ROZHODNUTÍ RADY
ze dne 15. července 2013,
kterým se některé členské státy opravňují, aby v zájmu Evropské unie ratifikovaly protokol, kterým se mění Vídeňská úmluva o občanskoprávní odpovědnosti za jaderné škody ze dne 21. května 1963, nebo k němu přistoupily, jakož i učinily prohlášení ohledně uplatňování příslušných vnitřních pravidel práva Unie
(2013/434/EU)
RADA EVROPSKÉ UNIE,
s ohledem na Smlouvu o fungování Evropské unie, a zejména na čl. 81 odst. 2 ve spojení s čl. 218 odst. 6 písm. a) této smlouvy,
s ohledem na návrh Evropské komise,
s ohledem na souhlas Evropského parlamentu,
vzhledem k těmto důvodům:
(1)
Unie usiluje o vytvoření společného soudního prostoru založeného na zásadě vzájemného uznávání soudních rozhodnutí.
(2)
Protokol ze dne 12. září 1997 (dále jen „protokol z roku 1997“), kterým se mění Vídeňská úmluva o občanskoprávní odpovědnosti za jaderné škody ze dne 21. května 1963 (dále jen „Vídeňská úmluva“), byl vyjednán s cílem zlepšit odškodnění obětí škod způsobených jadernými událostmi. Je tudíž žádoucí, aby se v členských státech, které jsou smluvními stranami Vídeňské úmluvy, uplatňovala ustanovení protokolu z roku 1997.
(3)
Unie má výlučnou pravomoc, pokud jde o články XI a XII Vídeňské úmluvy v znění protokolu z roku 1997, pokud se jejich ustanovení týkají pravidel stanovených nařízením Rady (ES) č. 44/2001 ze dne 22. prosince 2000 o příslušnosti a uznávání a výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech (1). Nařízení Rady (ES) č. 44/2001 bude ke dni 10. ledna 2015 nahrazeno nařízením Evropského parlamentu a Rady (EU) č. 1215/2012 ze dne 12. prosince 2012 o příslušnosti a uznávání a výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech (2). Členské státy si ponechávají pravomoc v záležitostech, na něž se vztahuje protokol z roku 1997 a jež se netýkají práva Unie. Vzhledem k obsahu a záměru protokolu z roku 1997 nelze přijetí ustanovení protokolu spadajících do pravomoci Unie oddělit od ustanovení, která spadají do pravomoci členských států.
(4)
Vídeňská úmluva ani protokol z roku 1997 neumožňují účast regionálním organizacím pro hospodářskou integraci. Unie se proto nemůže stát smluvní stranou protokolu z roku 1997.
(5)
Členské státy, které jsou smluvními stranami Vídeňské úmluvy, a před přistoupením k Evropské unii protokol z roku 1997 neratifikovaly, by proto měly být oprávněny protokol z roku 1997 v zájmu Unie ratifikovat nebo k němu přistoupit.
(6)
Dvanáct členských států Unie, konkrétně Belgie, Německo, Řecko, Španělsko, Francie, Itálie, Nizozemsko, Portugalsko, Slovinsko, Finsko, Švédsko a Spojené království jsou smluvními stranami Pařížské úmluvy o odpovědnosti vůči třetím stranám v oblasti jaderné energie ze dne 29. července 1960, pozměněné dodatkovým protokolem ze dne 28. ledna 1964 a protokolem ze dne 16. listopadu 1982 (dále jen „Pařížská úmluva“). Pařížská úmluva stanoví režim pro odškodnění obětí škod způsobených jadernými událostmi, který vychází z podobných zásad jako Vídeňská úmluva. Protokol ze dne 12. února 2004 (dále jen „protokol z roku 2004“), kterým se mění Pařížská úmluva, zlepšuje odškodnění obětí škod způsobených jadernými událostmi. Členské státy, které jsou smluvními stranami Pařížské úmluvy, byly oprávněny rozhodnutími Rady 2004/294/ES (3) a 2007/727/ES (4), aby protokol z roku 2004 v zájmu tehdejšího Společenství ratifikovaly nebo k němu přistoupily. Je proto objektivně opodstatněné, aby toto rozhodnutí nebylo určeno těm členským státům, které jsou smluvními stranami Pařížské úmluvy a nikoli Vídeňské úmluvy.
(7)
Pět členských států Unie, konkrétně Irsko, Kypr, Lucembursko, Malta a Rakousko, kromě toho není smluvními stranami ani Vídeňské úmluvy, ani Pařížské úmluvy. Vzhledem k tomu, že protokol z roku 1997 mění Vídeňskou úmluvu a že nařízení (ES) č. 44/2001 opravňuje členské státy vázané uvedenou úmluvou, aby pokračovaly v uplatňování pravidel stanovených v úmluvě, která se týkají příslušnosti a uznávání a výkonu soudních rozhodnutí, je objektivně opodstatněné, aby bylo toto rozhodnutí určeno pouze těm členským státům, které jsou smluvními stranami Vídeňské úmluvy. Irsko, Kypr, Lucembursko, Malta a Rakousko by se tedy měly i nadále řídit pravidly obsaženými v nařízení (ES) č. 44/2001 a používat je pro oblast upravenou Vídeňskou úmluvou a protokolem z roku 1997, kterým se uvedená úmluva mění.
(8)
V důsledku toho se použití ustanovení protokolu z roku 1997, pokud jde o Unii, omezí pouze na ty členské státy, které jsou smluvními stranami Vídeňské úmluvy v okamžiku přijetí tohoto rozhodnutí.
(9)
Pravidla týkající se uznávání a výkonu soudních rozhodnutí, která jsou stanovena v článku XII Vídeňské úmluvy ve znění článku 14 protokolu z roku 1997, by neměla mít přednost před pravidly upravujícími řízení o uznávání a výkonu soudních rozhodnutí stanovenými v nařízení (ES) č. 44/2001. Členské státy, jež jsou tímto rozhodnutím oprávněny ratifikovat protokol z roku 1997 nebo k němu přistoupit, by tudíž měly učinit prohlášení stanovené v tomto rozhodnutí, aby bylo zajištěno uplatňování příslušných pravidel Unie.
(10)
Spojené království a Irsko, na něž se vztahuje Protokol č. 21 o postavení Spojeného království a Irska s ohledem na prostor svobody, bezpečnosti a práva připojený ke Smlouvě o Evropské unii a ke Smlouvě o fungování Evropské unie, se účastní přijímání a používání tohoto rozhodnutí.
(11)
V souladu s články 1 a 2 Protokolu č. 22 o postavení Dánska, připojeného ke Smlouvě o Evropské unii a ke Smlouvě o fungování Evropské unie, se Dánsko neúčastní přijímání tohoto rozhodnutí, a toto rozhodnutí pro ně není závazné ani použitelné,
PŘIJALA TOTO ROZHODNUTÍ:
Článek 1
Rada opravňuje Bulharsko, Českou republiku, Estonsko, Litvu, Maďarsko, Polsko a Slovensko, aby v zájmu Unie ratifikovaly protokol ze dne 12. září 1997, kterým se mění Vídeňská úmluva o občanskoprávní odpovědnosti za jaderné škody ze dne 21. května 1963, nebo k němu přistoupily.
Znění protokolu z roku 1997 se připojuje k tomuto rozhodnutí.
Článek 2
Rada opravňuje Bulharsko, Českou republiku, Estonsko, Litvu, Maďarsko, Polsko a Slovensko, aby učinily následující prohlášení:
„Soudní rozhodnutí v záležitostech, na něž se vztahuje Protokol ze dne 12. září 1997, kterým se mění Vídeňská úmluva o občanskoprávní odpovědnosti za jaderné škody ze dne 21. května 1963, vydaná soudem některého členského státu Evropské unie, jenž je smluvní stranou tohoto protokolu, jsou uznávána a vykonatelná v [název členského státu činícího prohlášení] v souladu s příslušnými pravidly Evropské unie v této oblasti.“
Článek 3
Toto rozhodnutí vstupuje v platnost prvním dnem po vyhlášení v Úředním věstníku Evropské unie.
Článek 4
Toto rozhodnutí je určeno Bulharské republice, České republice, Estonské republice, Litevské republice, Maďarsku, Polské republice a Slovenské republice v souladu se Smlouvami.
V Bruselu dne 15. července 2013.
TARYBOS SPRENDIMAS
2013 m. liepos 15 d.
kuriuo tam tikros valstybės narės įgaliojamos dėl Europos Sąjungos interesų ratifikuoti Protokolą, kuriuo iš dalies keičiama 1963 m. gegužės 21 d. Vienos konvencija dėl civilinės atsakomybės už branduolinę žalą, arba prie jo prisijungti ir padaryti pareiškimą dėl atitinkamų Sąjungos teisės vidaus taisyklių taikymo
(2013/434/ES)
EUROPOS SĄJUNGOS TARYBA,
atsižvelgdama į Sutartį dėl Europos Sąjungos veikimo, ypač į jos 81 straipsnio 2 dalį kartu su 218 straipsnio 6 dalies a punktu,
atsižvelgdama į Europos Komisijos pasiūlymą,
atsižvelgdama į Europos Parlamento pritarimą,
kadangi:
(1)
Sąjunga stengiasi sukurti bendrą teisminę erdvę, grindžiamą teismo sprendimų abipusio pripažinimo principu;
(2)
dėl 1997 m. rugsėjo 12 d. Protokolo (toliau - 1997 m. Protokolas), kuriuo iš dalies keičiama 1963 m. gegužės 21 d. Vienos konvencija dėl civilinės atsakomybės už branduolinę žalą (toliau - Vienos konvencija), buvo susitarta siekiant gerinti žalos atlyginimo branduolinių incidentų aukoms priemones. Todėl tikslinga, kad 1997 m. Protokolo nuostatos būtų taikomos valstybėse narėse, kurios yra Vienos konvencijos Susitariančiosios Šalys;
(3)
Sąjunga turi išimtinę kompetenciją Vienos konvencijos, iš dalies pakeistos 1997 m. Protokolu, XI ir XII straipsnių srityse tiek, kiek tos nuostatos daro poveikį taisyklėms, išdėstytoms 2000 m. gruodžio 22 d. Tarybos reglamente (EB) Nr. 44/2001 dėl jurisdikcijos ir teismo sprendimų civilinėse ir komercinėse bylose pripažinimo ir vykdymo (1). Reglamentas (EB) Nr. 44/2001 nuo 2015 m. sausio 10 d. bus pakeistas 2012 m. gruodžio 12 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamentu (ES) Nr. 1215/2012 dėl jurisdikcijos ir teismo sprendimų civilinėse ir komercinėse bylose pripažinimo ir vykdymo (2). Valstybės narės išlieka kompetentingos spręsti klausimus, kuriems taikomas 1997 m. Protokolas ir kurie neturi poveikio Sąjungos teisei. Atsižvelgiant į 1997 m. Protokolo dalyką ir tikslą, Sąjungos kompetencijai priklausančios Protokolo nuostatos negali būti priimamos atskirai nuo valstybių narių kompetencijai priklausančių nuostatų;
(4)
Vienos konvencijoje ir 1997 m. Protokole negali dalyvauti regioninės ekonominės integracijos organizacijos. Todėl Sąjunga negali tapti 1997 m. Protokolo Susitariančiąja Šalimi;
(5)
todėl valstybės narės, kurios yra Vienos konvencijos Susitariančiosios Šalys ir kurios iki jų įstojimo į Sąjungą neratifikavo 1997 m. Protokolo, turėtų būti įgaliotos dėl Sąjungos interesų ratifikuoti 1997 m. Protokolą arba prie jo prisijungti;
(6)
dvylika Sąjungos valstybių narių, t. y. Belgija, Vokietija, Graikija, Ispanija, Prancūzija, Italija, Nyderlandai, Portugalija, Slovėnija, Suomija, Švedija ir Jungtinė Karalystė, yra 1960 m. liepos 29 d. Paryžiaus konvencijos dėl atsakomybės prieš trečią šalį atominės energijos srityje su pakeitimais, padarytais 1964 m. sausio 28 d. papildomu protokolu ir 1982 m. lapkričio 16 d. protokolu, (toliau - Paryžiaus konvencija) Susitariančiosios Šalys. Paryžiaus konvencijoje nustatyta žalos atlyginimo branduolinių incidentų aukoms tvarka, kuri grindžiama principais, panašiais į Vienos konvencijoje nustatytus principus. Paryžiaus konvenciją iš dalies keičiančiu 2004 m. vasario 12 d. Protokolu (toliau - 2004 m. Protokolas) gerinamos branduolinių incidentų padarytos žalos atlyginimo priemonės. Tarybos sprendimais 2004/294/EB (3) ir 2007/727/EB (4) valstybės narės, kurios yra Paryžiaus konvencijos Susitariančiosios Šalys, buvo įgaliotos tuometinės Bendrijos interesais ratifikuoti 2004 m. Protokolą arba prie jo prisijungti. Todėl objektyviu požiūriu pateisinama, kad šis sprendimas neturėtų būti skirtas toms valstybėms narėms, kurios yra Paryžiaus konvencijos Susitariančiosios Šalys, o ne Vienos konvencijos Susitariančiosios Šalys;
(7)
be to, penkios Sąjungos valstybės narės, t. y. Airija, Kipras, Liuksemburgas, Malta ir Austrija, nėra nei Vienos konvencijos, nei Paryžiaus konvencijos Susitariančiosios Šalys. Atsižvelgiant į tai, kad 1997 m. Protokolu iš dalies keičiama Vienos konvencija ir kad Reglamentu (EB) Nr. 44/2001 valstybės narės, kurioms ta Konvencija yra privaloma, įgaliojamos toliau taikyti joje numatytas jurisdikcijos taisykles bei taisykles dėl pripažinimo ir vykdymo, objektyviu požiūriu pateisinama, kad šis sprendimas turėtų būti skirtas tik toms valstybėms narėms, kurios yra Vienos konvencijos Susitariančiosios Šalys. Todėl Airija, Kipras, Liuksemburgas, Malta ir Austrija turėtų toliau remtis Reglamente (EB) Nr. 44/2001 nustatytomis taisyklėmis ir jas taikyti srityje, kuriai taikoma Vienos konvencija ir 1997 m. Protokolas, kuriuo iš dalies keičiama ta Konvencija;
(8)
taigi, kiek tai susiję su Sąjunga, 1997 m. Protokolo nuostatas taikys tik tos valstybės narės, kurios šio sprendimo priėmimo metu yra Vienos konvencijos Susitariančiosios Šalys;
(9)
Vienos konvencijos XII straipsnyje, iš dalies pakeistame 1997 m. Protokolo 14 straipsniu, nustatytos taisyklės dėl teismo sprendimų pripažinimo ir vykdymo neturėtų būti viršesnės už Reglamentu (EB) Nr. 44/2001 nustatytas taisykles, reglamentuojančias teismo sprendimų pripažinimo ir vykdymo procedūrą. Todėl valstybės narės, kurios šiuo Sprendimu įgaliojamos ratifikuoti 1997 m. Protokolą arba prie jo prisijungti, turėtų padaryti šiame sprendime numatytą pareiškimą, kuriuo užtikrintų atitinkamų Sąjungos taisyklių taikymą;
(10)
Jungtinė Karalystė ir Airija, kurioms taikomas prie Europos Sąjungos sutarties ir Sutarties dėl Europos Sąjungos veikimo pridėtas Protokolas Nr. 21 dėl Jungtinės Karalystės ir Airijos pozicijos dėl laisvės, saugumo ir teisingumo erdvės, dalyvauja priimant šį sprendimą ir jį taikant;
(11)
pagal prie Europos Sąjungos sutarties ir Sutarties dėl Europos Sąjungos veikimo pridėto Protokolo Nr. 22 dėl Danijos pozicijos 1 ir 2 straipsnius Danija nedalyvauja priimant šį Sprendimą ir jis jai nėra privalomas ar taikomas,
PRIĖMĖ ŠĮ SPRENDIMĄ:
1 straipsnis
Taryba įgalioja Bulgariją, Čekiją, Estiją, Lietuvą, Vengriją, Lenkiją ir Slovakiją dėl Sąjungos interesų ratifikuoti 1997 m. rugsėjo 12 d. Protokolą, kuriuo iš dalies keičiama 1963 m. gegužės 21 d. Vienos konvencija dėl civilinės atsakomybės už branduolinę žalą, arba prie jo prisijungti.
1997 m. Protokolo tekstas pridedamas prie šio sprendimo.
2 straipsnis
Taryba įgalioja Bulgariją, Čekiją, Estiją, Lietuvą, Vengriją, Lenkiją ir Slovakiją padaryti šį pareiškimą:
„Teismo sprendimai 1997 m. rugsėjo 12 d. Protokolu, kuriuo iš dalies keičiama 1963 m. gegužės 21 d. Vienos konvencija dėl civilinės atsakomybės už branduolinę žalą, reglamentuojamais klausimais, priimti Europos Sąjungos valstybės narės, kuri yra to Protokolo Susitariančioji Šalis, teismo, pripažįstami ir vykdomi [pareiškimą pateikiančios valstybės narės pavadinimas] vadovaujantis atitinkamomis Europos Sąjungos taisyklėmis šiuo klausimu.“
3 straipsnis
Šis sprendimas įsigalioja kitą dieną po jo paskelbimo Europos Sąjungos oficialiajame leidinyje.
4 straipsnis
Šis sprendimas pagal Sutartis skirtas Bulgarijos Respublikai, Čekijos Respublikai, Estijos Respublikai, Lietuvos Respublikai, Vengrijai, Lenkijos Respublikai ir Slovakijos Respublikai.
Priimta Briuselyje 2013 m. liepos 15 d.