji suabejojo ir dėl siūlomo mokesčių kredito didžiausios sumos (50 000 EUR už ekraną) - kai mokestis yra 30 %, didžiausios leistinos ekrano įrengimo išlaidos siektų 166 667 EUR už ekraną (50 000 EUR × 100/30). Ši suma viršija Italijos valdžios institucijų nurodytas su skaitmenine projekcijos įranga susijusias išlaidas, kurios pagal apskaičiavimus turėjo sudaryti 100 000 EUR. Komisija pareiškė abejojanti, ar didžiausia mokesčių kredito suma turėtų būti tokia didelė ir ar tiksliai apskaičiuotos nurodytos įrangos skaitmenizacijos išlaidos. Be to, Komisija pareiškė abejonių, ar 2K skiriamosios gebos (3) DCI specifikacijas atitinkančios (4) projekcijos įrangos įrengimas reikalingas norint platinti Italijos arba Europos kultūrinio pobūdžio filmus.
(14)
Antra, Komisija abejojo dėl pasiūlytos pagalbos priemonės proporcingumo. Ji pažymėjo, jog tikėtina, kad didesni kino teatrai greičiausia turi daugiau galimybių įsirengti skaitmeninę projekcijos įrangą be viešosios paramos. Be to, Komisija pastebėjo, kad kino filmų demonstruotojai gali pasinaudoti komerciniais perėjimo prie skaitmeninių technologijų modeliais, tokiais kaip virtualiosios kopijos mokesčio (VPF) modelis (5). Todėl Komisija iškėlė klausimą, ar už kiekvieną ekraną teikiant siūlomo dydžio viešąją paramą nebus išstumtos komercinės alternatyvos.
(15)
Trečia, Komisija pareiškė abejonių, ar siūlomas mokesčių kreditas yra tinkama pagalbos priemonė. Ji pažymėjo, kad numatomas priemonės biudžetas (16,8 mln. EUR) atitinka 56 mln. EUR įrengimo išlaidas, kurios yra gerokai mažesnės už numatomas įrangos skaitmenizacijos išlaidas (395,7 mln. EUR, kai vienas ekranas kainuoja 100 tūkst. EUR). Komisija suabejojo ne tik teikiamo finansavimo tinkamumu, bet ir tuo, ar siūloma priemonė yra pakankamai tikslinga, kad padėtų siekti tikslo didinti Italijos ir Europos kultūrinio pobūdžio filmų sklaidą. Komisija abejojo, ar Italijos valdžios institucijos pajėgios užtikrinti, kad skaitmeninę įrangą turintys kino filmų demonstruotojai pradėtų taikyti alternatyvius komercinius modelius, pagal kuriuos Italijos kino teatrų auditorijai pasiūlytų platesnį kultūrinio pobūdžio kino filmų pasirinkimą. Kadangi gavėjas, norėdamas pasinaudoti mokesčių kreditu, turi turėti pakankamai mokestinių įsipareigojimų ir kadangi priemonė taikoma, kai 70 % sumos investuoja pats kino filmų demonstruotojas, Komisija abejojo, ar pagalba galės pasinaudoti būtent tie kino teatrai, kuriems jos labiausiai reikia. Be to, Komisija pareiškė abejonių, ar, atsižvelgiant į numatomą trumpesnį skaitmeninės įrangos gyvavimo ciklą ir didesnes su jos įrengimu susijusias eksploatavimo išlaidas, numatoma vienkartinė parama (pranešime buvo kalbama apie bandomąją dvejų metų priemonę) taps ilgalaikiu sprendimu.
(16)
Ketvirta, Komisija iškėlė klausimų dėl pagalbos ekonominio, socialinio ir kultūrinio poveikio. Nors Komisija ir pripažino, kad pasinaudojant valstybės pagalba investicijoms į perėjimą prie skaitmeninių technologijų kino teatruose gali būti siekiama bendro intereso, ji prašė patikinimo, kad ši priemonė technologijų požiūriu bus neutrali. Komisija ypač prašė patvirtinimo, kad kino filmų demonstruotojai nebus verčiami investuoti teikiant pirmenybę tam tikram skaitmeniniam standartui. Be to, Komisija prašė Italijos valdžios institucijų užtikrinti, kad būtų galima demonstruoti ir skaitmeniškai platinamus kino filmus, kurių atviro standarto formatas yra žemesnis už remiamos įrangos skaitmeninį standartą. Be to, Komisija pastebėjo, kad pagalba už skaitmeninės projekcijos įrangos įrengimą galėtų būti netiesiogiai naudinga didžiosioms JAV kino studijoms (DCI specifikacijas atitinkančios įrangos atveju). Dėl siūlomos pagalbos padidėjusi įrangos paklausa gali padidinti ribotos pasiūlos projekcijos įrangos kainą. Todėl teikiant šią pagalbą Italijoje būtų greičiau pasiekta kritinė skaitmenizuotų kino teatrų masė, o tai paskatintų sparčiau pereiti prie skaitmeninio platinimo, todėl tektų uždaryti tuos kino teatrus, kuriems iki to laiko nepavyks įrengti skaitmeninės įrangos. Apskritai Komisija suabejojo, kad socialinė ir kultūrinė pagalbos nauda atsvertų galimą konkurencijos iškraipymą.
3. Siūlomos priemonės pakeitimai pradėjus procedūrą
(17)
Komisijai pradėjus tyrimo procedūrą Italijos skaitmeniniam kinui skirta mokesčių kredito priemonė buvo įgyvendinama laikantis de minimis viršutinių ribų (6). Komisijai pritarus Italijos valdžios institucijos norėtų priemonę įgyvendinti visiškai, viršydamos de minimis viršutines ribas.
(18)
Italijos valdžios institucijų skaičiavimu, priemonės biudžetas 2014-2015 m. laikotarpiu sudarys apie 7,5 milijono EUR.
(19)
Laikotarpis, kurį taikomas šis sprendimas, tęsiasi iki 2022 m. gruodžio 31 d. Italijos valdžios institucijos tikisi, kad mokesčių kreditu labiausiai bus naudojamasi 2014 m. ir 2015 m.
(20)
Įgyvendinimo taisyklių projektas, kurį Italijos valdžios institucijos siekia įgyvendinti visiškai (viršydamos de minimis viršutines ribas) nuo pradiniame pranešime pateiktos informacijos skiriasi keletu svarbių elementų.
(21)
Pirmiausia, pakeistose įgyvendinimo taisyklėse reikalavimas vidutinio dydžio ir dideliems kino teatrams demonstruoti tam tikrą kiekį Italijos ir Europos kultūrinio pobūdžio filmų nebėra sąlyga pagalbai gauti. Pastaraisiais metais Italijos valdžios institucijos nusprendė, jog sudėtinga stebėti, kaip šio reikalavimo laikosi vidutinio dydžio ir dideli kino teatrai. Be to, jos teigia, jog šio reikalavimo reikia atsisakyti norint sugrąžinti vienodas veiklos sąlygas didesniems kino teatrams, kuriems reikia pagalbos, ir didiesiems tinklams, kurie dominuoja Italijos kino rinkoje (žr. 37 dalį).
(22)
Antra ir susiję su tuo, kas išdėstyta pirmiau, pakeistose įgyvendinimo taisyklėse įvedama 60 ekranų viršutinė riba. Kino filmų demonstruotojai, turintys arba naudojantys daugiau ekranų, negali naudotis mokesčių kreditu. Italijos valdžios institucijos mano, jog tai yra racionali alternatyva reikalavimams dėl kino teatrų programos, kurie iš pradžių buvo nustatyti siekiant užtikrinti, kad priemonė pasiektų savo tikslus ir ja negalėtų naudotis tie rinkos subjektai, kurie dėl savo stiprių pozicijų rinkoje turėtų būti pajėgūs be pagalbos pereiti prie skaitmeninių technologijų.
(23)
Trečia, pakeistose įgyvendinimo taisyklėse nustatomas reikalavimas gavėjui pateikti deklaraciją, tuo siekiant išvengti permokėjimo arba pagalbos nukreipimo, jeigu mokesčių kreditas būtų derinamas su komerciniais (VPF) modeliais.
(24)
Ketvirta, pakeistos taisyklės leidžia derinti pagalbos priemones, jeigu didžiausias pagalbos intensyvumas neviršija 75 % visų išlaidų. Vieną arba du ekranus turintiems kino teatrams nustatytas 90 % didžiausias sukauptos pagalbos intensyvumas.
(25)
Remiantis šiais pokyčiais nuo 2012 m. gavėjai galėjo perduoti skaitmenizacijai skirtus mokesčių kreditus skaitmeninės įrangos tiekėjams, bankams, finansiniams tarpininkams ir draudimo agentūroms (žr. 56 dalį).
III. SUINTERESUOTŲJŲ ŠALIŲ PASTABOS
(26)
2009 m. surengusi viešas konsultacijas dėl šios pagalbos priemonės Komisija sulaukė apie 20 suinteresuotų trečiųjų šalių atsakymų. Savo atsakymus pateikė:
-
Europos ir Italijos profesinės organizacijos, atstovaujančios platintojams ir kino teatrams, Prancūzijos Commission Supérieure Technique de l'Image et du Son (CST) ir Europos skaitmeninio kino forumas (EDCF),
-
Prancūzijos institucijos, Vokietijos ir Jungtinės Karalystės kino fondai ir Europos regioninių kino fondų tinklas (Cineregio); kelete atsakymų taip pat buvo minimi Europos kino agentūrų direktorių (EFAD) leidiniai šia tema (7),
-
keletas įmonių, kino sektoriaus specialistų ir asmenų iš Italijos, Prancūzijos, Šveicarijos ir Jungtinės Karalystės.
Be to, 2009 m. spalio mėn. Romoje buvo surengtas seminaras šia tema.
(27)
Dėl pagalbos reikalingumo visi atsakymus pateikę konsultacijų dalyviai pabrėžė, kad kino skaitmenizacijai, kurią jie laiko neišvengiamu poslinkiu, valstybės pagalba yra reikalinga. Tiek Prancūzijos institucijos, tiek Jungtinės Karalystės kino taryba teigė, kad bendra skaitmeninio kino nauda susijusi su asimetrišku su šiuo perėjimu susijusių išlaidų (jos tenka kino filmų demonstruotojui) ir tiesioginės finansinės naudos (jos atitenka platintojui) pasiskirstymu. Dėl tokios asimetriškos situacijos be išorės pagalbos sunku laiku užbaigti perėjimą prie skaitmeninių technologijų. Todėl konsultacijų dalyviai nurodė neabejotiną pavojų, kad daugelis Europos mažesnių, nepriklausomų ir (arba) atokiai veikiančių kino teatrų turės pasitraukti iš rinkos, jeigu skaitmeninės projekcijos sistemos netaps prieinamesnės ir įperkamesnės. Savo 2009 m. rugsėjo mėn. pareiškime EFAD perspėjo, kad Europoje gali nelikti 30 % ekranų. Tiek Prancūzijos institucijos, tiek Vokietijos federalinė kino valdyba pabrėžė, kad be pagalbos nukentės ne tik filmų demonstravimas, bet ir jų platinimas. Ilgai trunkantis perėjimas, paraleliai platinant analoginį ir skaitmenį kiną, kainuotų pernelyg brangiai, visų pirma mažesniems kino filmų platintojams. Galiausiai, jeigu nebus pagalbos, tai turės didelį neigiamą poveikį Europos kino filmų platinimui, kultūrinei įvairovei ir Europos piliečių prieigai prie kultūros.
(28)
Visuose atsakymuose taip pat buvo pabrėžiama, kad vadinamieji DCI standartai plačiai priimami kaip bendri skaitmeninio kino standartai. Vieno visuotinio standarto propagavimas buvo įvertintas kaip teigiamas dalykas, o ne kaip nepatogumas kino teatrams, nes jis sudaro vienodas sąlygas.
(29)
Dėl skaitmeninės projekcijos įrangos įrengimo išlaidų apskritai nebuvo nuomonių, kad 100 000 EUR už ekraną sąmata yra per didelė. Vietoje to, keletas suinteresuotųjų subjektų teigė, kad išlaidos gali būti ir didesnės, pavyzdžiui, kai reikia atlikti daug darbų projekcinėje kabinoje pirmiausia mažų kino teatrų atveju. Kai kurie subjektai vis dėlto paminėjo skaitmeninės kino įrangos kainų mažėjimo tendenciją.
(30)
Keletas subjektų tvirtino, kad net jeigu išlaidos įrangos skaitmenizacijai ir būtų daug didesnės už gaunamą valstybės paramą (kaip atrodė Italijos mokesčių kredito atveju), valstybės pagalba turėtų papildyti kitus įplaukų šaltinius, pavyzdžiui, virtualiosios kopijos mokesčius ir kino filmų demonstruotojų nuosavas lėšas.
(31)
Dėl pagalbos proporcingumo kai kurios suinteresuotosios šalys kritikavo mokesčių kreditą, nes, jų nuomone, pagalba labiau galės pasinaudoti didesni kino teatrai. Kiti teigė, kad didesniems kino teatrams būtų galima padėti, galbūt, mainais į įsipareigojimus dėl kino teatro programos. Kai kurie konsultacijų dalyviai pritarė EFAD pareiškimui ir pabrėžė, jog svarbu, kad dėl skirtingų mokestinių kino teatrų įsipareigojimų (pavyzdžiui, konkrečiu mokesčių kredito atveju Italijoje), bet ir (kiek platesne prasme) dėl ribotos prieigos, nulemtos kino teatro programos, dydžio ir vietos, nebūtų taikomos skirtingos sąlygos. Tarptautinė kino filmų platintojų asociacija (FIAD) teigė, kad net ir dideli kino filmų demonstruotojai dabartinėje kino rinkoje ir bendromis ekonominėmis aplinkybėmis nebūtinai turi būti pelningi.
(32)
Nuomonės šiek tiek išsiskyrė dėl to, ar komerciniai veiklos modeliai yra prieinami naudoti perėjimui prie skaitmeninių technologijų ir dėl galimybės juos pritaikyti mažesniems kino teatrams. Kai kurie konsultacijų dalyviai teigė, kad nėra standartinio perėjimui prie skaitmeninio kino tinkančio veiklos modelio. Kiti tvirtino, kad daug kino teatrų dėl savo programos pobūdžio ir apimties (gautų virtualios kopijos mokesčių apimtis priklauso nuo filmų, įtrauktų į programą pirmąją jų pasirodymo dieną, ir (arba) kino teatre esančių ekranų skaičiaus) negalėtų pasinaudoti trečiųjų šalių integruotojų siūlomais VPF sandoriais (taip pat žr. 5 išnašą). Europa Distribution teigė, kad komerciniai veiklos modeliai pasiteisina tik pelninguose kino teatruose ir dideliems, komerciniams platintojams. Remiantis EFAD informaciniu dokumentu, Europoje tik apytikriai 10 000 iš 30 000 ekranų būtų galima įrengti naudojant VPF modelį. Vienas konsultacijų dalyvis teigė, kad komerciniai VPF modeliai ne mažiau tinka ir mažesniems kino teatrams. Bet kokiu atveju Prancūzijos institucijos tvirtino, kad galimi komercinio perėjimo prie skaitmeninių technologijų modeliai nepadengia visų kino įrangos skaitmenizacijos išlaidų (tokių kaip projekcinių kabinų modernizavimas), be to, visada prie išlaidų turi prisidėti ir kino filmų demonstruotojas. Viešoji parama tokiais atvejais taip pat galėtų atlikti lemiamą papildantį vaidmenį.
(33)
Dėl pagalbos tinkamumo visos suinteresuotosios šalys teigė, kad valstybės pagalba apskritai padėtų mažesniems kino teatrams atlaikyti didelę didelių daugiaekranių kino teatrų konkurenciją ir sudarytų vienodas sąlygas. Skaitmeninės kino įrangos įrengimas turėtų suteikti žiūrovams didesnį pasirinkimą. Konsultacijų dalyviai taip pat pabrėžė kitus skaitmeninio kino privalumus, tokius kaip projekcinė kokybė, programų lankstumas ir mažesnės platinimo sąnaudos. Prancūzijos institucijos teigė, skaitmeninio kino rėmimo tinkamumą reikėtų vertinti ne pagal programų įvairovės didinimą, tačiau labiau kino teatrų užsidarymo prevencijos požiūriu. Jų nuomone, įvairių tipų kino teatrų skaitmenizacija leistų pasiūlyti įvairią filmų programą. Europos skaitmeninio kino forumas teigė, kad jeigu mokesčių kreditą būtų galima atskaityti nuo PVM, net ir mažiau pelningi kino teatrai galėtų pasinaudoti Italijos priemone.
(34)
Kai kurie konsultacijų dalyviai minėjo, kad mokesčių kreditas yra trumpalaikis, o iššūkiai, kuriuos kelia perėjimas prie skaitmeninių kino technologijų, yra ilgalaikiai. Taip pat buvo abejojama, ar standartai yra pakankamai įtvirtinti, kad jų galiojimas būtų užtikrintas mažiausiai dešimtmečiui, buvo teigiama, kad negalima nustatyti, kokia bus skaitmeninės kino įrangos gyvavimo trukmė. Vokietijos federalinė kino valdyba teigė, kad parama perėjimui prie skaitmeninių kino technologijų kainuotų mažiau nei kino teatrų atstatymas ir kultūrinė įvairovė, kurios reikėtų iš rinkos pasitraukus tiems subjektams, kurie patys negalėjo finansuoti perėjimo prie skaitmeninių technologijų. Vokietija taip pat pabrėžė, kad dėl specifinių nacionalinių ir regioninių kiekvienos valstybės narės aplinkybių reikia specialiai sukurtos pagalbos priemonės ir specialiai jai pritaikytos pagalbos formos. EFAD pareiškime buvo pakartota ši nuomonė ir pabrėžta, kad nėra vieno visiems tinkančio sprendimo. Italijos kino filmų demonstruotojų asociacija (ANEC) teigė, kad pasibaigus skaitmeninės įrangos gyvavimo ciklui aplinkybės bus pakankamai pasikeitusios, todėl įrangą pakeisti nebebus taip sunku. Be to, Europos skaitmeninio kino forumas pareiškė, kad bet kokias papildomas eksploatacines išlaidas galima padengti iš naujų atitinkamų kino teatrų įplaukų srautų.
(35)
Dėl ekonominio, socialinio ir kultūrinio pagalbos poveikio konsultacijų dalyviai apskritai pabrėžė, kad būtinas vienas skaitmeninio kino standartas ir platus DCI standartų pripažinimas. EFAD pareiškime buvo teigiama, kad remiant skaitmeninį kiną nereikėtų primesti technologinio sprendimo, tačiau tuo pat metu reiktų atsižvelgti į technologijų situaciją sektoriuje. Europa Distribution atsakyme buvo perspėta, kad nesilaikant bendro standarto gali tekti uždaryti daugelį kino teatrų. Bet kuriuo atveju ANEC patvirtino, kad priemonė leidžia kino teatrams patiems investuoti į savo pasirinktą standartą. Keletas konsultacijų dalyvių teigė, kad DCI standartus atitinkančią įrangą būtų galima naudoti alternatyvioms, kitokio (žemesnio) skaitmeninio standarto programoms demonstruoti, tuo tarpu atvirkštinis variantas (demonstruoti DCI standartus atitinkančių kino filmų kopijas, naudojant, pavyzdžiui, 1,3K įrangą) nėra įmanomas. Konsultacijų dalyviai neminėjo rizikos, kad gali išaugti kainos. Priešingai, jie prognozavo, kad laikui bėgant kainos kris. Tiek Prancūzijos institucijos, tiek EFAD savo informaciniame dokumente šiuo klausimu pabrėžė, kad bet kokia pagalbos priemonė turėtų būti rengiama stengiantis neiškraipyti konkurencijos skaitmeninės įrangos rinkoje. Todėl rengiant bet kokią pagalbos priemonę reikėtų įvertinti išlaidas skaitmeninei įrangai ir pagalba turėtų būti apribota remiantis tomis išlaidų sąmatomis. Konsultacijų dalyviai nepakartojo Komisijos susirūpinimo, kad valstybės pagalba gali paspartinti perėjimą prie skaitmeninių technologijų, o kartu ir kino teatrų uždarymą (žr. 16 dalį). Vietoje to buvo teigiama, kad valstybės pagalba yra ilgalaikis skaitmeninio kino problemų sprendimas. Italijos nekomercinio kino teatrų federacija atkreipė dėmesį į ribotą kino teatrų geografinę aprėptį, pažymėdama, kad tai reiškia, jog konkurencijos iškraipymo poveikis bus nedidelis.
IV. ITALIJOS PASTABOS
1. Pagalbos reikalingumas
(36)
Italijos valdžios institucijos pateikė Komisijai informaciją apie Italijos kino rinkos ypatumus (paskutinį kartą informacija atnaujinta 2013 m. spalio mėn.). Nurodyta, kad Italijoje 1 872 kino objektuose yra 3 936 ekranai. Buvo išskirtos keturios kino teatrų kategorijos:
a)
dideli kino teatrų tinklai (8) su daugiau kaip 60 ekranų. Tokių tinklų tėra du - UCI ir „The Space“. Jiems priklauso 787 ekranai 76 kino objektuose;
b)
maži kino teatrų tinklai. Tokių tinklų yra 15, juose iš viso yra 60 ar mažiau ekranų. Iš viso šios kategorijos kino teatrams priklauso 513 ekranų 104 kino objektuose;
c)
maži komerciniai kino teatrai. Jiems 351 kino objekte priklauso 1 287 ekranai;
d)
mažesni objektai - beveik vien tik vieno ekrano kino teatrai (90 % tokių objektų) kartu su sezoniniais kino teatrais ir (arba) bažnytiniais kino teatrais. Tokių kino objektų yra 1 340, juose yra apie 1 500 ekranų.
(37)
Nors didžiausi kino teatrų tinklai (a kategorijos) užima 40 % nacionalinės rinkos, d kategorijos kino teatrams tenka vos 5-10 % rinkos.
(38)
Mokesčių kredito schema skirta b ir d kategorijų kino teatrams. Atsižvelgdamos į stiprias dviejų didžiųjų kino teatrų tinklų pozicijas rinkoje Italijos valdžios institucijos mano, kad valstybės pagalba pirmiausia reikalinga norint užbaigti tik mažų arba vidutinio dydžio kino filmų demonstruotojų perėjimą prie skaitmeninių technologijų.
(39)
Remiantis Kultūros ir turizmo ministerijos pateiktais duomenimis, 2010-2013 m. laikotarpiu mokesčių kredito skaitmeniniam kinui iš viso buvo paprašyta 1 603 ekranams (2014 m. balandžio mėn. duomenimis). Ši priemonė, įgyvendinama laikantis de minimis taisyklių, tapo ypač populiari nuo pat jos įgyvendinimo pradžios 2010 m., kai ja buvo pasinaudota 671 ekranui.
(40)
Tačiau pagalbos priemonės įgyvendinimas pagal de minimis taisykles buvo nepakankamas, kad situacija pasikeistų. Pažymėtina, kad vidutinio dydžio daugiaekraniai kino teatrai galėjo skaitmenizuoti tik dalį savo ekranų.
(41)
Italijos valdžios institucijos teigia, kad Italijos kino teatrų skaitmenizacija vis dar atsilieka. 2013 m. spalio mėn. skaitmenizuoti buvo 62 % (9) ekranų. Remiantis 2014 m. birželio mėn. Italijos valdžios institucijų pateiktais duomenimis, skaitmenizuoti dar reikėtų mažiausiai 700 kino ekranų.
(42)
Todėl yra gana daug kino teatrų, daugiausia mažų ir vidutinio dydžio, kuriems gali tekti nutraukti veiklą. Jų uždarymas ne tik reikštų darbo vietų praradimą kino filmų demonstruotojų lygmeniu, tačiau padarytų poveikį filmų platinimui ir sumažintų pasirinkimą žiūrovams.
(43)
Italijos valdžios institucijos ypač pabrėžė vieno ekrano kino teatrų ir vidutinio dydžio kino teatrų vaidmenį Italijoje. Vieno ekrano kino teatrai yra būtini, kad kine vienodai lankytis galėtų visi piliečiai, įskaitant kaimų ir kalnų miestelių gyventojus. Antrąja, vidutinio dydžio kino teatrų grupe remiasi kokybiškų filmų platinimas ir demonstravimas Italijoje. Reikia, kad jie išliktų, nes jie siūlo alternatyvą dviem didiesiems kino teatrų tinklams, kurie dominuoja rinkoje.
(44)
Italijos valdžios institucijos spėja, kad tradicinės juostos iš rinkos visiškai pasitrauks vos per porą savaičių ar mėnesių. Kadangi artėja lūžio momentas, Italijos valdžios institucijos pabrėžia, jog būtina priemonę įgyvendinti viršijant de minimis viršutines ribas.
(45)
Dėl siūlomos didžiausios mokesčių kredito sumos (50 000 EUR už ekraną) ir numatomų išlaidų skaitmeninei projekcijos įrangai Italijos valdžios institucijos patikslino savo numatomas vidutines skaitmenizacijos sąnaudas vienam ekranui 50 000-60 000 EUR (2014 m. balandžio ir birželio mėn. pateikti duomenys). Didžiausia mokesčių kredito suma atitinka skaitmenizacijos išlaidas, kurios yra daug didesnės nei numatomos vidutinės skaitmenizacijos išlaidos. Tačiau Italijos valdžios institucijos tvirtina, kad mokesčių paskatos apskaičiuojamos remiantis faktinių išlaidų procentine dalimi. Kai vidutiniškai investuojama 50 000 EUR, mokesčių paskata (lygi 30 %) sudarytų 15 000 EUR. Todėl praktiškai didžiausios mokesčių kredito sumos paprastai nebuvo taikomos. Vis dėlto didžiausios sumos apribojimas garantuoja, kad esant neįprastai didelėms skaitmenizacijos išlaidoms pagalbos sumos absoliučia išraiška išliktų ribotos.
(46)
Dėl pagalbos reikalingumo svarbu pažymėti, kad naujausi Italijos valdžios institucijų duomenys vis dar rodo, kad skaitmenizacijos išlaidos sieks keletą dešimčių tūkstančių eurų vienam ekranui. Daugelio kino teatrų, ypač mažesniųjų, atveju šių lėšų neįmanoma surinkti iš privačių šaltinių, visų pirma dabartinėmis ekonominėmis sąlygomis Italijoje ir Europoje.
2. Pagalbos proporcingumas
(47)
Italijos valdžios institucijos apskritai pabrėžia, kad mokesčių kreditas papildo komercinius perėjimo prie skaitmeninių technologijų modelius ir nekonkuruoja su VPF modeliais.
(48)
Pakeistose įgyvendinimo taisyklėse yra keletas nuostatų, kurios užtikrina pagalbos priemonės proporcingumą. Jos atsižvelgia į kino teatrų skaitmenizacijai prieinamus rinkos mechanizmus (t. y. VPF modelius).
(49)
Pirma, tik 60 arba mažiau ekranų turintys kino filmų demonstruotojai gali prašyti mokesčių kreditų. Tai reiškia, kad du Italijos didieji kino teatrų tinklai (UCI ir „The Space“) į pagalbą pretenduoti negali. Italijos valdžios institucijos teigia, kad klasikinis VPF modelis buvo sėkmingai taikomas skaitmenizuojant šiuos dominuojančius rinkos subjektus. Be to, atsižvelgiant į stiprias jų pozicijas rinkoje (žr. 37 dalį), jie savo skaitmenizacijai neturėtų tikėtis valstybės pagalbos.
(50)
Remiantis Italijos valdžios institucijų pateikta informacija, du didieji kino teatrų tinklai yra vieninteliai, pasinaudoję klasikiniu VPF modeliu. Vis dėlto mažesnių kino teatrų operatoriai savo perėjimui prie skaitmeninių technologijų palengvinti taip pat naudojosi komerciniais mechanizmais. Remiantis platintojų ir demonstruotojų asociacijų susitarimu Italijoje vidutinio dydžio ir mažiems kino teatrams buvo sukurtas alternatyvus VPF modelis. Lentelėje toliau pateikiami pagrindiniai Italijoje įdiegto klasikinio ir alternatyvaus VPF modelių skirtumai ir panašumai.
Italijoje taikomų klasikinio ir alternatyvaus VPF modelių palyginimas
Klasikinis VPF modelis Italijoje
Alternatyvus VPF modelis Italijoje
Trečioji šalis, integruotojas (kuris savo ruožtu sudaro VPF sutartis su platintojais) pasirašo sutartį su kino filmų demonstruotoju.
Paremtas platintojų asociacijos ir kino filmų demonstruotojų asociacijos susitarimu. Trečios šalys nedalyvauja.
Kino filmų demonstruotojui skaitmeninė įranga nepriklauso ir už ją jis iš anksto nesumoka.
Kino filmų demonstruotojui skaitmeninė įranga priklauso nuo pradžių ir jis iš anksto sumoka visą pirkimo kainą.
Tiek platintojas, tiek kino filmų demonstruotojas prie laipsniško išlaidų nusidėvėjimo prisideda atitinkamai mokėdami VPF mokesčius ir mėnesio įmokas. Sąnaudos paprastai pasiskirsto taip: 75 % platintojams ir 25 % kino filmų demonstruotojams.
Kino filmų platintojai už skaitmeninį kino filmų demonstravimą moka virtualios kopijos mokesčius. Šie mokesčiai gali padengti iki 75 % skaitmenizacijos išlaidų. Bet kokiu atveju kino filmų demonstruotojas turi padengti 5 500 EUR išlaidų.
(51)
Antra, į tai atsižvelgusios Italijos valdžios institucijos pakeitė įgyvendinimo taisykles, kad užtikrintų, jog mokesčių kreditą derinant su komerciniais (VPF) modeliais nebūtų permokėjimo arba pagalba nebūtų nukreipta. Gavėjas turi pateikti deklaraciją, kad mokesčių kredito prašoma padengti tik nuosavoms faktinėms išlaidoms (žr. 23 dalį). Italijos valdžios institucijos pareiškė, kad Kultūros ir turizmo ministerijai kiekvienu konkrečiu atveju atlikus patikrinimą bus užtikrinta, kad pagalba padengtų tik tą investicijų dalį, kuri iš tiesų tenka kino filmų demonstruotojui.
(52)
Trečia, kad pagalbos priemonė išliktų proporcinga, nustatytas didžiausias sukauptas pagalbos intensyvumas. Jis leidžia atskirti mažiausius kino teatrus (turinčius vieną arba daugiau ekranų) nuo kitų kino teatrų (žr. 24 dalį).
3. Pagalbos tinkamumas
(53)
Sprendime pradėti procedūrą Komisija pareiškė abejonę, ar numatomo priemonės biudžeto pakaks numatomoms skaitmenizacijos išlaidoms padengti. Italijos valdžios institucijų pateiktoje atnaujintoje biudžeto ir išlaidų sąmatoje (žr. 18 ir 45 dalis) išdėstytas atnaujintas situacijos, kuriai esant skiriama pagalbos priemonė, įvertinimas. Atsižvelgiant į vidutinį 15 000 EUR mokesčių kreditą ir į numatomą schemos biudžetą (žr. 18 dalį), 2014-2015 m. (t. y. laikotarpiu, kai pagalbos priemonė bus naudojama intensyviausiai) priemonę bus galima panaudoti 500 ekranų. Tai nemaža kol kas neskaitmenizuotų ekranų dalis (žr. 40 dalį).
(54)
Nors reikalavimo demonstruoti kultūrinę programą pagalbos schemoje buvo atsisakyta, Italijos valdžios institucijos teigė, kad schemos tikslai neabejotinai išlieka kultūriniai. Jeigu bus pasiekta visiška Italijos kino rinkos skaitmenizacija, bus lengviau platinti įvairių rūšių kino filmus, taip pat išaugs „nišinių“ kūrinių platinimo galimybės. Jeigu visi skirtingų tipų Italijos kino teatrai negalės pereiti prie skaitmeninių technologijų, nukentės kultūra.
(55)
Italijos valdžios institucijos pabrėžė, kad mokesčių kreditas atskaitomas ne tik nuo tiesioginių mokesčių, kuriuos reikia sumokėti Italijos mokesčių inspekcijai (pelno mokestis), bet ir netiesioginių mokesčių (pavyzdžiui, PVM), taip pat nuo pajamų mokesčio ir socialinio draudimo įnašų (kuriuos už savo darbuotojus moka darbdaviai). Į visų šių mokesčių atskaitymą atsižvelgiama apskaičiuojant mokesčių kredito lengvatas. Tai padidina schemos prieinamumą, nes galimybė ja naudotis nepriklauso nuo atitinkamos įmonės gaunamo pelno.
(56)
Be to, 2012 m. įstatymo galią turinčio dekreto Nr. 83 51 straipsnyje numatyta galimybė perduoti mokesčių kreditus skaitmeninės įrangos tiekėjams, bankams, finansų tarpininkams ir draudimo agentūroms (žr. 25 dalį.) Tai didina pagalbos priemonės prieinamumą mažesniems kino teatrams, ypač jeigu jie yra šeimos įmonės ir neturi darbuotojų.
(57)
Jau įgyvendinant priemonę pagal de minimis taisykles, mokesčių kreditais pasinaudojo visų tipų kino teatrai, taip pat ir mažiausi rinkos kino teatrai. Tai patvirtina toliau pateikiama diagrama, kurioje parodyta, kas 2010-2013 m. laikotarpiu galėjo pasinaudoti šia schema.
Gavėjai pagal kino teatro tipą (2010-2013 m. laikotarpiu pagal ekranų skaičių) (paskutinį kartą 2014 m. balandžio mėn. atnaujintus duomenis pateikė Kultūros ir turizmo ministerija)
(58)
Pateikti duomenis taip pat rodo, kad smarkiai išaugo mažų kino teatrų, kurie 2012 m. ir ypač 2013 m. pasinaudojo mokesčių kreditu, skaičius. Apskritai, remiantis Italijos valdžios institucijų duomenimis, nuo 2010 m. iki 2013 m. pabaigos mokesčių kreditu, skirtu pereiti prie skaitmeninių technologijų, galėjo pasinaudoti 325 kino teatrai arba 24,3 % iš 1 340 mažiausių Italijos kino teatrų.
4. Ekonominis, socialinis ir kultūrinis poveikis
(59)
Italijos valdžios institucijos pabrėžia, kad visuotinis kino teatrų perėjimas prie skaitmeninių technologijų yra svarbus kultūrai. Skaitmeninės įrangos įrengimas susijęs su keletu didelių privalumų (pavyzdžiui, didesniu lankstumu) visam kino sektoriui (o galiausiai ir žiūrovams). Tačiau skaitmenizacijos išlaidos yra didelės ir paskirstytos netolygiai, o kino teatrams jų tenka daugiausia. Be valstybės pagalbos pereiti prie skaitmeninių technologijų pirmiausia negali maži rinkos subjektai. Perėjimui prie skaitmeninių technologijų sukurtų rinkos modelių (VPF modelių) nepakanka šiam disbalansui išlyginti, šiais modeliais negali vienodai pasinaudoti visi kino teatrai.
(60)
Italijos valdžios institucijos patvirtina, kad, jų nuomone, schemos mechanizmai tikrai paremti technologijų neutralumo principu.
V. PAGALBOS PRIEMONĖS ĮVERTINIMAS
1. Teikiama pagalba
(61)
SESV 107 straipsnio 1 dalyje teigiama, kad „išskyrus tuos atvejus, kai Sutartys nustato kitaip, valstybės narės arba iš jos valstybinių išteklių bet kokia forma suteikta pagalba, kuri, palaikydama tam tikras įmones arba tam tikrų prekių gamybą, iškraipo konkurenciją arba gali ją iškraipyti, yra nesuderinama su vidaus rinka, kai ji daro įtaką valstybių narių tarpusavio prekybai“.
(62)
Kaip paaiškinta sprendime pradėti procedūrą ir kiek trumpiau 12 dalyje, priemonė atitinka SESV 107 straipsnio 1 dalyje vartojamą valstybės pagalbos apibrėžtį. Finansavimo šaltinis yra mokesčių paskatos, todėl Italijos valstybė netenka tam tikrų mokestinių įplaukų. Pagal šią schemą tam tikros kino bendrovės galės pasinaudoti šiuo finansiniu pranašumu, todėl priemonė selektyviai suteikia pranašumą tam tikroms įmonėms. Pagalbos gavėjai konkuruoja su kitomis įmonėmis, kurios nebūtinai gali pasinaudoti schema. Todėl schema iškraipo arba gali iškraipyti konkurenciją. Kadangi prekyba filmais yra tarptautinio pobūdžio, ši priemonė gali paveikti prekybą Europos Sąjungos viduje.
2. Pagalbos suderinamumas su vidaus rinka
(63)
Italijos valdžios institucijos teigia, kad ši priemonė yra pagalba kultūrai remti. Jos nuolat pabrėžė, kad kuo spartesnė visiška Italijos kino teatrų skaitmenizacija yra svarbi šalies kultūrai. Pagalbos priemone norima užtikrinti, kad visų tipų kino teatrai, nepaisant didelių išlaidų, galėtų pereiti prie skaitmeninių technologijų.
(64)
Kai buvo priimtas sprendimas pradėti procedūrą dėl priemonės, Komisija dar nebuvo apibrėžusi savo politikos dėl skaitmeninės projekcijos rėmimo. Nuo to laiko Komisija priėmė naują Komunikatą dėl valstybės pagalbos filmams ir kitiems garso ir vaizdo kūriniams (10), kuriuo atnaujino taisykles, kuriomis vadovaujamasi vertinant valstybės pagalbos filmams ir kitiems garso ir vaizdo kūriniams teikimo pagal SESV 107 straipsnio 3 dalies d punktą suderinamumą su vidaus rinka.
(65)
Naujajame komunikate dėl kino pripažįstama, kad pagalba kino filmų gamybai gali būti vertinama kaip pagalba kultūrai remti pagal SESV 107 straipsnio 3 dalies d punktą. Todėl šiame sprendime svarstomos pagalbos suderinamumą su vidaus rinka galima vertinti vadovaujantis šia nuostata. Komunikate dėl kino nustatoma, kad pagalba kino teatrų modernizavimui, įskaitant jų skaitmenizaciją, gali būti pateisinama, jeigu tokia pagalba yra reikalinga, proporcinga ir tinkama.
a) Priemonės reikalingumas
(66)
Kaip išdėstė Italijos valdžios institucijos ir patvirtino suinteresuotosios šalys savo pastabose, perėjimas prie skaitmeninių kino technologijų kelia sunkumų kino sektoriui ir tai daro poveikį visam Europos kinui, o ypač mažesniems kino teatrams. Išnykus kino teatrams, ypač nepriklausomiems mažiems ir vidutinio dydžio kino teatrams mažesniuose miestuose, sumažėtų filmų pasiūlos įvairovė ir filmų nebūtų galima rodyti visuose regionuose. Kitaip tariant, ilgai trunkantis ir nesklandus perėjimas prie skaitmeninių technologijų neigiamai veikia kino demonstravimą, platinimą ir, galiausiai, žiūrovus Europoje.
(67)
Nors mokesčių priemonė buvo įgyvendinama pagal de minimis taisykles, Italijos kinas vėluoja pereiti prie skaitmeninių kino technologijų.
(68)
Tuo pat metu rinka jau pasiekė skaitmenizacijos „lūžio tašką“ ir Italijoje iki 2013 m. jau buvo skaitmenizuota daugiau kaip 60 % ekranų, tačiau padėtis pablogėjo tuose kino teatruose, kurių perėjimas prie skaitmeninių technologijų priklauso nuo valstybės pagalbos. Reikia pripažinti, kad artimiausioje ateityje nebebus galima garantuoti, kad filmus bus galima demonstruoti naudojant 35 mm kino juostas.
(69)
Priemonė skirta ne tik mažiausiems kino teatrams, bet ir didesniems komerciniams kino teatrams ir tinklams. Tačiau didžiausi kino teatrų tinklai (turintys daugiau kaip 60 ekranų) šia priemone pasinaudoti negali. Italijos valdžios institucijos teigė, kad mokesčių kreditai, suteikiami visiems mažesniems kino teatrams, atkūrė vienodas sąlygas sektoriuje, kuriame dominuoja du labai dideli kino teatrų tinklai.
(70)
Mokesčių kreditu norima padėti tiems kino teatrams, kurie negali, visų pirma dabartinėmis ekonominėmis sąlygomis, surinkti pakankamai privačių lėšų brangiai kainuojančiai skaitmenizacijai.
(71)
Atsižvelgdama į pirmiau išdėstytus argumentus Komisija mano, kad pagalbos priemonę galima laikyti reikalinga išsaugoti ir atkurti Italijos kino teatrų sektoriaus įvairovę skaitmeninių technologijų sąlygomis. Labai svarbu, kad išliktų įvairūs kino teatrų tipai - pradedant vieno ekrano nekomerciniais kino teatrais, baigiant daugiaekraniais kino teatrais, siūlančiais komercinę programą - tai leis užtikrinti, kad Italijos žiūrovams ir toliau būtų siūlomas įvairus kinas. Kaip savo pastabose pripažino suinteresuotosios šalys, perėjimas prie skaitmeninių kino technologijų kelia sunkumų visam kino sektoriui ir tik didžiausiems kino teatrų tinklams nesunku pasinaudoti komerciniais perėjimo prie skaitmeninių technologijų modeliais. Italijos valdžios institucijų pateikti rinkos duomenys parodė, kad priemonės de minimis įgyvendinimas yra nepakankamas šiam perėjimui prie skaitmeninių technologijų užbaigti, ypač tuose kino teatruose, kurie turi daugiau kaip vieną ekraną. NET jeigu kai kurie kino teatrai galėjo pasinaudoti VPF sandoriais, komerciniai perėjimo prie skaitmeninių technologijų modeliai vis tiek nepadengia visų kino teatro skaitmenizacijos išlaidų (žr. 32 dalį). Galima manyti, kad viešoji parama tokiais atvejais taip pat reikalinga, jeigu ji yra teikiama papildomai, pasirūpinus, kad priemonė išliktų proporcinga nepriklausomai nuo pagalbą gaunančio kino teatro tipo.
b) Priemonės proporcingumas
(72)
Italijos valdžios institucijos mokesčių kredito nesuteikia daugiau kaip 60 ekranų turintiems kino filmų demonstruotojams. Italijos kino rinkos struktūra rodo akivaizdų atotrūkį tarp iki 60 ekranų turinčių operatorių ir didesnių operatorių (žr. 36 ir 37 dalis). Todėl taikoma riba atrodo proporcinga atsižvelgiant į schemos tikslą.
(73)
Be to, mokesčių kreditas padengia tik dalį (30 %) perėjimo prie skaitmeninių technologijų išlaidų ir negali būti didesnė kaip 50 000 EUR per metus. Nustačiusios, kad pagalbos suma turi būti lygi realioms skaitmenizacijos išlaidoms, Italijos valdžios institucijos užtikrino, kad pagalba liks proporcinga, nors išlaidos kiekvienu konkrečiu atveju ir skirtųsi. Kaip pažymėjo keletas konsultacijų dalyvių (29 dalis), išlaidos skaitmenizacijai kai kuriais atvejais, pavyzdžiui, kai reikia atlikti daug darbų projekcinėje kabinoje, gali būti gerokai didesnės už vidurkį. Tokiais netipiniais atvejais 50 000 EUR riba vis dėlto užtikrina, kad pagalbos sumos absoliučia išraiška išliktų proporcingos.
(74)
Kadangi sprendime pradėti procedūrą buvo iškelti klausimai dėl komercinių kino skaitmenizacijos modelių „išstūmimo“, 50 dalyje parodyta, kad Italijoje buvo sukurti du skirtingi komerciniai skaitmenizacijos modeliai. Jie gali būti derinami su siūlomu mokesčių kreditu skaitmeniniam kinui. Italijos valdžios institucijos įtraukė konkrečias nuostatas į pakeistas įgyvendinimo taisykles, siekdamos užtikrinti, kad derinant privatų ir viešąjį kino skaitmenizacijos finansavimą būtų išvengta permokėjimo arba pagalbos nukreipimo (pavyzdžiui, platintojams arba VPF integruotojams). Tokiu būdu Italijos valdžios institucijos, siekdamos paskatinti visišką skaitmenizaciją, skatina optimalią prieinamų rinkos modelių ir valstybės pagalbos sinergiją.
(75)
Mokesčių kreditą taip pat galima derinti su kitomis pagalbos priemonėmis. Siekdamos užtikrinti pagalbos proporcingumą Italijos valdžios institucijos nustatė 90 % didžiausią sukauptos pagalbos intensyvumą mažiems kino teatrams (turintiems vieną arba du ekranus) ir 75 % - kitų tipų kino teatrams.
(76)
Apskritai kartu su paraiška reikia pateikti patvirtintą dokumentą, kuriame patikslinamos realios išlaidos kiekvienam ekranui, ir kiekvienu konkrečiu atveju Kultūros ir turizmo ministerija atlieka patikrinimus. Be to, įgyvendinimo taisyklėse nustatoma, kad neįvykdžius reikalavimų mokesčių kreditas (kartu su palūkanomis ir delspinigiais) gali būti išieškotas.
c) Priemonės tinkamumas
(77)
Italijos valdžios institucijų pateikti paaiškinimai ir galimybės perkelti mokesčių kreditus įvedimas užtikrina, kad priemonė turės poveikį numatomiems pagalbos schemos gavėjams. Galimybę pasinaudoti schema turėtų turėti net ir mažiausiai pelningi kino teatrai.
(78)
Priemonė nebesiūloma kaip bandomoji priemonė, ją siūloma taikyti iki 2022 m. pabaigos.
(79)
Italijos valdžios institucijų pateikti duomenys (57 ir 58 dalys) rodo, kad priemonė prieinama visų tipų kino teatrams, visų pirma mažesniems kino teatrams. Nors kiti veiksniai taip pat galėjo atlikti tam tikrą vaidmenį, reikėtų pažymėti, kad 2012 m. ir 2013 m. pastebimai padaugėjo 1-4 ekranus turinčių kino teatrų, pasinaudojusių mokesčių kreditu (pagal de minimis taisykles), skaičius, o tai sutapo su galimybės perkelti mokesčių kreditus įvedimu 2012 m. (25 dalis).
(80)
Apskritai priemonė atrodo tinkama pasiekti tikslą išsaugoti Italijos rinkoje veikiančių kino teatrų įvairovę, pradedant vieno ekrano kino teatrais, mažais komerciniais kino teatrais ir baigiant įvairių tipų daugiaekraniais kino teatrais. Ši ekranų įvairovė yra būtina sąlyga pasiekti platų tuose ekranuose demonstruojamų kino filmų pasirinkimą.
d) Konkurencijos iškraipymas ir poveikis prekybai
(81)
Konkurencijos iškraipymas ir poveikis prekybai yra riboti. Tarpvalstybinis kino teatrų veiklos poveikis yra ribotas dėl to, kad kino filmų sektoriuje veikia tarptautiniai kino teatrų operatoriai ir pats sektorius yra tarptautinio masto. Vis dėlto atskiri kino teatrai neišvengiamai veikia tam tikras ribas turinčioje geografinėje zonoje, nes žiūrovai nekeliauja į toli esančius kino teatrus.
(82)
Priemonė susijusi su investicine pagalba ir suteikia vienkartinę lengvatą kino teatrams, vieną kartą pereinantiems prie skaitmeninių technologijų. Mokesčių kreditas užtikrina, kad visi kino teatrai galėtų įvykdyti perėjimą prie skaitmeninių technologijų, tačiau nepagrįstai neiškraipo konkurencijos jų kasdienės veiklos požiūriu.
(83)
Be to, visai Europos kino pramonei turėtų būti naudinga užbaigti perėjimą prie skaitmeninių kino technologijų visoje Europoje. Todėl sprendime pradėti procedūrą iškeltos abejonės dėl skaitmeninio kino standartų nebeaktualios. Trečiųjų šalių pastabos parodė, jog sektoriuje pirmenybė vieningai teikiama vyraujantiems skaitmeninio kino standartams.
VI. IŠVADA
(84)
Atsižvelgdama į tai, kas išdėstyta pirmiau, Komisija laikosi nuomonės, kad pagalba siekiama aiškiai apibrėžto kultūrinio tikslo. Į sprendime pradėti procedūrą pareikštas abejones dėl pagalbos reikalingumo, proporcingumo, tinkamumo ir poveikio buvo atsakyta. Konkurencijos iškraipymas ir priemonės poveikis prekybai bus tokie nedideli, kad neprieštaraus bendram interesui. Taigi, mokesčių kreditas skaitmeninės projekcijos įrangai, remiantis Sutarties dėl Europos Sąjungos veikimo 107 straipsnio 3 dalies d punktu, laikomas suderinamu su vidaus rinka.
PRIĖMĖ ŠĮ SPRENDIMĄ:
1 straipsnis
Valstybės pagalbos priemonė, kurią Italija ketina taikyti skaitmeninės projekcijos įrangai, remdamasi 2007 m. gruodžio 24 d. įstatymu Nr. 244, 2013 m. rugpjūčio 8 d. įstatymo galią turinčiu dekretu Nr. 91 (pakeistu 2013 m. spalio 7 d. įstatymu Nr. 112) ir naujosiomis mokesčių kredito, teikiamo kino teatrams skaitmeninei projekcijos įrangai ir įrenginiams diegti ir įsigyti, įgyvendinimo nuostatomis, yra suderinama su vidaus rinka pagal Sutarties dėl Europos Sąjungos veikimo 107 straipsnio 3 dalies d punktą.
Todėl minėtą pagalbos priemonę leidžiama įgyvendinti.
2 straipsnis
Šis sprendimas skirtas Italijos Respublikai.
Priimta Briuselyje 2014 m. spalio 29 d.