ROZHODNUTÍ KOMISE
ze dne 2. října 2013
o vyrovnání společnosti Simet SpA za služby veřejné dopravy poskytované mezi lety 1987 a 2003 (státní podpora SA.33037 (2012/C) - Itálie)
(oznámeno pod číslem C(2013) 6251)
(Pouze italské znění je závazné)
(Text s významem pro EHP)
(2014/201/EU)
EVROPSKÁ KOMISE,
s ohledem na Smlouvu o fungování Evropské unie, a zejména na čl. 108 odst. 2 první pododstavec této smlouvy,
s ohledem na Dohodu o Evropském hospodářském prostoru, a zejména na čl. 62 odst. 1 písm. a) této dohody,
poté, co vyzvala zúčastněné strany k podání připomínek v souladu s uvedenými články (1), a s ohledem na zaslané připomínky,
vzhledem k těmto důvodům:
1. POSTUP
(1)
Elektronickým oznámením ze dne 18. května 2011 oznámily italské orgány v souladu s čl. 108 odst. 3 Smlouvy, že přistoupí k vyrovnání společnosti Simet SpA (dále jen „společnost Simet“) za poskytování služeb meziregionální osobní autobusové dopravy v letech 1987 až 2003 v rámci závazku veřejné služby na základě rozsudku „Státní rady“ (Consiglio di Stato), což je nejvyšší italský správně-soudní orgán (dále jen „oznámené opatření“). Toto oznámení bylo zaevidováno pod číslem jednacím SA.33037.
(2)
Italské orgány předložily ohledně oznámeného opatření další informace ve dnech 12. července 2011, 5. října 2011, 20. února 2012, 2. a 28. března 2012 a 17. dubna 2012.
(3)
Dopisem ze dne 31. května 2012 Komise italským orgánům oznámila své rozhodnutí o zahájení řízení podle čl. 108 odst. 2 Smlouvy (dále jen „rozhodnutí o zahájení řízení“).
V přijatých lhůtách byly obdrženy tyto připomínky:
-
italské orgány předložily své připomínky k rozhodnutí o zahájení řízení dopisy ze dne 1. června 2012, 24. září 2012 a 11. října 2012,
-
jedinou třetí stranou, která v reakci na rozhodnutí o zahájení řízení předložila připomínky, byla společnost Simet, možný příjemce oznámeného opatření. Její připomínky byly doručeny ve dnech 4. srpna 2012, 31. října 2012 a 13. prosince 2012,
-
italské orgány se vyjádřily k připomínkám třetí strany dopisy ze dnů 28. listopadu 2012, 4. prosince 2012, 19. prosince 2012 a 10. ledna 2013.
2. POPIS OPATŘENÍ
2.1 SPOLEČNOST A POSKYTNUTÉ SLUŽBY
(4)
Společnost Simet je soukromá společnost, která provozuje pravidelnou osobní autobusovou dopravu na základě koncesí na službu, které jí italský stát udělil podle zákona č. 1822/39 (2). Konkrétně společnost Simet provozuje meziregionální linkovou dopravu propojující Kalábrii s ostatními italskými regiony. Vedle těchto služeb, které tvoří zhruba dvě třetiny jejích příjmů, poskytuje společnost Simet rovněž jiné služby včetně služeb nabízejících mezinárodní přepravu, turistické služby a pronájem autobusů s řidičem (3), jež představují zbývající třetinu celkových příjmů společnosti.
(5)
V říjnu 1999 společnost Simet poprvé podala žádost Ministerstvu infrastruktury a dopravy (dále jen „ministerstvo“) o vyrovnání za závazky veřejné služby spočívající v poskytování meziregionální autobusové přepravy, a to v letech počínajících rokem 1987 (4). Ministerstvo tuto žádost i žádosti následující zamítlo s tím, že společnost Simet nepověřilo provozováním veřejných služeb.
(6)
Podle italských orgánů tak společnost Simet, stejně jako jiní provozovatelé meziregionální linkové dopravy, fungovala na základě dočasných licencí (koncesí), jež se na žádost provozovatele každoročně obnovují. Na základě těchto koncesí měli provozovatelé výhradní právo poskytovat předmětné služby. Podle pravidel pro koncesi s roční platností nezískal provozovatel poskytnutím služby nárok na podporu nebo na jakoukoli náhradu a mělo se za to, že podnik provozuje službu s vědomím všech rizik a nebezpečí. Poplatky, které společnost sama navrhla, odpovídají poplatkům uvedeným v pravidlech pro koncesi s roční platností, jež byla schválena ministerstvem.
(7)
V průběhu let předložila společnost celou řadu žádostí o změnu podmínek pro poskytování služeb, kterým bylo obvykle vyhověno postupem stanoveným v dekretu prezidenta Italské republiky č. 369/94 (5). Články 4 a 5 dekretu prezidenta Italské republiky č. 369/94 stanoví podrobný postup pro posuzování a komparativní rozbor žádostí o zavedení jakékoli nové služby na základě koncese.
2.2 ROZHODNUTÍ STÁTNÍ RADY, JEŽ BYLA PŘIJATA PŘED ROZHODNUTÍM O ZAHÁJENÍ
(8)
V reakci na zamítnutí ministerstva poskytnout vyrovnání za závazky veřejné služby za období od roku 1987 podala společnost Simet odvolání k správnímu soudu a žádala v něm vyrovnání za plnění závazků veřejné služby.
(9)
Po řízeních v několika stupních měla Státní rada prostřednictvím rozsudku č. 1405/2010 ze dne 9. března 2010 (rozhodnutí č. 1405/2010) (dále jen „rozsudek č. 1405/2010“) za to, že společnost Simet má nárok na vyrovnání za službu linkové autobusové dopravy (převážně meziregionální) poskytovanou na základě koncesí vydávaných italským státem. V rozsudku bylo kromě jiného stanoveno, že přesná výše náhrady má být určena na základě spolehlivých údajů z účetních záznamů společnosti.
(10)
Jak je podrobněji vysvětleno v rozhodnutí o zahájení řízení, rozsudek č. 1405/2010 však přesně nedefinoval, na základě jakého právního aktu byl uložen závazek veřejné služby, ani v jaké formě. Ve výnosu č. 2072/2011, jenž byl vydán dne 18. ledna 2011 v reakci na nerespektování rozsudku č. 1405/2010 správními orgány, je Státní rada ve věci jednoznačnější a prohlašuje, že „ministerstvo vícekrát odmítlo, aby společnost změnila trasy, jízdní řády a místa zastávek a nařídilo, aby tarify nepřevyšovaly tarify, jež si účtují italské železnice, což jsou faktory, které společnost považuje pro provozování veřejné služby za příznačné“.
(11)
Ačkoli rozsudek č. 1405/2010 uvádí nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 1370/2007 (6), jež upravuje vyrovnání za veřejné služby, když „v případě vyrovnání stanoví kritéria, jež nejsou nepodobná kritériím stanoveným předchozími právními předpisy Společenství“, nařídila Státní rada příslušným orgánům, aby ve smyslu článků 6, 10 a 11 nařízení Rady (EHS) č. 1191/69 (7) uhradily společnosti Simet vyrovnání.
(12)
Italské orgány se rozhodly počkat s vykonáním rozsudků Státní rady (rozsudek č. 1405/2010 a výnos č. 2072/2010) a s uhrazením vyrovnání společnosti Simet na hodnocení Komise týkající se oznámených opatření.
2.3 VÝŠE MOŽNÉHO VYROVNÁNÍ ZA ZÁVAZKY VEŘEJNÉ SLUŽBY, JEŽ BYLA PŮVODNĚ OZNÁMENA
(13)
Pokud jde o výši vyrovnání, jež má být společnosti Simet uhrazeno za poskytnuté služby, předložily italské orgány Komisi zprávu, kterou si společnost Simet objednala u externího poradce (dále jen „úvodní zpráva“), aniž by se ztotožňovaly s odhady, jež jsou v ní uvedeny. V úvodní zprávě se dlužné vyrovnání odhaduje na zhruba 59,4 milionu EUR (8).
(14)
Následně však byly žádosti o vyrovnání znovu posuzovány, neboť po přijetí rozhodnutí o zahájení řízení Státní rada požádala o nezávislé posouzení vhodné úrovně vyrovnání. Výsledek uvedeného posouzení je probrán v oddílech 2.6 a 2.7.
2.4 DOBA TRVÁNÍ
(15)
Ačkoli společnost Simet požadovala vyrovnání za služby poskytnuté do konce roku 2013 (9), mají italské orgány za to, že příslušné období pro toto oznámení se vztahuje pouze na roky 1987 - 2003, neboť rozsudek č. 1405/2010 se týká výhradně odvolání vztahujícího se na uvedený časový úsek. V bodě 3.1 uvedeného rozsudku se jednoznačně odkazuje na vyrovnání za roky 1987 až 2003.
2.5 VÝVOJ SOUDNÍHO ŘÍZENÍ NA VNITROSTÁTNÍ ÚROVNI PO PŘIJETÍ ROZHODNUTÍ O ZAHÁJENÍ ŘÍZENÍ
(16)
Poté, co italské orgány odmítly vykonat rozsudek č. 1405/2010 a výnos č. 2072/2011, přijala Státní rada nový výnos, tj. výnos č. 270/2012, jehož prostřednictvím jmenovala nezávislou poradní komisi, aby rozhodla o způsobu provedení rozsudku č. 1405/2010.
(17)
Komise tvořená předsedou a dvěma členy byla pověřena výpočtem výše vyrovnání, již je třeba na základě rozsudku č. 1405/2010 vyplatit společnosti Simet. Sporné strany zároveň jmenovaly vlastní odborníky, kteří se vyjádřili k předběžným závěrům poradní komise. V průběhu několika měsíců došlo vzhledem k uvedené situaci k výměně zpráv a protiargumentů.
(18)
Poradní komise ukončila svou práci v srpnu 2012. Komise nedospěla k jednomyslnému závěru, ale předložila Státní radě dvě odlišné zprávy:
-
dne 29. srpna 2012 byla předložena zpráva s menšinovým stanoviskem podepsaná předsedou poradní komise jmenovaným Státní radou; ve zprávě se dospělo k závěru, že dostupné údaje nepostačují ke stanovení vyrovnání, jež má být společnosti Simet přiznáno, a že tedy žádné vyrovnání nelze poskytnout,
-
dne 20. srpna 2012 byla předložena zpráva s většinovým stanoviskem podepsaná dvěma ze tří poradců jmenovaných Státní radou, v níž poradci dospěli k závěru, že vyrovnání, jež má být společnosti Simet přiznáno, dosahuje výše 22 049 796 EUR.
(19)
Jelikož řízení týkající se státních podpor u Evropské komise právě probíhá, nepřijala ještě Státní rada konečné rozhodnutí o výši vyrovnání, jež je třeba společnosti Simet uhradit.
2.6 ZPRÁVA S MENŠINOVÝM STANOVISKEM
(20)
Ve zprávě s menšinovým stanoviskem jsou zdůrazněny tyto body:
-
nedostatek jednoznačných údajů pro výpočet vyrovnání (vyžadovaných výnosem č. 2072/2011 a rozsudkem č. 1405/2010),
-
chybějící systém oddělených účtů stanovený nařízením (EHS) č. 1191/69, jenž je nezbytnou podmínkou pro poskytnutí vyrovnání (aby se předešlo nadměrnému vyrovnání),
-
nemožnost nahradit systém oddělených účtů jinými účetními systémy, jež ještě neprokázaly, že umožňují přesně určit všechny položky nákladů a výnosů,
-
pokud jde o roky, za něž jsou dostupné údaje analytického účetnictví (pouze dva, a to 2002 a 2003): doklady, jež jsou přílohou účetních závěrek (poznámky o účetních závěrkách a zpráva o transakcích), na uvedené údaje nijak neodkazují. To by naznačovalo, že orgány správy a řízení společnosti nevyužívaly analytické účetnictví jako nástroj kontroly činností podniku,
-
chybějící předem stanovené parametry pro výpočet vyrovnání,
-
společnost neidentifikovala přesné, konkrétní a zřejmé závazky veřejné služby (ve vztahu k druhům stanoveným právními předpisy Unie) pro jednotlivé trasy,
-
nebylo identifikováno „hospodářské znevýhodnění“ vyplývající z uvedených závazků,
-
nebyl podán důkaz o škodě, již utrpěla společnost Simet, která měla takový důkaz poskytnout v řízeních, jež vedla k vynesení rozsudku č. 1405/2010.
(21)
V důsledku uvedených opomenutí dospívá zpráva s menšinovým stanoviskem k závěru, že neexistují spolehlivé údaje, aby bylo možné vypočítat vyrovnání stanovené rozsudkem č. 1405/2010, a není tedy možné určit její výši.
2.7 ZPRÁVA S VĚTŠINOVÝM STANOVISKEM
(22)
Ve zprávě s většinovým stanoviskem se využívá níže uvedených metod pro výpočet vyrovnání, jež společnosti Simet náleží:
2.7.1 Vyrovnávací opatření založené na rozdílu mezi provozními náklady a příjmy
2.7.1.1 Metoda odhadu příjmů
(23)
Za léta 1987 až 1992 a 2002 až 2003 odborníci přímo z finančních účtů vyčlenili příjmy vyplývající z linkové přepravy. Za období let 1993 až 2001 odborníci využili dokumentaci společnosti Simet o příjmech od chvíle, kdy finanční účty za předmětné období neposkytují podrobné údaje o příjmech vyplývajících z uvedené služby (10). Na základě těchto výpočtů byly celkové příjmy za období let 1987-2003 stanoveny na 57 213 440 EUR.
2.7.1.2 Metoda odhadu nákladů na provozování autobusové dopravy
(24)
Jelikož v období let 1987-1992 nebylo k dispozici analytické účetnictví, rozdělili odborníci náklady na provozování meziregionální linkové dopravy na základě procentního podílu příjmů generovaných těmito službami během uvedeného období. Odborníci zjistili celkovou výši nákladů z každé roční uzávěrky. Aby tedy určili provozní náklady, odečetli z celkových nákladů všechny ostatní neprovozní náklady, tj. úroky, finanční zatížení, ztráty na postoupení aktiv, různé ztráty a náklady, přímé daně a konečné zůstatky. Provozní náklady na provozování meziregionální linkové dopravy byly určeny na základě procentního podílu příjmů generovaných touto službou.
(25)
Za období let 1993-2001 změnila společnost Simet způsob předkládání údajů v ročních uzávěrkách (11). Poradci proto za uvedená léta odečetli z ročních uzávěrek společnosti celkovou hodnotu provozních nákladů jako algebraický součet těchto položek týkajících se výrobních nákladů: pomocný a spotřební materiál, externí služby, užívání majetku třetích osob, personální náklady, odpisy a znehodnocení, změny zásob surovin, pomůcky a spotřební zboží a různé provozní náklady. Provozní náklady na provozování linkové dopravy byly tedy určeny na základě procentního podílu příjmů generovaných touto službou (jako v případě období 1987-1992). Za roky 2000 a 2001, ačkoli se používalo analytické účetnictví, nebyly příslušné doklady úplné, pročež bylo rozhodnuto, že se pro určení nákladů na provozování linkové dopravy použije stejná metoda jako v předchozích letech.
(26)
Za roky 2002 a 2003 byly k dispozici údaje z analytického účetnictví. Poradci tedy dále rozdělili náklady do těchto kategorií: i) náklady týkající se počtu najetých kilometrů; ii) náklady přímo vyplývající z provozování linkové dopravy; iii) náklady připsatelné na základě obratu.
-
První kategorie nákladů zahrnuje náklady týkající se pohonných hmot, motorového oleje, pneumatik, náhradních dílů, mytí vozidel, dálničních poplatků, povinné údržby vozidel, nájmu vozidel a odpisů aktiv. Každá z těchto nákladových položek byla vydělena celkovým počtem ujetých kilometrů a náklad na kilometr byl tedy vynásoben počtem kilometrů ujetých pouze v rámci provozování linkové dopravy.
-
Druhá kategorie nákladů zahrnuje takové nákladové položky, které lze na základě analytického účetnictví přímo připsat provozování meziregionální linkové dopravy. Tyto položky zahrnují: kmenové zaměstnance, odstraňování odpadů, různé náklady, výdaje za parkování, nájem vozidel pro linkovou dopravu od třetích osob, nákupy služeb na palubě, náhradu výdajů posádky.
-
Třetí kategorii nákladů tvoří přímé náklady a jsou do ní zahrnuty nepřímé náklady práce, fixní náklady, pojištění autobusů, majetková daň z vozidel, pronájem prostor. Uvedené náklady byly rozděleny na základě procentního podílu příjmů z provozování linkové dopravy.
(27)
Po sečtení číselných údajů, jež byly takto vypočítány za každé z výše uvedených období, byly celkové náklady týkající se provozování linkové dopravy za roky 1987-2003 stanoveny na 59 510 413 EUR.
(28)
Po odečtení uvedených nákladů z příjmů za provozování linkové dopravy vypočítává zpráva s většinovým stanoviskem za roky 1987-2003 provozní ztrátu ve výši 2 296 973 EUR.
2.7.2 Vyrovnávací opatření týkající se nutnosti zaručit odškodnění za vložený kapitál:
(29)
Za každý příslušný rozpočtový rok určili poradci vložený kapitál jako součet těchto faktorů:
-
vlastní kapitál (E), jehož hodnota se získala z ročních uzávěrek, kapitál akcionářů společnosti,
-
cizí kapitál (D). Poradci považovali za cizí kapitál pouze finanční dluh, tj. dluhy vůči bankám a jiným financujícím subjektům.
(30)
Vzorec „vážený průměr nákladů na kapitál“ (WACC) se využívá jako základ pro určení míry odškodnění za vložený kapitál:
kde:
Re
=
očekávaná výtěžnost z vlastního kapitálu;
Rd
=
náklady zadlužení; E = vlastní kapitál podniku;
D
=
zadlužení podniku; ;
E/V
=
procentní podíl finančních prostředků sestávající z vlastního kapitálu;
D/V
=
procentní podíl finančních prostředků sestávající ze zadlužení;
Tc
=
sazba korporační daně.
(31)
Očekávaná výtěžnost z vlastního kapitálu se vypočítala za použití modelu pro oceňování finančních aktiv, tj. modelu, jenž popisuje poměr mezi rizikem a předpokládanou výtěžností:
Where:
rf
=
Risk free rate
βa
=
Bata of the security
=
Expected market return
(32)
Úroková sazba na desetileté státní dluhopisy získaná z italských statistik se použila jako referenční hodnota pro bezrizikovou míru (rf).
(33)
Poradci dospěli k závěru, že v případě let, za něž mělo být vyrovnání vyhodnoceno, investoři, kteří investovali do akcií místo do cenných papírů, jež jsou na italském trhu bezrizikové (12), žádali rizikovou přirážku (rm-rf) v průměru odpovídající 5,8 %.
(34)
Koeficient Beta (13) akcií v kapitálu společnosti Simet byl vypočítán na základě hodnoty Beta unlevered (14) - 0,39 za provozování autobusové dopravy a odvětví dopravy (15). Následně byla uvedená hodnota Beta upravena podle finanční struktury, již společnost sdělila za každý rok:
(35)
Od roku 1987 do roku 1994 korporátní daň pro italské společnosti odpovídala 36 %, od roku 1995 do roku 2000 byla 37 % a od roku 2001 do roku 2002 činila 36 %.
(36)
Podle poradců odškodnění za vložený kapitál představuje výši vyrovnání, jež má společnost Simet po zdanění obdržet. Jelikož je vyrovnání zdanitelné, musí být upraveno takto:
(37)
Poradci na základě těchto vzorců vypočítali, že odškodnění pro společnost Simet za vložený kapitál činí 5 948 150 EUR.
(38)
Celková výše vyrovnání, již poradci vypočítali před započtením úroku z prodlení, tedy činí 8 245 124 EUR (vyrovnání vztahující se na provozní ztráty a odškodnění za vložený kapitál).
2.7.3 Výpočet úroku z prodlení
(39)
Jelikož výše vypočítané částky představující vyrovnání nebyly vyplaceny v letech, za něž byly dlužné, navýšili poradci uvedené částky takto:
-
původně vypočítané částky byly navýšeny na základě indexu spotřebitelských cen institutu ISTAT do července 2012,
-
následně byly takto získané částky ze zákona zúročeny.
(40)
Poradní komise tedy nakonec dospěla k celkové výši vyrovnání činící 22 049 796 EUR.
2.7.4 Další zjištění uvedená ve zprávě s většinovým stanoviskem
(41)
Podle zprávy s většinovým stanoviskem se vyrovnání poskytnuté na základě rozhodnutí Státní rady netýká přímého uplatnění nařízení (EHS) č. 1191/69, tj. přímé poskytnutí, i když se zpětnou platností, vyrovnání ve smyslu uvedeného nařízení. Má se v ní naopak za to, že Státní rada navrhla, aby se použila kritéria stanovená v uvedeném nařízení týkající se společných způsobů vyrovnání, aby se zjistily škody, jež společnost Simet v průběhu času utrpěla v důsledku protiprávního rozšíření vlastních závazků veřejné služby.
(42)
Ve zprávě s většinovým stanoviskem se kromě jiného podotýká, že v případech, kdy Komise nepovažovala za nutné použít nařízení (EHS) č. 1191/69 pro ohodnocení vyrovnání vyplývajících z veřejné služby, často taková vyrovnání schválila, přičemž analogicky použila rámec Unie pro státní podpory v podobě závazků veřejné služby. Pro Komisi bylo hlavním kritériem, aby výše vyrovnání nepřesáhla míru nezbytnou na pokrytí nákladů vynakládaných při plnění uvedených závazků. Pokud jde v tomto případě o riziko nadměrného vyrovnání, ve zprávě s většinovým stanoviskem se tvrdí, že jelikož se provedený výkon týká následného výpočtu nákladů, jež společnost v minulosti skutečně vynaložila, aby provozovala požadovanou linkovou dopravu, nejsou v jejích výpočtech nejistoty, které jsou při prognostickém hodnocení normální, pokud se vyrovnání stanovuje předem. Proto problém s nadměrným vyrovnáním nevzniká.
(43)
Zpráva s většinovým stanoviskem rovněž připomíná, že nebyl k dispozici systém oddělených účtů, a tvrdí se v ní, že oddělené účty se použijí v případě podniků, které dostávají vyrovnání za poskytování veřejné služby, aby se zamezilo zneužití těchto fondů na jiné činnosti podniku. Jelikož v tomto případě však dosud nebyly společnosti Simet převedeny žádné veřejné prostředky jako vyrovnání za poskytování veřejné služby, požadavek oddělených účtů by se neměl považovat za důvod pro odmítnutí vyplacení vyrovnání poskytnutého Státní radou.
(44)
Ve zprávě s většinovým stanoviskem se rovněž podotýká, že pro roky 2002 a 2003, kdy bylo k dispozici analytické účetnictví, byly skutečné provozní ztráty v podstatě stejné jako ty, které již byly vypočteny na základě metodologie použité pro předchozí roky, podle níž byly náklady na provozování meziregionální dopravy rozděleny na základě procentního podílu příjmů vygenerovaných těmito službami (číselné údaje se liší pouze o 2,6 %). Poradci mají proto za to, že nedostupnost analytického účetnictví za předchozí období by neměla být z hlediska poskytnutí vyrovnání prakticky nijak významná.
3. DŮVODY PRO ZAHÁJENÍ ŘÍZENÍ
(45)
Jak vyplývá z rozhodnutí o zahájení řízení, vyjádřila Komise řadu pochybností ohledně slučitelnosti oznámeného opatření s vnitřním trhem.
(46)
Komise měla především pochybnosti o možnosti hodnotit oznámené opatření jako opatření, které nepředstavuje podporu, a to zejména s ohledem na čtyři podmínky stanovené Soudním dvorem Evropské unie ve věci Altmark (16).
(47)
Komise dále vznesla otázku platného právního rámce. Protože se vyrovnání přiznané na základě rozhodnutí státní Rady týkalo závazků veřejné služby údajně uložených společnosti Simet za období od roku 1987 do roku 2003, jež však ještě nebyly zaplaceny, vyvstala otázka, zda by nařízení (EHS) č. 1191/69 nebo nařízení (ES) č. 1370/2007 byla v tomto případě použitelná.
(48)
Komise měla za to, že nařízení (EHS) č. 1191/69 by bylo použitelné v tomto případě, jestliže lze prokázat, že závazek veřejné služby byl skutečně italskými orgány uložen společnosti Simet jednostranně a navrhované vyrovnání odpovídalo všem požadavkům uvedeného nařízení. Podle čl. 17 odst. 2 nařízení (EHS) č. 1191/69 jsou vyrovnání za závazky veřejné služby uložené společnosti v souladu s pravidly uvedeného nařízení jednostranně skutečně vyňata z postupu informování Komise předem. Pokud se však prokáže, že ani jedna z obou podmínek nebyla splněna, bylo by nutné posoudit slučitelnost opatření oznámeného podle nařízení (ES) č. 1370/2007.
(49)
Za předpokladu, že toto vyrovnání přiznané Státní radou je skutečně výsledkem jednostranného uložení závazků veřejné služby, má Komise na základě jí dostupných informací pochybnosti o tom, že vyrovnání bylo v souladu s nařízením (EHS) č. 1191/69. Komise rovněž pochybuje, že by bylo vhodné uplatňovat společnou metodu vyrovnání podle nařízení (EHS) č. 1191/69 použitelnou pro závazky veřejné služby uložené jednostranně pro roky následující po roce 1992, jelikož od července 1992 se na meziregionální autobusovou dopravu nevztahovaly závazky veřejné služby uložené jednostranně (17).
(50)
Pokud by další šetření potvrdila, že nejméně jedna z podmínek pro osvobození od oznamovací povinnosti podle nařízení (EHS) č. 1191/69 nebyla splněna, a že bylo zapotřebí provést posouzení podle nařízení (ES) č. 1370/2007, měla by Komise v daném případě pochybnosti ohledně dodržení podmínek tohoto nařízení.
(51)
V každém případě, a to bez ohledu na právní základ, Komise pochybuje, zda vyrovnání přiznané Státní radou vylučovalo možnost nadměrného vyrovnání. Komise zdůraznila, že přinejmenším do roku 2000 (18) společnost Simet neměla účinně oddělené účty, a zpochybnila, že lze ex post přesně určit náklady spojené s provozováním linkové dopravy, a kromě jiného napadla přiměřenost očekávané výtěžnosti z vlastního kapitálu používané ve výpočtech vyrovnání.
4. PŘIPOMÍNKY ITÁLIE
(52)
Italské orgány v zaslaných dokumentech mají za to, že oznámené opatření představuje státní podporu ve smyslu čl. 107 odst. 1 Smlouvy, zejména protože nesplňuje všechny podmínky stanovené Soudním dvorem Evropské unie ve věci Altmark. Podle italských orgánů kromě toho vyrovnání přiznané rozhodnutím Státní rady nebylo v souladu jak s nařízením (EHS) č. 1191/69, tak s nařízením (ES) č. 1370/2007.
(53)
Italské orgány zdůraznily, že v posuzovaném období nedošlo ani k jednostrannému, ani smluvnímu uložení závazků veřejné služby na provozování meziregionální autobusové dopravy. Právní nástroj, kterým se řídí vztah mezi orgánem veřejné správy a soukromými podniky poskytujícími služby v přepravě cestujících, sestává z mnoha jednostranných koncesních opatření, na jejichž základě orgán veřejné správy převedl na soukromý subjekt zákonné právo k provozování dopravních služeb pro všechny skupiny zákazníků, jež podle zákona č. 1822/39 italského právního řádu náleželo původně státu.
(54)
Italské orgány rovněž podotkly, že koncesní specifikace vydaná ministerstvem na žádost společnosti zřetelně stanoví, že riziko poskytování služby nese provozující podnik, s výjimkou záruky výlučných práv, jež se uplatňuje během posuzovaného období. Poskytování služby nezavdávalo nárok na podporu nebo jakoukoli náhradu. Tyto koncese byly dočasné povahy a na žádost společnosti byly každoročně obnovovány. Pokud jde o trasy, místa zastávek, počet výjezdů atd., byly licence z roku na rok měněny, a to na základě konkrétních žádostí společností.
(55)
Co se týče maximálních tarifů platných do roku 2001, o nichž se hovoří v rozhodnutí o zahájení řízení, odvolávají se italské orgány na to, že se používaly po celé Itálii, a nikoli pouze v určité zeměpisné oblasti. Rovněž podotýkají, že v souladu s čl. 2 odst. 5 nařízení (EHS) č. 1191/69 se jednalo o opatření spadající do cenové politiky, které však nepředstavovalo závazek týkající se tarifů, na který se ve smyslu uvedeného nařízení vztahuje povinné vyrovnání.
(56)
Kromě toho podle italských orgánů nebylo od července 1992 (19) ve smyslu nařízení (EHS) č. 1191/69 povoleno jednostranné uložení veřejné služby v oblasti provozování meziregionální autobusové přepravy. Ustanovení čl. 1 odst. 5 uvedeného nařízení umožňuje jednostranné uložení pouze v případě městské, příměstské a regionální dopravy.
(57)
Italské orgány v každém případě konstatovaly, že společnost Simet nikdy nevyžadovala zrušení závazku veřejné služby, jak je stanoveno v článku 4 nařízení (EHS) č. 1191/69, v němž je považováno za nezbytnou podmínku, aby bylo možné tvrdit, že dotyčné závazky existovaly. Žádost, kterou společnost Simet zaslala ministerstvu v roce 1999 (20), byla obecnou žádostí o vyrovnání za závazky veřejné služby, které byly údajně uloženy na základě koncesí vydaných od roku 1987. Italské orgány poukázaly na to, že se v žádosti neuvádělo, které závazky veřejné služby by měly být zrušeny, aby se zajistila přiměřená ziskovost linkové meziregionální přepravy.
(58)
Italské orgány tedy dospěly k závěru, že společnost Simet neprokázala, že převzala závazky veřejné služby (podle čl. 2 odst. 2 nařízení (EHS) č. 1191/69), a zejména neprokázala, kterými konkrétními a přesnými závazky týkajícími se provozování, dopravy a tarifů byla pověřena. Podle italských orgánů společnost Simet pouze prokázala, že na základě státních koncesí udělených příslušnými orgány na svou žádost vykonávala různé univerzální dopravní služby. Samotné pověření společnosti Simet univerzálními dopravními službami neprokazuje, že společnost převzala jakýkoli závazek veřejné služby ve smyslu nařízení (EHS) č. 1191/69.
(59)
Italské orgány rovněž podotýkají, že po značnou část posuzovaného období (1987-2001) společnost Simet nepoužívala řádně oddělené účty, jak vyžaduje čl. 1 odst. 5 nařízení (EHS) č. 1191/69 (21). Nebylo proto možné vypočítat dodatečné čisté náklady vyplývající z plnění závazků veřejné služby. Nejsou tak splněny podmínky stanovené v článku 10 nařízení (EHS) č. 1191/69.
(60)
Italské orgány konečně uvádějí, že příslušné ministerstvo předem neurčilo žádnou výši vyrovnání, jak stanoví článek 13 nařízení (EHS) č. 1191/69, protože společnosti Simet neuložilo žádný závazek veřejné služby. V daném případě bylo vyrovnání společnosti Simet vypočteno výhradně na základě hodnocení ex post.
(61)
Italské orgány se domnívají, že z posouzení učiněného podle nařízení (ES) č. 1370/2007 vyvstávají v podstatě stejné problémy (včetně neexistence jasné definice závazků veřejné služby, předem definovaných objektivních parametrů, na jejichž základě se vypočítává vyrovnání, systému odděleného vedení účtů atd.) jako u posouzení učiněného podle nařízení (EHS) č. 1191/69. Pokud jde o pojem „přiměřený zisk“ definovaný v příloze nařízení (ES) č. 1370/2007, považují italské orgány míru výtěžnosti, kterou společnost Simet navrhuje v původní zprávě, za nadhodnocenou, je-li vyrovnání určeno ex post a odstraňuje-li riziko nepředvídaných nákladů/ztrát.
(62)
Italské orgány se zcela ztotožnily se závěry zprávy s menšinovým stanoviskem, podle nichž není možné výši vyrovnání vypočítat. Zároveň se italské orgány domnívají, že ve zprávě s většinovým stanoviskem jsou věcné a metodické chyby. Italské orgány zejména zpochybnily vhodnost metody založené na předpokladu, který byl ve zprávě použit pro odhad čistých provozních nákladů vyplývajících s údajných závazků veřejné služby. Pozastavily se rovněž nad tím, že zpráva:
-
při výpočtu vyrovnání neomezuje výši vloženého kapitálu na kapitál použitý na závazky veřejné služby, ale zohlednila celkový vložený kapitál. Jinými slovy, kapitál použitý na jiné činnosti společnosti, jako jsou cestovní kanceláře, mezinárodní služby, pronájem autobusu s řidičem, nebyl z těchto výpočtů vyňat,
-
zahrnuje rizikovou přirážku překračující 100 bazických bodů při určování očekávané návratnosti kapitálu, což se v případě vyrovnání vypočítaného ex post nejeví jako vhodné,
-
náležitě nevypočítává úrok, protože náhrady nebyly vypláceny v letech, pro něž byly určeny. Poradci jmenovaní Státní radou použili zákonné úroky z částek, jejichž hodnota se v roce 2012 zcela změnila, tedy nikoli z původních částek, jak by bývalo bylo vhodné.
5. PŘIPOMÍNKY TŘETÍCH STRAN
(63)
Jedinou třetí stranou, která předložila připomínky v reakci na rozhodnutí o zahájení řízení, byla společnost Simet, potenciální příjemce oznámeného opatření. Společnost Simet v rámci svých připomínek nesouhlasí s předběžnými stanovisky, která Komise přijala v rozhodnutí o zahájení řízení.
(64)
Na podporu svého tvrzení, že byly uloženy závazky, předložila společnost Simet koncese, které jí byly vydány na trasy, jež jsou předmětem soudního řízení. Požadavky stanovené v uvedených koncesích zahrnovaly ustanovení o tarifech, dodržení trasy, zastávkách, frekvenci jízd a jízdním řádu, jakož i podmínkách pro přepravu zavazadel cestujících a bezplatné přepravě běžných poštovních zásilek pro poštovní služby a jiné pošty za poplatek podle předpisů upravujících tento druh dopravy. Společnost měla rovněž podle těchto koncesí hlásit i každé přerušení, nehodu nebo změnu ve způsobu poskytování služeb, jakož i povinnost vydávat jízdenky pro přepravu osob, zavazadel a zemědělských balíků a vést příslušnou evidenci po dobu pěti let. Stejně tak společnost Simet měla získat předběžný souhlas od ministerských provinčních úřadů pro motorová vozidla podle druhu a vlastností autobusů používaných pro poskytování služeb, na něž se vztahují koncese, jakož i pro poskytování jiných služeb.
(65)
Společnost Simet dále předložila dokumenty, kterými podle jejího názoru ministerstvo zcela nebo částečné zamítlo žádosti o změnu ve způsobu poskytování služeb, jež dodávala. Za posuzované období společnost Simet předložila (částečná) zamítnutí týkající se (22):
-
žádosti o provozování nových zastávek kromě těch, které jsou součástí linkových spojů provozovaných na trase Rossano-Neapol (1992), na trase Cariati-Milán (1995), na trase Cosenza-Florencie (1999), na trase Cosenza-Florencie a Cosenza-Pisa (2000) a konečně na trase San Giovanni-Milán (2003),
-
žádosti o povolení provozovat novou linkovou dopravu na trase Cosenza-Neapol (2000).
(66)
Společnost Simet se domnívá, že tato zamítnutí potvrzují jednostrannou povahu uložení závazků veřejné služby italskými orgány. Společnost Simet rovněž tvrdí, že orgány neumožnily „optimalizovat“ dopravní spojení prostřednictvím rozšíření a diverzifikace nabídky. Dopravní spojení byla „zmrazena“ a zůstala vázána ministerskými rozhodnutími, přestože jsou formálně zařazena mezi „obchodní činnosti“.
(67)
Společnost Simet nesouhlasí s tvrzením v bodě 16 rozhodnutí o zahájení řízení, že tarify, které navrhla společnost, byly zohledněny ve specifikaci roční koncese. Tarify na dálkových linkových trasách měly být původně obdobné jako tarify v železniční dopravě druhé třídy, jak mimo jiné vyplývá z ministerské zprávy ze dne 19. prosince 1988 (D.C. III Div 32 č. 3846), ve které se uvádí: „vzhledem k tomu, že se mnoho společností s koncesemi na služby veřejné autobusové dopravy zasazovalo o zvýšení tarifů; vzhledem k tomu, že v poslední době nebyly vydány žádné obecné pokyny o tarifech, do přijetí nových směrnic […] mohou [regionální úřady] přímo povolit držitelům koncesí zvýšit tarify za služby, které poskytují tak, aby odpovídaly cenové úrovni státní železniční společnosti Ferrovie dello Stato (FS) pro železniční dopravu druhé třídy plus „expresní“ příplatek, pokud autobusové trasy využívají dálnice [jako v daném případě]; […] tarify se samozřejmě nesmějí zvýšit v případě autobusových linek, na nichž již platí výše uvedené tarify.“ Tyto kroky podle společnosti Simet prokazují, že nebylo povoleno stanovit vyšší tarify než v železniční dopravě druhé třídy (tj. nejnižší tarify, které účtuje společnost Ferrovie dello Stato). Společnosti se v důsledku toho zabránilo získat vyšší příjmy z její činnosti vzhledem k zájmu státu primárně uspokojit veřejné potřeby a účely.
(68)
V oběžníku ministerstva č. A/7302 ze dne 3. července 1992 se stanoví, že v příslušném roce se tarify pro autobusové linky, za které odpovídá stát, zvýšily o 6,1 %. Tento oběžník, kterým ministerstvo povolilo jen takové zvýšení tarifů, které by odpovídalo hodnotám ISTAT, podle společnosti Simet potvrzuje, že společnost nemohla z vlastní iniciativy používat tarify, jež považovala za přiměřené. Společnost Simet dále připomíná, že v ministerském oběžníku č. 3/02 ze dne 5. dubna 2002, v kterém se stanoví způsob převodu tarifů z lir na eura, se (v bodě 2) uvádí, že předmětné tarify představují „regulované“ tarify a ceny.
(69)
Konečně, v koncesích vydaných ministerstvem se uvádí, že tarif je „stanoven“, tj. jednoznačně pevně určen orgány státní správy. Jelikož nejde o pouhé „povolení“, ale o „koncesi“, v příslušných specifikacích se výslovně uvádí, že poskytování služeb se „řídí stanovenými doložkami a doložkami, které se mohou následně stanovit,“ a že „orgány státní správy mohou koncesi kdykoli zrušit a provozovatel proti tomu nemůže nic namítat“. V bodě 6 všech specifikací koncese se jasně uvádí, že časové harmonogramy a tarify musí schválit ministerský provinční úřad pro motorová vozidla. Společnost Simet tvrdí, že jelikož pevně stanovené tarify znemožňují jakoukoli pružnost v poskytování služeb, které může nabídnout uživatelům, nemohla reagovat na požadavky trhu ani na své potřeby podle vlastního uvážení.
(70)
Společnost Simet tvrdí, že povinností používat tarify, které jí byly uloženy, se jí znemožnilo uplatňovat cenové politiky, které by běžně uplatňoval podnik na moderním, volném a konkurenčním trhu. Společnost Simet na jedné straně zdůrazňuje, že úroveň tarifů, které jí uložilo ministerstvo (odpovídající tarifům v železniční dopravě druhé třídy, jež používá společnost Ferrovie dello Stato), byla tak nízká, že společnost nedokázala pokrýt náklady na poskytování služeb autobusové dopravy. Na druhé straně tato opatření umožnila státu poskytovat neodůvodněnou podporu své železniční společnosti Ferrovie dello Stato, protože držitelem koncesí v meziregionální autobusové dopravě, například společnosti Simet, se znemožnilo stanovit nižší tarify, než které účtuje železniční společnost za jízdenky v druhé třídě s přirážkou za expresní vlak. Společnost Ferrovie dello Stato byla dále zvýhodněna tím, že společnosti Simet a dalším společnostem, které poskytují podobné služby, se odmítlo poskytnout dotace.
(71)
Vzhledem k této skutečnosti se společnost Simet domnívá, že koncese vydané ministerstvem a následná rozhodnutí o zamítnutí žádostí o změny tras jsou důkazem, že tyto koncese splňují kritéria smlouvy o poskytnutí služby ve smyslu článku 14 nařízení (EHS) č. 1191/69, protože z nich vyplývají závazky týkající se tras, zastávek, tarifů, bezplatného převozu běžných zásilek pro poštovní službu a jiné pošty za poplatek určený v ustanoveních, která se týkají tohoto druhu převozu.
(72)
Dokonce i za předpokladu, že nařízení (EHS) č. 1191/69 neposkytuje držitelům koncesí na meziregionální dopravu žádný nárok na vyrovnání, jak tvrdí ministerstvo, společnost Simet trvá na tom, že by to znamenalo liberalizaci služby, takže orgány státní správy by nemohly podniku uložit žádný závazek, zejména pokud jde o tarify. Společnost Simet se proto domnívá, že ministerstvo konalo v rozporu se zákonem a že podle vnitrostátních právních předpisů (tj. článku 35 legislativního dekretu č. 80/1998, který uplatnila Státní rada), má nárok na náhradu škody.
(73)
Podle společnosti Simet tu nejde o případ, na který se vztahuje nařízení (EHS) č. 1191/69, ale o spor o náhradu škody. Společnost Simet poznamenává, že rozsudkem č. 1405/2010 byl uznán její nárok podle článku 35 legislativního dekretu č. 80/1998 na náhradu škod způsobených protiprávními opatřeními ministerstva, které odmítlo zrušit závazky veřejné služby uložené společnosti Simet. Tato opatření, která byla v rozporu s právem na svobodu podnikání zakotveným v článku 41 italské ústavy, protože společnost značně poškodila při výkonu obchodní činnosti, musí tedy být považována za protiprávní, přičemž společnost má nárok na náhradu za utrpěné škody. Státní rada uznala, že ministerstvo způsobilo společnosti Simet neodůvodněnou škodu tím, že jí uložilo závazek veřejné služby v rozporu s jejím právem poskytovat dopravní služby svobodně a nezávisle.
(74)
Pokud se však má za to, že nařízení (EHS) č. 1191/69 ve znění pozdějších předpisů umožňovalo orgánům státní správy uložit závazky veřejné služby za účelem uspokojení potřeb regionu, společnost Simet se domnívá, že ministerstvo bylo povinno stanovit odpovídající vyrovnání za uvedené závazky. Podle společnosti Simet nařízení (EHS) č. 1191/69 umožňuje uložit závazky veřejné služby s cílem „uspokojit dopravní potřeby regionu“ (čl. 1 odst. 2), a nikoli „v regionu“.
6. VYJÁDŘENÍ ITÁLIE K PŘIPOMÍNKÁM TŘETÍ STRANY
(75)
Italské orgány ve svých vyjádřeních k připomínkám třetí strany zdůraznily svůj postoj, že neexistovaly žádné závazky veřejné služby ve smyslu nařízení (EHS) č. 1191/69 nebo nařízení (ES) č. 1370/2007 a že se tudíž nemělo vyplatit žádné vyrovnání.
(76)
Na podporu svého postoje italské orgány blíže vysvětlily systém, kterým se řídilo poskytování služeb linkové autobusové dopravy podle zákona č. 1822/39 (23) (zákon platný v posuzovaném období). Podle tohoto zákona se uplatňoval tento regulační rámec pro služby linkové dopravy, za které odpovídá stát (známe též jako „běžné služby autobusové dopravy“):
i)
služba se poskytovala na základě systému koncesí,
ii)
koncese se udělovala na základě žádosti podniku,
iii)
zákon nestanovoval žádná výběrová řízení na udělení koncesí a také žádná neproběhla,
iv)
koncese mohla být podle zákona dočasná nebo trvalá, o čemž výlučně rozhodovalo ministerstvo podle vlastního uvážení. Ministerstvo se bez rozdílu rozhodlo udělit všem podnikům dočasné koncese; platnost koncesí tedy trvala jeden rok a podniky (včetně společnosti Simet) každý rok žádaly o obnovení platnosti koncese,
v)
koncese dávala poskytovatelům výhradní právo poskytovat služby na trase stanovené v její specifikaci,
vi)
držitelé koncesí byli upřednostňováni na základě obsluhovaných spádových oblastí, které byly vymezeny na základě kritéria „finitimità“, tj. blízkosti autobusové trasy a hospodářského a funkčního propojení (články 5 a 6 zákona č. 1822/39),
vii)
prioritu měly rovněž stávající služby. Jinými slovy, z důvodu hospodárnosti se považovalo za výhodnější stávající služby změnit, spíše než nové služby vytvářet,
viii)
kromě toho, když bylo třeba vydat koncesi na nové služby, uplatnilo se kritérium počtu uživatelů ve spádové oblasti v poměru k celkové délce nových autobusových tras. Pro služby s celkovou délkou do 500 km se za dostatečný považoval počet alespoň 300 000 obyvatel. V případě delších autobusových tras se uplatnilo proporční kritérium (24).
(77)
Ministerstvo tedy vždy, když podnik předložil žádost o změnu stávající služby nebo o udělení koncese na nové služby, muselo při svém rozhodnutí vycházet z uvedeného právního rámce.
(78)
Pokud jde o úplná či částečná zamítnutí změn požadovaných společností Simet v souvislosti s poskytovanými službami ministerstvem, italské orgány podotkly, že tato zamítnutí se týkala výlučně systému upraveného zákonem č. 1822/39. Ministerstvo nemohlo vydat nové koncese na poskytování nových služeb ani rozšířit dosah stávajících koncesí (přijetím nových zastávek) v případech, ve kterých by to zasahovalo do práv jiných provozovatelů linkové dopravy, jak je vymezeno v uvedeném zákoně. Ministerstvo zároveň přijalo změny, které nebyly v rozporu se zásadami stanovenými v zákoně č. 1822/39 (25).
(79)
Italské orgány sice uznávají, že společnost Simet v mnoha případech nedostala povolení poskytovat nové služby nebo přidat další zastávky v rámci stávajících služeb, ale tvrdí, že žádosti a připojené dokumenty společnosti Simet neobsahují důkazy o oficiálních žádostech o změnu vlastností poskytovaných služeb, které byly uvedeny v stávajících specifikacích koncese, ani následná zamítnutí. Ministerstvo v každém případě nikdy nezamítlo žádosti společnosti Simet o odstranění zastávek v řídce osídlených oblastech ani o změnu jízdních řádů.
(80)
Pokud jde o doložky specifikací koncesí o dopravě poštovních zásilek, italské orgány tvrdí, že společnost Simet neposkytla žádné důkazy dokumentující služby, které skutečně poskytovala, ani příslušné čisté náklady. Italské orgány dále konstatovaly, že společnost Simet nepředložila žádný zdokumentovaný důkaz o tom, že ministerstvo zamítlo její žádost o možnou změnu tarifů. Společnost Simet navíc nikdy nepožádala o povolení tarify snížit.
(81)
Co se týče oznámení ministerstva dopravy ze dne 19. prosince 1988 (D.C. III Div 32 č. 3846) a následného ministerského oběžníku č. A/66 ze dne 10. ledna 1989 (vydaného ministerským provinčním úřadem pro motorová vozidla v Catanzaru), podle italských orgánů tyto dokumenty umožnily poskytovatelům linkové dopravy sladit tarify s tarify společnosti Ferrovie dello Stato. Toto opatření je třeba vnímat jako součást obecnější vnitrostátní dopravní politiky a cenové politiky. Totéž platí o dopisu od provinčního úřadu v Catanzaru č. 7302 ze dne 3. července 1992 (na který se odvolávala také společnost Simet), jehož cílem bylo umožnit poskytovatelům pravidelné autobusové dopravy zvýšit tarify až o 6,1 % v souladu s inflací, čímž se provedl oběžník č. 801/92 (26). V tomto dopise je také informace, že podniky mohou uplatňovat odlišný tarifní systém, pokud v této souvislosti podají zvláštní žádost. Italské orgány dávají na vědomí, že společnost Simet takovou žádost nikdy nepředložila. Ministerské oznámení z roku 1988, ani dopis ministerstva z roku 1992 v žádném případě neznamenaly zamítnutí jakékoli žádosti společnosti Simet o ukončení závazku veřejné služby v souvislosti s tarify.
(82)
Italské orgány nesouhlasí ani s tvrzením společnosti Simet, že bod 2 oběžníku č. 3/02 ze dne 5. dubna 2002 je důkazem, že tarify v rámci služeb linkové dopravy stanovovalo ministerstvo. Tento oběžník obsahoval pouze pokyny k převodu tarifů z lir na eura. To, že tarify v dálkové linkové dopravě se uváděly jako „regulované“ tarify, neznamená, že je nestanovili provozovatelé. Spíše to znamená, že tyto tarify se stanovovaly předem v zájmu transparentnosti a informovanosti cestujících a následně je schválily příslušné ministerské útvary. Protože tato služba představuje službu pravidelné všeobecné dopravy, způsoby poskytování služby, jako jsou trasy, zastávky, jízdní řády a tarify, musí být na rozdíl od příležitostných služeb předem známé. Stejná zásada platí podle italských orgánů pro regulované služby i na úrovni Unie, na které se vztahuje nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 1073/2009 (27), podle kterého jsou tarify nedílnou součástí povolení pro služby linkové dopravy (čl. 6 odst. 2 uvedeného nařízení). Vzhledem k této nutnosti předběžného určení zpochybnily italské orgány i výklad společnosti Simet, pokud jde o bod 6 specifikací koncese (28), protože v žádosti společnosti Simet i v koncesi vydané ministerstvem byly předem určeny jak jízdní řády, tak tarify pro služby linkové dopravy podléhající koncesi.
(83)
Pokud jde o výši požadovaného vyrovnání, žádá společnost Simet pouze „vyrovnání […] do výše dlužných částek“. Podle italských orgánů jsou výpočty nákladů, které za příslušné období společnost Simet provedla, obecné, protože se týkají celé její obchodní činnosti. Jsou i objektivně nepřesné a nevycházejí ze spolehlivých údajů vzhledem k neexistenci odděleně vedených účtů po většinu posuzovaného období.
(84)
Italské orgány považují za zcela nepodstatné, zda v projednávaném případě jde o přiznání vyrovnání za veřejnou službu (tedy o přímé použití nařízení (EHS) č. 1191/69), nebo o přiznání náhrady škod. I za předpokladu, že by Státní rada měla v úmyslu uznat nárok společnosti Simet na náhradu škod, což podle italských orgánů není logický ani předvídaný závěr vyplývající ze znění rozsudku 1405/2010 (29), jakékoli utrpěné škody by mohly vzniknout jen na základě plnění závazků veřejné služby. Italské orgány trvají na tom, že společnosti Simet takové závazky nikdy nebyly uloženy.
(85)
Italské orgány vyjádřily nesouhlas s možným poskytnutím náhrady škod podle článku 41 italské ústavy. Přepravu cestujících v linkové meziregionální autobusové dopravě nelze považovat za zcela liberalizovanou pouhým a přímým uplatněním článku 41 italské ústavy, protože v první řadě podléhá systému koncesí (regulovanému zákonem č.. 1822/39 a dekretem prezidenta republiky č. 369/94) a následně systému povolení (regulovanému legislativním dekretem č. 285/05).
7. POSOUZENÍ PODPORY
7.1 EXISTENCE PODPORY
(86)
Podle čl. 107 odst. 1 Smlouvy „podpory poskytované v jakékoli formě státem nebo ze státních prostředků, které narušují nebo mohou narušit hospodářskou soutěž tím, že zvýhodňují určité podniky nebo určitá odvětví výroby, jsou, pokud ovlivňují obchod mezi členskými státy, neslučitelné s vnitřním trhem“.
(87)
Podle čl. 107 odst. 1 představuje opatření podporu, pokud jsou současně splněny tyto podmínky:
-
výhoda musí být poskytnuta státem nebo ze státních prostředků,
-
opatření musí poskytovat selektivní výhodu tím, že zvýhodňuje určité podniky nebo určitá odvětví výroby,
-
opatření narušuje nebo může narušit hospodářskou soutěž,
-
má vliv na obchod mezi členskými státy.
(88)
Komise posoudí, zda v daném případě jsou všechny tyto podmínky splněny.
7.1.1 Státní prostředky a přičitatelnost
(89)
Komise konstatuje, že na základě rozsudků Státní rady musí ministerstvo uhradit společnosti Simet vyrovnání za provozování meziregionální autobusové dopravy od roku 1987 do roku 2003 na trasách, za které odpovídá stát. Zdroje na uhrazení tohoto vyrovnání jsou zdroje ministerstva; jedná se tedy o státní prostředky. Rozhodnutí o uhrazení tohoto vyrovnání, které přijal soudní orgán, je přičitatelné státu.
7.1.2 Selektivní hospodářská výhoda
(90)
Komise především podotýká, že společnost Simet vykonává hospodářskou činnost, konkrétně osobní dopravu, za úplatu. Proto je třeba společnost Simet považovat za „podnik“ ve smyslu čl. 107 odst. 1 Smlouvy.
(91)
Poskytnutí opatření by se rovněž mělo považovat za selektivní, protože zvýhodňuje pouze společnost Simet.
(92)
Pokud jde o poskytnutí hospodářské výhody, z rozsudku ve věci Altmark vyplývá, že vyrovnání poskytnuté státem nebo ze státních prostředků podnikům v souvislosti se závazky veřejné služby, které jim byly uloženy, neposkytuje dotčeným podnikům výhodu, takže nepředstavuje podporu v smyslu čl. 107 odst. 1, jestliže byly splněny tyto čtyři podmínky (30):
-
zaprvé, podnik-příjemce musí být skutečně pověřen plněním povinností veřejné služby a tyto povinnosti musí být jasně definovány,
-
zadruhé, parametry, na jejichž základě je vyrovnání vypočteno, musejí být předem stanoveny objektivním a transparentním způsobem,
-
zatřetí, vyrovnání nemůže přesahovat meze toho, co je nezbytné k pokrytí všech nebo části nákladů vynaložených k plnění povinností veřejné služby se zohledněním příjmů, které se k nim vztahují, jakož i zisku, který je přiměřený k plnění těchto povinností,
-
začtvrté, není-li výběr podniku, který má být pověřen plněním povinností veřejné služby, v konkrétním případě učiněn v rámci řízení o zadání veřejné zakázky umožňujícího vybrat zájemce schopného poskytovat tyto služby za nejmenších nákladů pro územně správní celek, musí být úroveň nutného vyrovnání určena na základě analýzy nákladů, které by průměrný podnik, správně řízený a přiměřeně vybavený dopravními prostředky k tomu, aby mohl uspokojit požadavky veřejné služby, vynaložil při plnění těchto povinností se zohledněním příjmů, které se k nim vztahují, jakož i zisku, který je přiměřený k plnění těchto povinností.
(93)
Pokud jde o druhou podmínku, parametry, které slouží jako základ pro výpočet vyrovnání, musí být stanoveny předem objektivním a transparentním způsobem, aby se zajistilo, že neposkytují přijímajícímu podniku hospodářskou výhodu oproti jeho konkurentům. Nutnost stanovit parametry vyrovnání předem však neznamená, že vyrovnání musí být vypočítáno podle konkrétního vzorce. Důležité je, aby bylo od začátku jasné, jak se výše vyrovnání určí.
(94)
V tomto případě společnost Simet nepředložila žádné důkazy o tom, že parametry vyrovnání za poskytování dotčených služeb ve sledovaném období byly stanoveny předem objektivním a transparentním způsobem. Ve specifikacích koncese, na jejichž základě chce společnost Simet prokázat, že jí byl uložen závazek veřejné služby, se spíše uvádí, že poskytování služeb nezavdává společnosti žádný nárok na dotace ani náhradu jakéhokoli druhu a že společnost bude službu poskytovat v plné míře na vlastní riziko. Právě z tohoto důvodu Státní rada ve svém rozsudku č. 1405/2010 stanovila, aby se vyrovnání vypočítalo na základě spolehlivých údajů z účetnictví společnosti. Při neexistenci předem stanovených parametrů vyrovnání jsou všechny takové výpočty nezbytně založeny výlučně na následných odhadech čistých nákladů na poskytování předmětných služeb linkové meziregionální dopravy. Platí to pro výpočty v původní zprávě i ve zprávě s většinovým stanoviskem. V tomto případě tedy nebyla splněna druhá podmínka rozsudku ve věci Altmark.
(95)
K tomu, aby bylo možno vyloučit přítomnost hospodářské výhody v případě poskytnutí vyrovnání podnikům v souvislosti se závazky veřejné služby, které jim byly uloženy, rozsudek ve věci Altmark vyžaduje, aby byly splněny všechny čtyři podmínky. Komise tedy nemá důvod zkoumat, zda byly v tomto případě splněny ostatní tři podmínky. Uhrazení vyrovnání společnosti Simet za poskytování služeb meziregionální autobusové dopravy v období 1987-2003 tedy představuje poskytnutí selektivní hospodářské výhody tomuto podniku.
7.1.3 Narušení hospodářské soutěže a ovlivnění obchodu mezi členskými státy
(96)
Pokud jde o tato dvě kritéria, je třeba ověřit, zda je pravděpodobné, že oznámené opatření naruší hospodářskou soutěž v takové míře, že to ovlivní obchod mezi členskými státy.
(97)
Jak je uvedeno v rozsudku ve věci Altmark (31), od roku 1995 několik členských států otevřelo některé trhy v oblasti dopravy konkurenci podniků usazených v jiných členských státech. Několik podniků tak již nabízí své služby městské, příměstské nebo regionální dopravy v jiných členských státech, než je stát jejich původu. Tento trend je ještě výraznější v případě služeb linkové meziregionální dopravy, které poskytuje i společnost Simet. Jakékoliv vyrovnání poskytnuté společnosti Simet by proto mělo být považováno za opatření, které může narušovat hospodářskou soutěž v oblasti meziregionální autobusové dopravy a ovlivnit obchod mezi členskými státy do té míry, v jaké negativně ovlivňuje schopnost dopravních podniků usazených v jiných členských státech nabízet služby v Itálii a v jaké posiluje postavení společnosti Simet na trhu.
(98)
Komise rovněž poznamenává, že společnost Simet působí i na jiných trzích, například na trhu se službami mezinárodní dopravy, cestovního ruchu a pronájmu autobusů, takže na těchto trzích v rámci Unie jednoznačně konkuruje jiným společnostem. Každé vyrovnání poskytnuté společnosti Simet by nevyhnutelně narušilo hospodářskou soutěž a ovlivnilo obchod mezi členskými státy na těchto trzích.
(99)
Komise se proto domnívá, že oznámené opatření narušuje hospodářskou soutěž a ovlivňuje obchod mezi členskými státy.
7.1.4 Závěr
(100)
S ohledem na výše uvedené skutečnosti dospěla Komise k závěru, že oznámené opatření představuje podporu ve smyslu čl. 107 odst. 1 Smlouvy.
7.2 VÝJIMKY Z OZNAMOVACÍ POVINNOSTI PODLE NAŘÍZENÍ (EHS) Č. 1191/69
(101)
Na základě zdůvodnění Státní rady získala společnost Simet nárok na vyrovnání za poskytování dotyčných dopravních služeb v době, kdy tyto služby poskytovala. Na to, aby toto odůvodnění platilo, by platby na vyrovnání musely být vyňaty z postupu informování předem podle čl. 17 odst. 2 nařízení (EHS) č. 1191/69. V opačném případě by opomenutí oznámení vyrovnání znamenalo, že je protiprávní, protože by bylo v rozporu s ustanoveními Smlouvy o státní podpoře.
(102)
Podle čl. 17 odst. 2 nařízení (EHS) č. 1191/69 jsou totiž vyrovnání hrazená v souladu s uvedeným nařízením vyňata z postupu informování předem stanoveného v čl. 108 odst. 3 Smlouvy, a tudíž se na ně nevztahuje povinnost předběžného oznámení. Z rozsudku ve věci Combus vyplývá, že pojem „vyrovnání za závazky veřejné služby“ ve smyslu tohoto ustanovení se musí vykládat velmi restriktivně (32). Výjimka z oznámení podle čl. 17 odst. 2 se týká pouze vyrovnání za závazky veřejné služby, které byly podniku jednostranně uloženy podle článku 2 uvedeného nařízení, jež se vypočítávají pomocí metody popsané v článcích 10 až 13 zmíněného nařízení (společná metoda vyrovnání), a neuplatní se v případě smluv o veřejné službě definovaných v článku 14. Vyrovnání hrazené na základě smlouvy o veřejné službě definované v článku 14 nařízení (EHS) č. 1191/69, které představuje státní podporu, se musí předem oznámit Komisi. Pokud vyrovnání oznámeno nebude, bude se považovat za protiprávně provedenou podporu.
(103)
Odpověď na otázku, zda podle čl. 17 odst. 2 byly v tomto případě italské orgány skutečně vyňaty z postupu informování předem, tedy závisí zaprvé na tom, zda italské orgány skutečně jednostranně uložily společnosti Simet závazek veřejné služby, a zadruhé na tom, zda vyrovnání uznané v souvislosti s tímto závazkem je v souladu s nařízením (EHS) č. 1191/69. Komise postupně posoudí obě otázky.
7.2.1 Uložily italské orgány společnosti Simet jednostranně závazek veřejné služby?
(104)
Podle společnosti Simet (33) lze jednostranné uložení závazku veřejné služby vyvodit ze způsobů poskytování služeb, které měla dodávat, uvedených ve specifikacích koncese vydaných pro každou jednotlivou trasu linkové meziregionální autobusové dopravy, z pevného stanovení tarifů ministerstvem a z toho, že ministerstvo odmítlo přijmout změny stávajících služeb nebo udělit koncese pro nové služby.
(105)
Komise se však na základě informací, které obdržela, domnívá, že společnost Simet přesvědčivě neprokázala, že italské orgány jí jednostranně uložily závazek veřejné služby.
(106)
Za prvé, iniciativa společnosti Simet v souvislosti s žádostmi o obnovu specifikací koncese za všech šestnáct letech během posuzovaného období je neslučitelná s jednostranným uložením závazku veřejné služby. Účelem těchto specifikací bylo udělit společnosti Simet výlučné právo na poskytování příslušných služeb na posuzované období. Společnost Simet opakovaně žádala o prodloužení těchto práv přesto, že v každé z těchto specifikací se stanovilo, že za poskytování služby se nepřiznává vyrovnání a že společnost poskytuje službu zcela na vlastní riziko.
(107)
Za druhé, stanovení tarifů, tras a frekvence a jízdního řádu v těchto specifikacích nutně neznamená, že společnosti Simet byly na základě koncesí jednostranně uloženy závazky veřejné služby. Vzhledem k tomu, že poskytované služby se týkaly pravidelné linkové dopravy, bylo nutné, aby se ve specifikacích koncesí, na jejichž základě získala společnost Simet výlučné právo poskytovat tyto služby, předem stanovily způsoby poskytování služeb. Nebyly předloženy žádné důkazy o formálních žádostech o změnu těchto vlastností ani o následných zamítnutích ministerstva. Společnost Simet nepředložila ani důkazy o tom, že italské orgány jednostranně uložily uvedené způsoby společnosti Simet, tedy že je nenavrhl provozovatel výměnou za výhradní právo na poskytování služeb s následným schválením ministerstvem.
(108)
Za třetí, pokud jde o údajný závazek týkající se přepravy poštovních zásilek, společnost Simet nepředložila žádné doklady prokazující skutečně poskytnuté služby a z nich vyplývající čisté náklady. Společnost Simet nepředložila ani důkazy o tom, že někdy zpochybnila doložky specifikací koncese v souvislosti s přepravou poštovních zásilek. Mohlo by to znamenat buď to, že poskytování těchto služeb nebylo v rozporu s obchodními zájmy společnosti, nebo to, že poskytování těchto služeb společnost považovala za spravedlivé odškodnění za výlučné právo na poskytování služeb meziregionální dopravy.
(109)
Za čtvrté, co se týče tarifů, které mohla společnost Simet účtovat cestujícím za poskytované služby, italské orgány sice uznávají, že do roku 2001 skutečně platily vnitrostátní předpisy, které stanovovaly obecné zásady tvorby cen v oblasti autobusové dopravy v rámci obecnější vnitrostátní dopravní politiky a cenové politiky (34), ale provozovatelé mohli podat zvláštní žádost o uplatňování jiného tarifu. To je zřejmé z dopisu ministerstva, na nějž se společnost Simet odkazuje (35). Komise však podotýká, že společnost Simet neposkytla žádné důkazy o tom, že by italským orgánům někdy předložila takovou žádost, ani o tom, že by ministerstvo někdy v období let 1987-2003 žádosti o změnu tarifů zamítlo.
(110)
Skutečnost, že tarify v pravidelné dálkové dopravě „schvaloval“ ministerský provinční úřad pro motorová vozidla (36), a odkaz na „regulované“ tarify v oběžníku č. 3/02 ze dne 5. dubna 2002 (37) v rozporu s tvrzením společnosti Simet neznamenají, že tyto tarify původně nestanovili provozovatelé. Tyto pojmy spíše znamenají pouze to, že tarify byly stanoveny předem v zájmu transparentnosti a informovanosti cestujících a následně je schválily příslušné ministerské útvary.
(111)
Tato opatření v žádném případě nepředstavují „tarifní závazek“ ve smyslu čl. 2 odst. 5 nařízení (EHS) č. 1191/69, který by podléhal společnému postupu při vyrovnání. Tarifním závazkem se rozumí výhradně „jakýkoli závazek dopravního podniku uplatňovat, zejména pro určité kategorie cestujících, kategorie zboží nebo dopravní trasy, úředně stanovené nebo schválené sazby odporující obchodním zájmům podniku, které plynou z uložení nebo odmítnutí úpravy zvláštních tarifních opatření“. Definice tarifního závazku se nevztahuje „na závazky vyplývající z obecných opatření cenové politiky uplatňované na veškeré hospodářské činnosti nebo opatření přijatá pro přepravní sazby a podmínky obecně s ohledem na organizaci dopravního trhu nebo jeho části“.
(112)
A konečně, co se týče zamítnutí žádostí předložených společností Simet ministerstvem, Komise poznamenává, že šlo o žádosti o rozšíření, které se netýkaly změn ve způsobu poskytování stávajících služeb. Rozšíření služeb nebylo vždy možné vzhledem k tomu, jakým způsobem zákon č. 1822/39 upravuje poskytování služeb linkové osobní dopravy. Koncese na poskytování nových služeb nebo k rozšíření rozsahu existujících služeb se mohly vydávat jen v takovém rozsahu, aby nenarušovaly práva ostatních provozovatelů linkové dopravy. Zamítnutí žádostí o vytvoření nových služeb nebo o rozšíření stávajících služeb byla proto důsledkem vyvažování zájmů různých hospodářských subjektů, a nikoli uložení závazků veřejné služby, jak tvrdí společnost Simet.
(113)
Společnost Simet tedy neprokázala, že italské orgány jí jednostranně uložily závazek veřejné služby.
7.2.2 Je vyrovnání poskytnuté za uvedený závazek v souladu s nařízením (EHS) č. 1191/69?
(114)
V každém případě platí, že i kdyby se prokázalo, že v nějaké formě došlo k jednostrannému uložení závazků veřejné služby, na to, aby se vyrovnání za tyto služby mohlo vyjmout z informování předem podle čl. 17 odst. 2 uvedeného nařízení, stále by muselo být v souladu se společnou metodou vyrovnání (oddíl IV) podle nařízení (EHS) č. 1191/69. Komise se nedomnívá, že by tato podmínka byla splněna.
(115)
Komise zaprvé konstatuje, že v článku 10 nařízení (EHS) č. 1191/69 se mimo jiné uvádí, že výše vyrovnání se v případě závazku provozu nebo přepravy rovná rozdílu mezi snížením finančního břemene a snížením příjmů podniku, jenž v posuzovaném období může vyplynout ze zrušení celé nebo příslušné části daného závazku. Komise dále konstatuje, že podle rozsudku Soudního dvora ve věci Antrop nejsou požadavky stanovené v uvedeném ustanovení splněny, pokud „není možné na základě jistých údajů z účetnictví [společnosti] stanovit rozdíl mezi náklady přičitatelnými části [její] činnosti v oblastech, které jsou předmětem [její] koncese, a odpovídajícím příjmům, a v důsledku toho není možné vypočítat dodatečné náklady vyplývající [tomuto podniku] z plnění závazků veřejné služby“ (38).
(116)
Nařízení (EHS) č. 1191/69 navíc v čl. 1 odst. 5 písm. a) od 1. července 1992 stanovilo, aby dopravní podniky, které nevykonávají pouze služby podléhající ustanovením o závazcích veřejné služby, ale zabývají se jinými činnostmi, provozovaly veřejné služby v rámci samostatných divizí, které musí splňovat následující podmínky: i) provozní účty pro každou z těchto činností jsou oddělené a podíl prostředků příslušejících každé činnosti se určuje v souladu s platnými účetními pravidly a ii) výdaje se dorovnávají pomocí výnosů z provozu a platbami orgánů veřejné moci, bez jakékoliv možnosti přesunu do jiného odvětví činnosti podniku nebo z něj.
(117)
Společnost Simet v tomto případě nepřijala účinné oddělení účtů pro různé služby, které poskytovala do roku 2002. Lze zpochybnit platnost analytického účetnictví v letech 2002 a 2003 z hlediska oddělených účtů, protože neexistují žádné důkazy o tom, že řídící orgány společnosti využívaly toto analytické účetnictví pro kontrolu vlastní činnosti. Článek 10 tedy nebyl dodržen.
(118)
Zadruhé, společnost Simet neprokázala, že „hospodářské nevýhody […] byly stanoveny se zřetelem na důsledky závazku pro činnost podniku jako celku“ (čl. 5 odst. 1 nařízení (EHS) č. 1191/69), a nebyl ani dodržen požadavek na stanovení částky vyrovnání předem (článek 13 nařízení), jak je vysvětleno v oddíle 7.1.2.
(119)
A konečně, období vyrovnání za oznámené opatření se týká let 1987 až 2003. Společná metoda vyrovnání se však uplatňovala pro služby meziregionální autobusové dopravy jen do července 1992 a poté se na základě nařízení Rady (EHS) č. 1893/91 (39) omezila na „městskou, příměstskou a regionální osobní dopravu“. Definici „regionální dopravy“ uvedenou v nařízení (EHS) č. 1191/69 („dopravní služby určené k uspokojení dopravních potřeb regionu“) nelze rozšířit tak, aby se týkala všech dopravních služeb, které uspokojují potřeby obyvatel daného regionu, tedy i meziregionálních tras. Při tak širokém výkladu by totiž nařízení bylo do velké míry neúčinné, protože členské státy by v každém případě mohly vyloučit z rámce jeho působnosti podniky, jejichž činnost je omezena výlučně „na provozování městské, příměstské nebo regionální dopravy“ (40).
(120)
Komise proto dospěla k závěru, že oznámené opatření není v souladu se společnou metodou vyrovnání stanovenou v nařízení (EHS) č. 1191/69.
7.2.3 Závěr týkající se vynětí z postupu informování předem
(121)
Vzhledem k výše uvedeným skutečnostem dospěla Komise k závěru, že vyrovnání, které podle Státní rady náleží společnosti Simet za provozování meziregionální autobusové dopravy v období let 1987-2003, nebylo vyňato z postupu informování předem podle čl. 17 odst. 2 nařízení (EHS) č. 1191/69.
7.3 SLUČITELNOST PODPORY
(122)
Jelikož se neprokázalo, že platby vyrovnání jsou vyňaty z postupu informování předem podle čl. 17 odst. 2 nařízení (EHS) č. 1191/69, bude nutné posoudit slučitelnost těchto plateb s vnitřním trhem, protože se má za to, že představují státní podporu ve smyslu čl. 107 odst. 1 SFEU, jak je vysvětleno v oddíle 7.1.
(123)
Komise se domnívá, že posouzení slučitelnosti oznámeného opatření by mělo být provedeno v souladu s nařízením (ES) č. 1370/2007, jež vstoupilo v platnost dne 3. prosince 2009 a kterým se zrušilo nařízení (EHS) č. 1191/69, protože tento právní předpis platí v okamžiku přijetí tohoto rozhodnutí (41). Komise v této souvislosti podotýká, že vyrovnání přiznané Státní radou společnosti Simet zatím nebylo vyplaceno, takže datum, kdy by se projevily účinky plánované podpory, odpovídá datu, kdy Komise přijme rozhodnutí o slučitelnosti podpory s vnitřním trhem (42). Navíc je sporné, zda byl nárok na toto vyrovnání společnosti Simet nezvratně přiznán již před vynesením rozsudku Státní rady č. 1405/2010 ze dne 9. března 2010, který skutečně Italské republice ukládá povinnost podniku vyrovnání uhradit. Jak je vysvětleno v odstavci 94, ve specifikaci koncese, na jejímž základě chce společnost Simet prokázat, že jí byl uložen závazek veřejné služby, se uvádí, že poskytování služeb nezavdává společnosti žádný nárok na dotace ani náhradu jakéhokoli druhu a že společnost bude tyto služby poskytovat v plné míře na vlastní riziko. Konečně je třeba zdůraznit, že Státní rada zatím nerozhodla o výši vyrovnání, které má být společnosti Simet uhrazeno.
(124)
Nařízení (ES) č. 1370/2007 upravuje uzavírání smluv o veřejných službách, které jsou definovány v článku 2 bodu i) uvedeného nařízení, v oblasti přepravy cestujících po železnici a silnici. Podle čl. 9 odst. 1 uvedeného nařízení „kompenzace za provozování veřejných služeb v přepravě cestujících […] vyplacené v souladu s tímto nařízením jsou slučitelné se [společným] trhem. Tyto kompenzace jsou osvobozeny od povinnosti předchozího oznámení podle čl. 108 odst. 3 Smlouvy“.
(125)
Z důvodů uvedených dále se Komise domnívá, že oznámené vyrovnání není v souladu s podmínkami nařízení (ES) č. 1370/2007. Na základě čl. 9 odst. 1 uvedeného nařízení je proto nelze považovat za slučitelné s vnitřním trhem.
(126)
Komise zejména podotýká, že i kdyby specifikace koncese splňovala požadavky čl. 2 písm. i) nařízení (ES) č. 1370/07, pokud jde o definici smlouvy o veřejných službách, nebyla splněna všechna ustanovení článku 4 uvedeného nařízení, které stanoví povinný obsah smluv o veřejných službách a obecných pravidlech. Ustanovení čl. 4 odst. 1 písm. b) například požaduje, aby se parametry, na jejichž základě se vypočítává vyrovnání, určily předem objektivním a transparentním způsobem tak, aby nedošlo k nadměrnému vyrovnání, zatímco čl. 4 odst. 1 písm. c) a čl. 4 odst. 2 vymezují způsob rozdělení nákladů a příjmů. Jak Komise vysvětlila v oddíle 7.1.2 v souvislosti s posouzením druhého kritéria podle rozsudku ve věci Altmark, ve specifikaci koncese se při udělení koncese stanovilo, že poskytování služeb nedává společnosti Simet žádný nárok na dotaci ani náhradu jakéhokoli druhu a že společnost poskytuje službu v plné míře na vlastní riziko. Toto vyloučení vyrovnání nutně znamená, že parametry vyrovnání nebyly stanoveny předem, takže nebyl splněn článek 4 nařízení.
(127)
V čl. 6 odst. 1 se dále uvádí, že v případě přímo zadaných smluv o veřejných službách musí být vyrovnání v souladu s ustanoveními nařízení (ES) č. 1370/2007 a s ustanoveními uvedenými v příloze, čímž se zajistí, aby nepřekračovalo rámec toho, co je nezbytné pro plnění závazku veřejné služby. V uvedené příloze se mimo jiné vyžaduje oddělené vedení účtů (bod 5) a upřesňují se způsoby pro určení maximální výše vyrovnání.
(128)
Jak je uvedeno v bodě (115), po většinu období, kterého se týká oznámené opatření (mezi lety 1987 a 2001), nezavedla společnost Simet ve skutečnosti oddělené vedení účtů; zpochybnit lze i spolehlivost analytického účetnictví. Bez ohledu na to, jaké vyrovnání se nakonec přizná, nelze tedy prokázat, že toto vyrovnání nepřekročí částku odpovídající čistým finančním důsledkům, které odpovídají celkovým důsledkům, ať už pozitivním, nebo negativním, plnění závazku veřejné služby na náklady a příjmy provozovatele veřejné služby (bod 2 přílohy).
(129)
Vzhledem k tomu, že parametry vyrovnání nebyly stanoveny předem, se navíc každé rozdělení nákladů musí nutně provést ex post na základě arbitrárních předpokladů, což je případ původní zprávy i zprávy s většinovým stanoviskem. Komise však nemůže přijmout předpoklady uvedené ve zprávě s většinovým stanoviskem, podle níž každá služba, kterou společnost poskytuje, by měla v daném roce nutně vykazovat stejný podíl příjmů a nákladů. Protože výpočet ex post nevyhnutelně povede k plnému vyrovnání nákladů vzniklých při poskytování služby, má Komise za to, že míra návratnosti vlastního kapitálu, která je vyšší než příslušná swapová sazba zvýšená o 100 bazických bodů a použitá v původní zprávě i ve zprávě s většinovým stanoviskem, by se za normálních okolností nepovažovala za vhodnou referenční hodnotu pro výpočet přiměřeného zisku.
(130)
Komise proto zastává názor, že vyrovnání nařízené Státní radou, s nímž se ve specifikaci koncese nepočítalo, nebude vyplaceno v souladu s nařízením (ES) č. 1370/2007, a že oznámené opatření je proto neslučitelné s vnitřním trhem.
(131)
A konečně, pokud jde o argument společnosti Simet, že rozsudek Státní rady č. 1405/2010 se netýká přiznání vyrovnání za veřejnou službu na základě příslušného nařízení Rady, ale představuje náhradu škod souvisejících s porušením nařízení (EHS) č. 1191/69, jež vznikly údajným jednostranným uložením závazků veřejné služby podle čl. 1 odst. 3 a 5 uvedeného nařízení, Komise podotýká, že přestože se v prováděcí části rozsudku č. 1405/2010 nevyskytuje žádný odkaz na nařízení (EHS) č. 1191/69, tento rozsudek přiznává společnosti Simet nárok na získání částek jako vyrovnání podle článků 6, 10 a 11 nařízení (EHS) č. 1191/69, jehož výši musí určit orgán státní správy na základě spolehlivých údajů (43). Státní rada navíc v rozsudku č. 1405/2010 sama zamítla odvolání společnosti Simet týkající se náhrady škod, kterou chápala jako náhradu pokrývající reziduální ztráty, kterých se netýkalo vyrovnání, jež mělo být přiznáno, jakož i odvolání ohledně neodůvodněného obohacení, a to proto, že přijala hlavní žádost o vyrovnání na základě nařízení (EHS) č. 1191/69 (44). Státní rada proto v bodě 3.3 rozsudku uvádí: „V současnosti nelze přijmout žádné žádosti o náhradu škod, které stěžovatel předložil, protože to, zda existují reziduální škody, které nejsou zahrnuty v posuzované částce a které musí vypočítat a prokázat dotčená společnost, bude známo až tehdy, když orgán státní správy příslušnou částku stanoví.“
(132)
Komise se v každém případě domnívá, že přiznání náhrady škod ve prospěch společnosti Simet za údajné protiprávní jednostranné uložení závazků veřejné služby italskými orgány, jež byla vypočtena na základě společné metody vyrovnání stanovené v nařízení (EHS) č. 1191/69, by bylo v rozporu s články 107 a 108 Smlouvy. Je to proto, že přiznání této náhrady by pro společnost Simet mělo stejný výsledek jako přiznání vyrovnání za závazky veřejné služby za posuzované období, a to přesto, že specifikace koncese, která upravuje předmětné služby, nebyla vyňata z předběžného oznámení ani nesplňovala hmotněprávní požadavky nařízení (EHS) č. 1191/69 nebo nařízení (ES) č. 1370/2007, jak již bylo výše prokázáno. Přiznání této náhrady by tedy v podstatě umožnilo obejít pravidla státní podpory a podmínky stanovené zákonodárcem Unie, na jejichž základě příslušné orgány, které ukládají nebo zadávají závazky veřejné služby, vyrovnávají příslušným provozovatelům náklady, které jim vznikly při plnění závazků veřejné služby. A konečně, jak již bylo uvedeno, ve specifikaci koncese, podle které společnost Simet poskytovala dopravní služby, se nepředpokládalo vyplacení jakéhokoli finančního vyrovnání. Společnost Simet souhlasila s poskytováním služeb za podmínek stanovených v koncesích na vlastní riziko.
(133)
Komise proto nemůže přijmout tvrzení společnosti Simet, že rozsudek Státní rady č. 1405/2010 znamená přiznání náhrady škod souvisejících s porušením nařízení (EHS) č. 1191/69, a nikoli přiznání vyrovnání za závazky veřejné služby.
8. ZÁVĚR
(134)
S ohledem na výše uvedené skutečnosti Komise dospěla k závěru, že oznámené opatření představuje státní podporu ve smyslu čl. 107 odst. 1 Smlouvy, jež je neslučitelná s vnitřním trhem,
PŘIJALA TOTO ROZHODNUTÍ:
Článek 1
Platby vyrovnání společnosti Simet, které oznámily italské orgány, představují státní podporu ve smyslu čl. 107 odst. 1 Smlouvy o fungování Evropské Unie. Opatření nebylo vyňato z postupu informování předem podle čl. 17 odst. 2 nařízení (EHS) č. 1191/69.
Státní podpora je neslučitelná s vnitřním trhem, protože nebyly splněny podmínky nařízení (ES) č. 1370/2007. Italské orgány tedy nemohou uvedenou podporu provést.
Článek 2
Toto rozhodnutí je určeno Italské republice.
V Bruselu dne 2. října 2013.
KOMISIJOS SPRENDIMAS
2013 m. spalio 2 d.
dėl bendrovei „Simet SpA“ paskirtos kompensacijos už viešojo transporto paslaugas, teiktas nuo 1987 m. iki 2003 m. (valstybės pagalba SA.33037 (2012/C) - Italija)
(pranešta dokumentu Nr. C(2013) 6251)
(Tekstas autentiškas tik italų kalba)
(Tekstas svarbus EEE)
(2014/201/ES)
EUROPOS KOMISIJA,
atsižvelgdama į Sutartį dėl Europos Sąjungos veikimo, ypač į jos 108 straipsnio 2 dalies pirmąją pastraipą,
atsižvelgdama į Europos ekonominės erdvės susitarimą, ypač į jo 62 straipsnio 1 dalies a punktą,
pakvietusi suinteresuotąsias šalis pateikti savo pastabas pagal minėtas nuostatas (1) ir atsižvelgdama į tas pastabas,
kadangi:
1. PROCEDŪRA
(1)
2011 m. gegužės 18 d. Italijos valdžios institucijos elektroniniu pranešimu pagal Sutarties 108 straipsnio 3 dalį pranešė Komisijai apie bendrovei „Simet SpA“ (toliau - „Simet“) paskirtą kompensaciją už 1987-2003 m. teiktas viešąsias tarpregionines keleivinio autobusų transporto paslaugas, įgyvendinant Valstybės Tarybos (it. Consiglio di Stato), Italijos vyriausiojo administracinio teismo, sprendimą (toliau - priemonė, apie kurią pranešta). Pranešimas užregistruotas numeriu SA.33037.
(2)
2011 m. liepos 12 d., 2011 m. spalio 5 d., 2012 m. vasario 20 d., 2012 m. kovo 2 d. ir 28 d. ir 2012 m. balandžio 17 d. Italijos valdžios institucijos pateikė papildomos informacijos apie praneštą priemonę.
(3)
2012 m. gegužės 31 d. raštu Komisija pranešė Italijos valdžios institucijoms apie savo sprendimą pradėti Sutarties 108 straipsnio 2 dalyje nustatytą procedūrą (toliau - sprendimas pradėti procedūrą).
Iki numatyto termino gautos šios pastabos:
-
Italijos valdžios institucijos pateikė savo pastabas dėl sprendimo pradėti procedūrą 2012 m. birželio 1 d., 2012 m. rugsėjo 24 d. ir 2012 m. spalio 11 d. raštuose,
-
vienintelė suinteresuotoji trečioji šalis, pateikusi pastabas dėl sprendimo pradėti procedūrą, buvo bendrovė „Simet“, galima priemonės, apie kurią pranešta, gavėja. Jos pastabos gautos 2012 m. rugpjūčio 4 d., 2012 m. spalio 31 d. ir 2012 m. gruodžio 13 d.,
-
Italijos valdžios institucijų komentarai apie trečiosios suinteresuotosios šalies pastabas pateikti 2012 m. lapkričio 28 d., 2012 m. gruodžio 4 d., 2012 m. gruodžio 19 d. ir 2013 m. sausio 10 d. raštuose.
2. PRIEMONĖS APRAŠYMAS
2.1. BENDROVĖ IR TEIKIAMOS PASLAUGOS
(4)
„Simet“ yra privati bendrovė, teikianti keleivinio autobusų transporto paslaugas pagal koncesiją, kurią Italijos valstybė suteikė pagal Įstatymą Nr. 1822/39 (2). Konkrečiau, „Simet“ teikia reguliariojo susisiekimo paslaugas maršrutų tarp Kalabrijos ir kitų Italijos regionų tinkle. Be šių paslaugų, kurias teikdama ji gauna maždaug du trečdalius pajamų, „Simet“ dar teikia tarptautinio transporto, turizmo, autobusų nuomos su vairuotoju ir kitas paslaugas (3), su kuriomis susijęs likęs trečdalis visų bendrovės pajamų.
(5)
1999 m. spalio mėn. „Simet“ pirmą kartą Infrastruktūros ir transporto ministerijai (toliau - ministerija) pateikė prašymą skirti kompensaciją už viešąją paslaugą, kuria būtų atlygintos bendrovės tarpregioninio autobusų transporto paslaugos nuo 1987 m (4). Ministerija atmetė šį ir vėlesnius prašymus, teigdama, kad nebuvo „Simet“ įpareigojusi teikti minėtų viešųjų paslaugų.
(6)
Italijos valdžios institucijų teigimu, „Simet“, kaip ir kiti tarpregioninių reguliarių maršrutų operatoriai, veikė pagal laikinąsias licencijas (koncesijas), kurios būdavo kasmet atnaujinamos, paslaugas teikiančiai bendrovei pateikus prašymą. Šiomis koncesijomis paslaugas teikiančiai bendrovei būdavo suteikiama išskirtinė teisė teikti aptariamas paslaugas. Remiantis metinės koncesijos specifikacijomis, leidimu teikti paslaugas operatoriui nebūdavo suteikiama teisė į kokią nors subsidiją ar kompensaciją, o visa su paslaugos teikimu susijusi rizika ir pavojus tekdavo paslaugas teikiančiai bendrovei. Pati bendrovė siūlė ministerijos patvirtintose metinių koncesijų specifikacijose pateiktus įkainius.
(7)
Bėgant metams bendrovė pateikė daugybę prašymų pakeisti paslaugų teikimo tvarką, kurie paprastai būdavo priimami laikantis Respublikos Prezidento dekrete 369/94 numatytos procedūros (5). Respublikos Prezidento dekreto 369/94 4 ir 5 straipsniuose numatyta išsami prašymų vertinimo ir lyginamosios analizės procedūra, taikytina siekiant pradėti teikti bet kokią naują paslaugą koncesijos pagrindu.
2.2. VALSTYBĖS TARYBOS SPRENDIMAI, PRIIMTI PRIEŠ SPRENDIMĄ PRADĖTI PROCEDŪRĄ
(8)
Ministerijai atsisakius skirti kompensaciją už su viešąja paslauga susijusius įsipareigojimus nuo 1987 m., „Simet“ pateikė ieškinį administraciniam teismui, reikalaudama kompensacijos už su viešąja paslauga susijusių įsipareigojimų įvykdymą.
(9)
Po keleto įvairių instancijų teismų Valstybės Taryba 2010 m. kovo 9 d. sprendime Nr. 1405/2010 (toliau - Sprendimas Nr. 1405/2010) pripažino bendrovės „Simet“ teisę gauti kompensaciją už reguliariojo (daugiausiai tarpregioninio) autobusų transporto paslaugas, teiktas pagal Italijos valstybės suteiktą koncesiją. Be to, sprendime nustatyta, kad tiksli kompensacijos suma turėjo būti nustatyta remiantis patikimais bendrovės apskaitos duomenimis.
(10)
Sprendime pradėti procedūrą išsamiau paaiškinta, kad Sprendime Nr. 1405/2010 vis dėlto nebuvo tiksliai apibrėžta, kuriuo teisės aktu remiantis ir kaip buvo nustatyti su viešąja paslauga susiję įsipareigojimai. 2011 m. sausio 18 d. nutartyje Nr. 2072/2011, išleistoje valdybai nesilaikius Sprendimo Nr. 1405/2010, Valstybės Taryba šiuo atžvilgiu buvo konkretesnė, teigdama, kad „ministerija ne kartą bendrovei neleido keisti maršrutų, tvarkaraščių, aptarnaujamų vietovių; be to, nustatė, kad įkainiai neturį viršyti „Valstybės geležinkelių“ (it. Ferrovie dello Stato) taikomų įkainių, o tai, pasak bendrovės, yra viešosios paslaugos teikimo požymiai“.
(11)
Nors Sprendime Nr. 1405/2010 minimas naujasis Europos Parlamento ir Tarybos reglamentas (EB) Nr. 1370/2007 (6), kuris reglamentuoja kompensacijas už viešąją paslaugą, nes „juo nustatyti su kompensacijomis susiję kriterijai, panašūs į numatytuosius ankstesnėse Bendrijos nuostatose“, Valstybės Taryba įsakė atsakingoms valdžios institucijoms sumokėti kompensaciją bendrovei „Simet“ vadovaudamasi Tarybos reglamento (EEB) Nr. 1191/69 6, 10 ir 11 straipsniais (7).
(12)
Prieš vykdydamos Valstybės Tarybos sprendimus (Sprendimas Nr. 1405/2010 ir Nutartis Nr. 2072/2010) ir išmokėdamos kompensaciją bendrovei „Simet“, Italijos valdžios institucijos nusprendė palaukti Komisijos vertinimo dėl priemonių, apie kurias pranešta.
2.3. PRADINĖ PRANEŠTA GALIMOS KOMPENSACIJOS UŽ SU VIEŠĄJA PASLAUGA SUSIJUSIUS ĮSIPAREIGOJIMUS SUMA
(13)
Dėl bendrovei „Simet“ mokėtinos kompensacijos už suteiktas paslaugas, Italijos valdžios institucijos pateikė Komisijai pas išorės konsultantą „Simet“ užsakytą ataskaitą (toliau - pradinė ataskaita), nepatvirtindamos joje pateiktų skaičiavimų. Pradinėje ataskaitoje kompensacijos suma apytiksliai siekė 59,4 mln. EUR (8).
(14)
Vis dėlto vėliau kompensacijos prašymai buvo dar kartą išnagrinėti, kadangi priėmus sprendimą pradėti procedūrą Valstybės Taryba paprašė nepriklausomo tinkamo kompensacijos dydžio įvertinimo. Šio vertinimo rezultatai aptarti 2.6 ir 2.7 skirsniuose.
2.4. TRUKMĖ
(15)
Nors „Simet“ reikalavo kompensacijos už paslaugas, teiktas iki 2013 m. pabaigos (9), Italijos valdžios institucijų nuomone, šiam pranešimui aktualus tik 1987-2003 m. laikotarpis, kadangi Sprendimas Nr. 1405/2010 susijęs tik su ieškiniu, pateiktu būtent dėl šio laikotarpio. Visų pirma, minėto sprendimo 3.1 punkte nurodytos kompensacijos už 1987-2003 m. laikotarpį.
2.5. NACIONALINIAME TEISME VYKSTANČIO PROCESO EIGA PRIĖMUS SPRENDIMĄ PRADĖTI PROCEDŪRĄ
(16)
Italijos valdžios institucijoms atsisakius vykdyti Sprendimą Nr. 1405/2010 ir Nutartį Nr. 2072/2011, Valstybės Taryba priėmė naują Nutartį Nr. 270/2012, kuria paskyrė nepriklausomą konsultacinę tarybą, kad šioji spręstų dėl Sprendimo Nr. 1405/2010 įgyvendinimo tvarkos.
(17)
Iš pirmininko ir dviejų narių sudarytai tarybai buvo pavesta apskaičiuoti bendrovei „Simet“ pagal Sprendimą Nr. 1405/2010 mokėtiną sumą. Tuo pat metu abi ginčo šalys paskyrė savo ekspertus, kurie pateikė komentarus apie konsultacinės tarybos pirmines išvadas. Bėgant laikui tai paskatino keistis pareiškimais, atsiliepimais ir paneigiančiais argumentais.
(18)
Konsultacinė taryba savo darbą baigė 2012 m. rugpjūčio mėn. Taryba nepriėjo prie vieningos išvados, tačiau pateikė Valstybės Tarybai dvi atskiras ataskaitas:
-
2012 m. rugpjūčio 29 d. pateikta mažumos ataskaita, pasirašyta Valstybės Tarybos paskirto konsultacinės tarybos pirmininko, kurioje padaryta išvada, jog nepakanka turimų duomenų, kad būtų galima nustatyti „Simet“ mokėtiną kompensaciją, todėl negalima skirti jokios kompensacijos,
-
2012 m. rugpjūčio 20 d. pateikta daugumos ataskaita, pasirašyta dviejų iš trijų Valstybės Tarybos paskirtų konsultantų, kurioje šie padarė išvadą, kad „Simet“ mokėtina kompensacija siekia 22 049 796 EUR.
(19)
Kadangi Komisija dar vis nebaigė su valstybės pagalba susijusios procedūros, Valstybės Taryba dar nepriėmė galutinio sprendimo dėl „Simet“ mokėtinos kompensacijos sumos.
2.6. MAŽUMOS ATASKAITA
(20)
Mažumos ataskaitoje pabrėžiami šie punktai:
-
patikimų duomenų trūkumas, siekiant apskaičiuoti kompensaciją (kurių reikalauta Nutartyje Nr. 2072/2011 ir Sprendime Nr. 1405/2010),
-
neatskirta apskaitos sistema, numatyta Reglamente (EEB) Nr. 1191/69, kuri yra būtina sąlyga, kad būtų galima skirti kompensaciją (siekiant, kad šioji nebūtų per didelė),
-
negalėjimas apskaitos atskyrimo sistemos pakeisti kitomis apskaitos sistemomis, kadangi dar neįrodyta, jog šios leidžia tiksliai nustatyti visus sąnaudų ir pajamų veiksnius,
-
dėl analitinės apskaitos duomenų (turimų tik už dvejus metus, t. y. 2002 m. ir 2003 m.): prie balansų pridėtuose dokumentuose (aiškinamuosiuose raštuose ir finansinėse ataskaitose) visai nesiremiama tokiais duomenimis. Tai reiškia, kad bendrovės valdymo organai nenaudojo analitinės apskaitos įmonės veiklai kontroliuoti,
-
iš anksto nustatytų parametrų kompensacijai apskaičiuoti nebuvimas,
-
bendrovės nenurodyti tikslūs, konkretūs ir neabejotini su viešąja paslauga susiję įsipareigojimai (atsižvelgiant į Europos Sąjungos teisės aktuose išskirtus tipus) atskiriems maršrutams,
-
nenurodytas „ekonominis nuostolis“, kylantis iš minėtų įsipareigojimų,
-
„Simet“ nepateikti patirtos žalos įrodymai, kuriuos ji buvo įpareigota pateikti per procesus, lėmusius Sprendimą Nr. 1405/2010.
(21)
Atsižvelgiant į šiuos trūkumus, mažumos ataskaitoje daroma išvada, jog nėra patikimų duomenų, kad būtų galima apskaičiuoti Sprendime Nr. 1405/2010 numatytą kompensaciją, todėl negalima nurodyti jokios sumos.
2.7. DAUGUMOS ATASKAITA
(22)
Daugumos ataskaitoje, siekiant apskaičiuoti „Simet“ priskirtiną kompensaciją, naudojama ši metodologija:
2.7.1. Kompensacijos dalis, pagrįsta veiklos sąnaudų ir pajamų skirtumu
2.7.1.1. Pajamų skaičiavimo metodas
(23)
1987-1992 m. ir 2002-2003 m. pajamas iš reguliaraus transporto paslaugos ekspertai ėmė tiesiai iš finansinių ataskaitų. 1993-2001 m. pajamoms apskaičiuoti ekspertai naudojo „Simet“ pajamų dokumentus, kadangi šio laikotarpio finansinėse ataskaitose nepateikta informacijos apie pajamas iš šios paslaugos (10). Remiantis šiais skaičiavimais nustatyta, kad 1987-2003 m. pajamos siekė 57 213 440 EUR.
2.7.1.2. Autobusų transporto paslaugų sąnaudų skaičiavimo metodas
(24)
Kadangi 1987-1992 m. netaikyta analitinė apskaita, ekspertai išskyrė reguliaraus tarpregioninio transporto paslaugos sąnaudas remdamiesi iš tų pačių paslaugų tuo pačiu laikotarpiu gautų įplaukų procentu. Bendrąją sąnaudų sumą ekspertai paėmė iš kiekvienų metų balanso. Todėl norėdami apskaičiuoti tik veiklos sąnaudas atėmė iš bendrųjų sąnaudų visas ne veiklos sąnaudas, t. y. palūkanas, finansinius įsipareigojimus, nuostolius perleidžiant aktyvus, nuostolius ir įvairias sąnaudas, tiesioginius nuostolius ir galutinius likučius. Galiausia, reguliaraus tarpregioninio transporto paslaugai priskirtinos veiklos sąnaudos buvo nustatytos remiantis iš tų pačių reguliaraus transporto paslaugų gautų pajamų procentu.
(25)
1993-2001 m. „Simet“ pakeitė duomenų teikimą metiniuose balansuose (11). Todėl šių metų bendrą veiklos sąnaudų vertę konsultantai apskaičiavo aritmetiškai sudėdami šiuose metinio bendrovės balanso su gamybos sąnaudomis susijusiuose straipsniuose pateiktus skaičius: antrinės žaliavos ir komplektavimo gaminiai, paslaugos, naudojimasis trečiųjų asmenų turtu, amortizacija ir nusidėvėjimas, pirminių, antrinių žaliavų ir komplektavimo gaminių pakitimas ir kitos veiklos sąnaudos. Reguliaraus transporto paslaugoms priskirtinos sąnaudos buvo nustatytos remiantis iš tų pačių reguliaraus transporto paslaugų gautų pajamų procentu (kaip ir už 1987-1992 m.). Nors 2000 m. ir 2001 m. taikyta analitinė apskaita, aptariami dokumentai nebuvo išsamūs, todėl nuspręsta naudoti tą patį metodą, pagal kurį nustatytos reguliaraus transporto paslaugų sąnaudos ankstesniais metais.
(26)
2002 m. ir 2003 m. vesta analitinė apskaita. Todėl konsultantai suskirstė sąnaudas pagal šias kategorijas: i) su kilometražu susijusios sąnaudos; ii) tiesiogiai reguliaraus transporto paslaugoms priskirtinos sąnaudos; iii) sąnaudos, priskirtinos atsižvelgiant į apyvartą.
-
Pirmoji sąnaudų kategorija apima išlaidas, susijusias su kuru, variklio tepalu, padangomis, atsarginėmis dalimis, išorės darbais, transporto priemonių plovimu, kelių mokesčiais, privaloma automobilių technine priežiūra, nuoma ir veiklos amortizacija. Kiekvienas šių sąnaudų tipas buvo padalintas iš bendro nuvažiuotų kilometrų skaičiaus, tuomet kilometro įkainis buvo padaugintas iš teikiant reguliaraus susisiekimo paslaugas nuvažiuotų kilometrų skaičiaus.
-
Antroji sąnaudų kategorija apima sąnaudas, kurios, remiantis analitine apskaita, yra tiesiogiai priskirtinos tarpregioninio reguliaraus susisiekimo paslaugoms. Jos apima tiesioginį užimtumą, atliekų šalinimą, komisinius įsipareigojimus, kitus įsipareigojimus, stovėjimo išlaidas, trečiųjų asmenų transporto priemonių nuomą reguliaraus susisiekimo paslaugoms teikti, pirkinius, susijusius su autobuse teikiamomis paslaugomis, keliaujančio personalo išlaidų kompensavimą.
-
Trečioji kategorija apima „netiesiogines sąnaudas“, į kurias patenka netiesioginės darbo sąnaudos, fiksuotosios sąnaudos, autobusų draudimas, transporto priemonių turto mokestis, patalpų nuoma. Šios sąnaudos buvo paskirstytos remiantis iš tų pačių reguliaraus transporto paslaugų gautų pajamų procentu.
(27)
Sudėjus taip apskaičiuotas sumas už kiekvieną minėtą laikotarpį, nustatyta, kad 1987-2003 m. bendrosios reguliaraus transporto sąnaudos siekė 59 510 413 EUR.
(28)
Atėmus šias sąnaudas iš pajamų, gautų iš reguliarių paslaugų, mažumos ataskaitoje apskaičiuota veiklos nuostolių už 1987-2003 m. suma lygi 2 296 973 EUR.
2.7.2. Kompensacijos dalis, susidariusi dėl būtinybės užtikrinti panaudoto kapitalo grąžą:
(29)
Konsultantai apskaičiavo kiekvienais nagrinėjamais finansiniais metais panaudoto kapitalo dydį sudėdami šiuos veiksnius:
-
nuosavą kapitalą (E), kurio vertė, paimta iš metinio balanso, atsižvelgiant į įstatinį kapitalą,
-
skolintąjį kapitalą (D). Konsultantai skolintuoju kapitalu laikė tik finansinę skolą, t. y. skolas bankams ir kitiems finansuotojams.
(30)
Panaudoto kapitalo grąžos rodiklis nustatytas pagal šią vidutinės svertinės kapitalo kainos (WACC) formulę:
Šioje formulėje:
Re
=
numatytas nuosavo kapitalo grąžos rodiklis;
Rd
=
skolos kaina; E = įmonės nuosavas kapitalas;
D
=
įmonės skola; ;
E/V
=
finansavimo iš nuosavo kapitalo procentas;
D/V
=
finansavimo iš skolos procentas;
Tc
=
bendrovėms taikomas pelno mokesčio tarifas
(31)
Numatyta nuosavo kapitalo grąža apskaičiuota naudojant finansinio turto vertinimo modelį, kuris apibrėžia rizikos ir numatytos grąžos santykį:
Where:
rf
=
Risk free rate
βa
=
Bata of the security
=
Expected market return
(32)
Kaip nerizikinga norma (rf) taikyta 10 m. trukmės Vyriausybės obligacijų palūkanų norma, nustatyta remiantis nacionaliniais statistikos duomenimis.
(33)
Konsultantai priėjo prie išvados, kad tais metais, už kuriuos turėjo būti skirta kompensacija, investuotojai, kurie, užuot investavę į nerizikingus Italijos rinkos vertybinius popierius, investavo į akcijas (12), prašydavo vidutiniškai 5,8 % rizikos priedo (rm-rf).
(34)
„Simet“ kapitalo akcijų beta rodiklis (13) apskaičiuotas remiantis beta koeficiento, neįskaitant finansinio sverto (angl. unlevered), rodikliu (14), kuris lygus 0,39, autobusų paslaugoms ir transporto sektoriui (15). Vėliau ši beta vertė būdavo pritaikoma prie finansinės struktūros, kurią bendrovė pranešdavo kiekvienais metais:
(35)
1987-1994 m. Italijos bendrovėms taikytas pelno mokesčio tarifas buvo 36 %, 1995-2000 m. - 37 %, o 2001-2002 m. - 36 %.
(36)
Konsultantų teigimu, panaudoto kapitalo grąža nurodo kompensacijos sumą, kurią „Simet“ turi gauti be mokesčių. Kadangi kompensacijai bus taikomas mokestis, ji turi būti pritaikyta tokiu būdu:
(37)
Remdamiesi šia formule konsultantai apskaičiavo, kad „Simet“ priskirtina panaudoto kapitalo grąža siekia 5 948 150 EUR.
(38)
Todėl ekspertų apskaičiuota bendroji kompensacijos suma be palūkanų yra lygi 8 245 124 EUR (kompensacija už veiklos nuostolius ir panaudoto kapitalo grąžą).
2.7.3. Palūkanų skaičiavimas
(39)
Kadangi anksčiau apskaičiuotos kompensacijos sumos nebuvo sumokėtos tais metais, kuriais turėjo būti gautos, konsultantai padidino šias sumas laikydamiesi šios tvarkos:
-
pradinės apskaičiuotos sumos buvo iš naujo įvertintos remiantis iki 2012 m. liepos mėn. ISTAT (Nacionalinio statistikos instituto) teiktu vartotojų kainų indeksu,
-
paskui pagal šį principą apskaičiuotoms sumoms taikytos pagal įstatymą numatytos palūkanos.
(40)
Tokiu būdu bendra konsultacinės tarybos nustatyta kompensacijos suma sudarė 22 049 796 EUR.
2.7.4. Kitos daugumos ataskaitoje pateiktos pastabos
(41)
Daugumos ataskaitoje išreikšta nuomonė, kad Valstybės Tarybos paskirta kompensacija nesusijusi su tiesioginiu Reglamento (EEB) Nr. 1191/69 taikymu, t. y. tiesiogiai nors ir atgaline data paskirta kompensacija pagal šį reglamentą. Priešingai, joje teigiama, kad Valstybės Taryba siūlė taikyti minėtame reglamente įtvirtintus kriterijus, susijusius su bendra kompensavimo tvarka, siekiant nustatyti žalą, kurią patyrė „Simet“ neteisėtai, laikui bėgant, padidinus jos su viešąja paslauga susijusius įsipareigojimus.
(42)
Be to, daugumos ataskaitoje pastebima, kad tais atvejais, kai Komisija netaikydavo Reglamento (EEB) Nr. 1191/69 kompensacijoms už viešąją paslaugą vertinti, dažnai patvirtindavo šias kompensacijas analogiškai taikydama Europos Sąjungos teisės aktus valstybės pagalbai su viešąja paslauga susijusių įsipareigojimų forma. Remiantis pagrindiniu kriterijumi, kuriuo vadovavosi Komisija, kompensacijos suma neturėjo viršyti vykdant tuos įsipareigojimus patirtoms sąnaudoms padengti būtinos sumos. Dėl galimos per didelės kompensacijos šiuo atveju daugumos ataskaitoje teigiama, kad atsižvelgiant į tai, jog praeityje faktiškai patirtos bendrovės sąnaudos teikiant reikalaujamas reguliarias paslaugas apskaičiuotos vadovaujantis ex post principu, skaičiavimuose negali būti jokių netikslumų, galimų prognostinio pobūdžio vertinime, kai kompensacija nustatoma vadovaujantis principu ex ante. Todėl nekyla klausimų ir dėl per didelės kompensacijos.
(43)
Taip pat daugumos ataskaitoje primenama, kad nebuvo taikyta apskaitos atskyrimo sistema ir teigiama, kad apskaitos atskyrimas taikomas tose įmonėse, kurios gauna kompensaciją už viešosios paslaugos teikimą, kad šios lėšos nebūtų netinkamai panaudotos kitai įmonės veiklai. Tačiau kadangi šiuo atveju „Simet“ nebuvo pervesti valstybiniai ištekliai kaip kompensacija už viešosios paslaugos teikimą, apskaitos atskyrimas neturėtų būti priežastis atsisakyti mokėti Valstybės Tarybos paskirtą kompensaciją.
(44)
Taip pat daugumos ataskaitoje pastebima, kad 2002 m. ir 2003 m., kai buvo taikyta analitinė apskaita, veiklos nuostoliai iš esmės buvo tokie patys kaip ir remiantis ankstesniais metais naudota metodologija, kai reguliarių tarpregioninio transporto paslaugų sąnaudos buvo paskirstytos remiantis pajamų, gautų iš tų pačių paslaugų, procentu (skaičiai skyrėsi tik 2,6 %). Todėl konsultantai laikosi nuomonės, kad tai, jog ankstesniu laikotarpiu nebuvo taikyta analitinė apskaita, neturi jokios praktinio pobūdžio reikšmės skiriant kompensacijas.
3. PRIEŽASTYS, DĖL KURIŲ PRADĖTA PROCEDŪRA
(45)
Sprendimas pradėti procedūrą rodo, kad Komisija turėjo daug abejonių dėl priemonės, apie kurią pranešta, suderinamumo su vidaus rinka.
(46)
Pirmiausia, Komisija turėjo abejonių dėl galimybės nepriskirti priemonės, apie kurią pranešta, prie pagalbos, visų pirma, atsižvelgiantį keturias sąlygas, kurias nustatė Europos Sąjungos Teisingumo Teismas Altmark sprendime (16).
(47)
Antra, Komisija iškėlė klausimą dėl taikytinų teisės aktų. Kadangi Valstybės Tarybos nurodyta kompensacija buvo susijusi su viešąja paslauga susijusiais įsipareigojimais, kurie bendrovei „Simet“ buvo patvirtintai nustatyti 1987-2003 m., bet dar neapmokėti, iškilo klausimas, ar nagrinėjamu atveju galima taikyti Reglamentą (EEB) Nr. 1191/69 ar Reglamentą (EB) Nr. 1370/2007.
(48)
Komisija laikėsi nuomonės, kad nagrinėjamu atveju Reglamentą (EEB) Nr. 1191/69 būtų galima taikyti, jeigu būtų įmanoma įrodyti, kad Italijos valdžios institucijos iš tikrųjų vienašališkai nustatė bendrovei „Simet“ su viešąja paslauga susijusius įsipareigojimus, o pasiūlyta kompensacija atitiko visus tame reglamente nustatytus reikalavimus. Iš tikrųjų remiantis Reglamento (EEB) Nr. 1191/69 17 straipsnio 2 dalimi, kompensacijoms už įmonei vienašališkai nustatytus su viešąja paslauga susijusius įsipareigojimus, vadovaujantis šio reglamento nuostatomis, netaikoma išankstinio pranešimo Komisijai procedūra. Tačiau jeigu būtų įrodyta, kad netenkinama nė viena iš dviejų sąlygų, reikėtų įvertinti priemonės, apie kurią pranešta, suderinamumą remiantis Reglamentu (EB) Nr. 1370/2007.
(49)
Trečia, darant prielaidą, kad Valstybės Tarybos paskirtą kompensaciją iš tikrųjų lėmė vienašališkai nustatyti su viešąja paslauga susiję įsipareigojimai, Komisija, remdamasi turima informacija, abejoja, kad kompensacija atitinka Reglamento (EEB) Nr. 1191/69 nuostatas. Be to, Komisija abejoja, ar dera taikyti Reglamente (EEB) Nr. 1191/69 numatytą bendrą kompensavimo tvarką, taikytiną ne anksčiau kaip 1992 m. vienašališkai nustatytiems su viešąja paslauga susijusiems įsipareigojimams, atsižvelgiant į tai, kad nuo 1992 m. liepos mėn. tarpregioninių autobusų paslaugoms neturėtų būti galima taikyti vienašališkai nustatytų su viešąja paslauga susijusių įsipareigojimų (17).
(50)
Ketvirta, jeigu papildomi tyrimai patvirtintų, kad, remiantis Reglamentu (EB) Nr. 1191/69, netenkinta bent viena sąlyga, atleidžianti nuo įpareigojimo pranešti, ir reikia atlikti vertinimą remiantis Reglamentu (EB) Nr. 1370/2007, Komisija abejotų, ar nagrinėjamu atveju laikytasi šio reglamento sąlygų.
(51)
Bet kokiu atveju, neatsižvelgiant į taikytą teisinį pagrindą, Komisija abejoja, kad nėra Valstybės Tarybos paskirtos kompensacijos perviršio galimybės. Komisija nustatė, kad bent jau iki 2000 m. (18) bendrovė „Simet“ nebuvo veiksmingai atskyrusi apskaitos, ir suabejojo dėl galimybės tiksliai ex post nustatyti išlaidas, susijusias su reguliarių maršrutų paslaugomis, kartu prieštaraudama ir dėl numatytos nuosavo kapitalo grąžos, panaudotos skaičiuojant kompensaciją, tinkamumo.
4. ITALIJOS PASTABOS
(52)
Atsiųstuose dokumentuose Italijos valdžios institucijos laikosi nuomonės, kad priemonė, apie kurią pranešta, yra valstybės pagalba remiantis Sutarties 107 straipsnio 1 dalimi, visų pirma, todėl, kad netenkina visų Europos Sąjungos Teisingumo Teismo sprendime Altmark įtvirtintų sąlygų. Be to, Italijos valdžios institucijų nuomone, Valstybės Tarybos paskirta kompensacija neatitiko nė Reglamento (EEB) Nr. 1191/69, nė Reglamento (EB) Nr. 1370/2007.
(53)
Italijos valdžios institucijos pabrėžė, kad nagrinėjamu laikotarpiu su viešąja paslauga susiję įsipareigojimai, susiję su tarpregioninio autobusų transporto paslaugomis, nebuvo nustatomi nė vienašališkai, nė sudarant sutartį. Teisinę priemonę, kuri reguliuoja viešųjų valdžios institucijų ir privačių įmonių, teikiančių keleivių vežimo paslaugas, santykius sudaro daugybė vienašalių koncesijos potvarkių, kuriais remdamasi viešoji valdžios institucija perduodavo privačiai įmonei įstatymuose nustatytą savo teisę teikti transporto paslaugas bendrai vartotojų visumai, kuri galiojant Įstatymui Nr. 1822/39 pagal Italijos teisės sistemą buvo iš pradžių priskirta valstybei.
(54)
Italijos valdžios institucijos taip pat pastebėjo, kad koncesijos specifikacijoje, kurią ministerija išdavė bendrovės prašymu, aiškiai nurodyta, kad visą riziką ir pavojus, susijusius su paslaugos teikimu, prisiima pastarąją teikianti įmonė, išskyrus išskirtinių teisių garantiją, kuri taikyta nagrinėjamu laikotarpiu. Leidimas teikti paslaugą nesuteikė teisės į kokią nors subsidiją ar kompensaciją. Šios koncesijos būdavo laikinos ir įmonės prašymu kasmet galėdavo būti atnaujintos. Kiekvienais metais licencijoms taikyta daugybė pakeitimų, susijusių su maršrutais, sustojimais, išvykimų skaičiumi ir kt., atsižvelgiant į konkrečius bendrovių prašymus.
(55)
Dėl sprendime pradėti procedūrą minimų didžiausių tarifų, galiojusių iki 2001 m., Italijos valdžios institucijos atkreipia dėmesį, kad jie taikyti ne tik tam tikroje geografinėje vietovėje, bet visoje Italijos teritorijoje. Italijos valdžios institucijos taip pat pastebi, kad remiantis Reglamento (EEB) Nr. 1191/69 2 straipsnio 5 dalimi, tai buvo kainų politikos priemonė, tačiau ji nebuvo įsipareigojimas dėl tarifų, kuriam, remiantis reglamentu, taikytina privaloma kompensacija.
(56)
Be to, pasak Italijos valdžios institucijų, nuo 1992 m. liepos mėn. (19), net nebuvo leidžiama vienašališkai nustatyti viešosios paslaugos tarpregioninėms autobusų paslaugoms remiantis Reglamentu (EEB) Nr. 1191/69. Minėto reglamento 1 straipsnio 5 dalyje vienašališki nustatymai leidžiami tik miesto, priemiesčio ir regiono paslaugoms.
(57)
Bet kokiu atveju, Italijos valdžios institucijos atkreipė dėmesį, kad bendrovė „Simet“ niekada nepateikė Reglamento (EEB) Nr. 1191/69 4 straipsnyje numatyto prašymo panaikinti su viešąja paslauga susijusį įsipareigojimą, kuris laikytinas išankstine sąlyga, kuria remiantis galima tvirtinti, kad aptariami įsipareigojimai buvo nustatyti. 1999 m. bendrovės „Simet“ ministerijai pateiktame prašyme (20) bendrai prašyta kompensacijos už su viešąja paslauga susijusius įsipareigojimus, kurie buvo, kaip tvirtinta, nustatyti suteikiant koncesijas 1987 ir vėlesniems metams. Italijos valdžios institucijos atkreipė dėmesį, kad šiame prašyme nenurodyta, kurie su viešąja paslauga susiję įsipareigojimai turėtų būti panaikinti, kad būtų užtikrintas tinkamas tarpregioninių reguliarių paslaugų pelningumas.
(58)
Todėl Italijos valdžios institucijos padarė išvadą, kad bendrovė „Simet“ neįrodė prisiėmusi su viešąja paslauga susijusių įsipareigojimų (remiantis Reglamento (EEB) Nr. 1191/69 2 straipsnio 2 dalimi) ir, visų pirma, neįrodė, kokie įsipareigojimai dėl darbo organizavimo, vežimo ir tarifų, jai buvo konkrečiai ir tiksliai taikyti. Italijos valdžios institucijų nuomone, bendrovė „Simet“ įrodė tik tai, kad teikė skirtingas visuotines susisiekimo paslaugas pagal valstybės koncesijas, kurias įmonės prašymu išdavė kompetentingos valdžios institucijos. Tai, kad visuotinės susisiekimo paslaugos buvo patikėtos bendrovei „Simet“ savaime neįrodo, kad pastaroji prisiėmė kokį nors su viešąja paslauga susijusį įsipareigojimą, remiantis Reglamentu (EEB) Nr. 1191/69.
(59)
Be to, Italijos valdžios institucijos pastebi, kad didžiąją dalį nagrinėjamo laikotarpio (1987-2001 m.) „Simet“ netaikė Reglamento (EEB) Nr. 1191/69 1 straipsnio 5 dalyje numatytos veiksmingos apskaitos atskyrimo sistemos (21). Dėl to neįmanoma apskaičiuoti grynųjų pridėtinių sąnaudų, susidariusių dėl su viešąja paslauga susijusio įsipareigojimo vykdymo. Todėl Reglamento (EEB) Nr. 1191/69 10 straipsnyje nustatytos sąlygos nėra tenkinamos.
(60)
Galiausia, Italijos valdžios institucijos pastebi, kad kompetentinga ministerija iš anksto nenustatė jokios Reglamento (EEB) Nr. 1191/69 13 straipsnyje numatytos kompensacijos sumos, nes bendrovei „Simet“ nesuteikė jokio su viešąja paslauga susijusio įpareigojimo. Nagrinėjamu atveju bendrovei „Simet“ mokėtina kompensacija apskaičiuota remiantis tik ex post vertinimu.
(61)
Italijos valdžios institucijų teigimu, atlikus vertinimą, remiantis Reglamentu (EB) Nr. 1370/2007, kiltų iš esmės tie patys klausimai (aiškiai neapibrėžti su viešąja paslauga susiję įsipareigojimai, iš anksto neapibrėžti objektyvūs kriterijai, kuriais remiantis būtų galima apskaičiuoti kompensaciją, netaikyta apskaitos atskyrimo sistema ir kt.), kurie kyla atlikus vertinimą, remiantis Reglamentu (EEB) Nr. 1191/69. Dėl Reglamento (EB) Nr. 1370/2007 priede nustatyto „pagrįsto pelno“ sampratos, Italijos valdžios institucijos laiko per dideliu bendrovės „Simet“ pradinėje ataskaitoje pasiūlytą grąžos rodiklį, atsižvelgiant į tai, kad kompensacija nustatoma ex post ir nėra nenumatytų išlaidų ir (arba) nuostolių rizikos.
(62)
Italijos valdžios institucijos pritarė mažumos ataskaitoje pateiktoms išvadoms, kuriose išreikšta nuomonė, kad nebuvo įmanoma apskaičiuoti kompensacijos dydžio. Taip pat Italijos valdžios institucijos laikosi nuomonės, kad daugumos ataskaitoje yra techninių ir metodologinių klaidų. Visų pirma, Italijos valdžios institucijos abejoja, ar tinkamas prielaida paremtas metodas, kuris naudotas šioje ataskaitoje apskaičiuojant grynąsias veiklos sąnaudas, patirtas dėl tariamų su viešąja paslauga susijusių įsipareigojimų, taip pat Italijos valdžios institucijos prieštarauja tam, kad ataskaitoje:
-
skaičiuojant kompensaciją, panaudoto kapitalo suma apima ne tik kapitalą, priskirtiną su viešąja paslauga susijusiems įsipareigojimams, bet apima visą panaudotą kapitalą. Kitaip tariant, atliekant šiuos skaičiavimus buvo įtrauktas ir kapitalas, naudotas kitų rūšių įmonės veiklai, pavyzdžiui, kelionių agentūroms, tarptautinėms paslaugoms, autobusų su vairuotoju nuomai,
-
nustatant numatomą kapitalo grąžą, numatytas rizikos priedas viršija 100 bazinių punktų. Tai neatrodo tinkama, atsižvelgiant į tai, kad kompensacija skaičiuojama ex post,
-
palūkanos skaičiuojamos netinkamai, nes neatsižvelgiama į tai, kad kompensacijos sumos nebuvo sumokėtos už tuos metus, kuriems buvo paskirtos. Visų pirma, Valstybės Tarybos paskirti konsultantai taikė įstatymuose nustatytas palūkanas, apskaičiuotas ne nuo pradinių sumų, kaip būtų derėję, o nuo sumų, kurios buvo visiškai naujai įvertintos 2012 m.
5. TREČIŲJŲ ŠALIŲ PASTABOS
(63)
Vienintelė trečioji šalis, pateikusi pastabas dėl sprendimo pradėti procedūrą, buvo bendrovė „Simet“, galimas priemonės, apie kurią pranešta, gavėjas. Savo pareiškimuose bendrovė „Simet“ nesutinka su pirmine Komisijos pozicija, išreikšta sprendime pradėti procedūrą.
(64)
Siekdama paremti savo tvirtinimą, kad įsipareigojimai jai buvo nustatyti, bendrovė „Simet“ pateikė jai išduotas maršrutų, kurie nagrinėti per teismo procesą, koncesijas. Pasak bendrovės „Simet“, šiose koncesijose įtvirtintuose reikalavimuose numatytos nuostatos, susijusios su tarifais, įpareigojimais dėl maršruto, sustojimais, maršrutų dažniu ir tvarkaraščiu, bei sąlygos, kurios reguliuoja keleivių bagažo vežimą, nemokamą įprastų laiškų vežimą pašto užsakymu ir kitas pašto paslaugas už užmokestį, kurie numatyti tokio pobūdžio vežimą reglamentuojančiose nuostatose. Be to, koncesijose numatyta, kad bendrovė turi pranešti apie bet kokį teikiamų paslaugų nutraukimą, avariją ar jų teikimo pakeitimus, taip pat jose nustatytas įpareigojimas duoti bilietus vežant keleivius, bagažą ar žemės ūkio siuntas ir saugoti atitinkamus registrus penkerius metus. Taip pat bendrovė „Simet“ privalėjo gauti išankstinius ministerijos Nacionalinio transporto priemonių registravimo biuro provincijų skyrių leidimus, susijusius su autobusų, naudotinų koncesijose nurodytoms ir kitoms paslaugoms teikti, tipu ir savybėmis.
(65)
Be to, bendrovė „Simet“ pateikė raštus, kuriais jos manymu, ministerija visiškai arba dalinai atmetė jos prašymus pakeisti vykdytų paslaugų teikimo tvarką. Visų pirma, dėl nagrinėjamo laikotarpio bendrovė „Simet“ pateikė tokius (dalinius) atmetimus, susijusius su (22):
-
prašymais šalia esamų įtraukti naujus sustojimus vykdomų reguliarių maršrutų atkarpose: Rosanas-Neapolis (1992 m.), Karjatis-Milanas (1995 m.), Kozenca-Florencija (1999 m.), Kozenca-Florencija ir Kozenca-Piza (2000 m.) ir San Džovanis-Milanas (2003),
-
prašymu leisti teikti naujas reguliarias paslaugas atkarpoje Kozenca-Neapolis (2000 m.).
(66)
Bendrovė „Simet“ laikosi nuomonės, kad šie atmetimai įrodo, jog Italijos valdžios institucijos vienašališkai nustatė su viešąja paslauga susijusius įsipareigojimus. Be to, bendrovė „Simet“ teigia, kad valdžios institucijos neleido optimizuoti susisiekimo paslaugų, jas plečiant ir įvairinant. Bendrovės aptarnaujamos atkarpos buvo „užšaldytos“ ir, nors oficialiai priskirtos „verslo veiklai“, liko priklausomos nuo ministerijos sprendimų.
(67)
Bendrovė „Simet“ nesutinka su sprendimo pradėti procedūrą 16 punkte pateiktu tvirtinimu, esą metinės koncesijos specifikacijoje pateikti tarifai yra tokie, kokius siūlė bendrovė. Esą iš pradžių reguliarių ilgųjų maršrutų paslaugų tarifai turėjo būti tokie patys kaip ir geležinkelių transporto antrosios klasės tarifai, kaip be kita ko nurodyta ir 1988 m. gruodžio 19 d. ministerijos atmintinėje (D.C. III Div 32 Nr. 3846): „atsižvelgiant į tai, kad daug bendrovių, turinčių koncesijas vykdyti valstybinės kompetencijos reguliarias autobusų transporto paslaugas, pateikė prašymus padidinti tarifus; atsižvelgiant į tai, kad pastaruoju laikotarpiu nebebuvo leidžiamos bendrojo pobūdžio nuostatos dėl tarifų; belaukiant naujų direktyvų […] nustatoma, kad [regioniniai skyriai] tiesiogiai leistų koncesininkams padidinti vykdomų reguliarių autobusų maršrutų tarifus iki įstaigos „Valstybės geležinkeliai“ II-ajai klasei taikomų tarifų, pridedant priemoką už greituosius maršrutus, jeigu šie vykdomi autostrada [kaip yra šiuo atveju]; […] be abejonės, tarifų nebus galima didinti tiems autobusų maršrutams, kuriems minėtas tarifas jau taikomas“. Pasak bendrovės „Simet“, šios ištraukos rodo, kad jai nebuvo leidžiama nustatyti tarifų, kurie būtų didesni negu įstaigos „Valstybės geležinkeliai“ antrajai klasei taikomi tarifai (t. y. pats žemiausias „Valstybės geležinkelių“ taikomas tarifas). Tokiu būdu bendrovei buvo sukliudyta gauti iš savo veiklos didesnį pelną, kadangi valstybė iš esmės siekė tenkinti kolektyvinius poreikius ir tikslus.
(68)
1992 m. liepos 3 d. ministerijos aplinkraštyje, užregistruotame Nr. A/7302, nurodyta, kad tais metais valstybinės kompetencijos autobusų maršrutams tarifus leista padidinti 6,1 %. Pasak bendrovės „Simet“, aplinkraštis, kuriuo ministerija leidžia padidinti tarifus tik todėl, kad jie būtų pritaikyti prie ISTAT (Nacionalinio statistikos instituto) nustatomų pragyvenimo išlaidų pokyčių, patvirtina tai, kad bendrovė neturi galimybės savarankiškai taikyti tarifų, kuriuos laiko tinkamais. Be to, bendrovė „Simet“ atkreipia dėmesį, kad 2002 m. balandžio 5 d. aplinkraščio Nr. 3/02 2 punkte ministerija, pateikdama nurodymus dėl tarifų keitimo iš lirų į eurus tvarkos, patvirtino, kad nagrinėjami tarifai yra „reglamentuojami“ tarifai ir įkainiai.
(69)
Galiausia, ministerijos išduotos koncesijos rodo, kad tarifas yra „nustatytas“, t. y. jį remiantis įstatymais nustato valdyba. Kadangi tai yra „koncesija“, o ne šiaip „leidimas“ atitinkamose specifikacijose tiksliai nurodyta, kad ją „reguliuoja išlygos, nustatytos šiose [specifikacijose], bei išlygos, kurios gali būti vėliau nustatytos“, o „valdyba turi įgaliojimą bet kuriuo metu atšaukti koncesiją, veiklos vykdytojui negalint dėl to reikšti jokių pretenzijų“. Visų specifikacijų 6 punkte aiškiai nurodyta, kad tvarkaraščių grafikus ir tarifus tvirtina ministerijos Nacionalinio transporto priemonių registravimo biuro provincijų skyriai. Bendrovė „Simet“ tvirtina negalėjusi tenkinti nė rinkos poreikių, nė savo poreikių tokiu būdu, kurį laikė tinkamu, kadangi nustatyti tarifai neleido vartotojams siūlomų paslaugų teikti lanksčiai.
(70)
Dėl įpareigojimo taikyti jai nustatytus įkainius bendrovė „Simet“ teigia negalėjusi vykdyti tokios kainų politikos, kurią įprastai būtų vykdžiusi įmonė, veikianti modernioje, laisvoje ir konkurencingoje rinkoje. Viena vertus, bendrovė „Simet“ atkreipė dėmesį į tai, kad ministerijos nustatytų tarifų lygis (atitinkantis įstaigos „Valstybės geležinkeliai“ antrajai klasei taikomus tarifus) buvo toks žemas, kad bendrovė negalėjo padengti reguliarių autobusų paslaugų veiklos sąnaudų. Kita vertus, šiomis priemonėmis valstybė suteikė nepagrįstą paramą „Valstybės geležinkeliams“, kadangi tarpregioninių reguliarių autobusų paslaugų koncesininkams, tokiems kaip „Simet“, buvo uždrausta taikyti žemesnius tarifus negu minėtos bendrovės tarifai, taikyti antros klasės bilietams pridedant priemoką už greituosius maršrutus. Be to, „Valstybės geležinkeliai“ gavo papildomą pranašumą dėl to, kad bendrovė „Simet“ ir kitos panašias paslaugas teikiančios bendrovės negalėjo gauti subsidijų.
(71)
Atsižvelgdama į tai, kas išdėstyta, bendrovė „Simet“ laikosi nuomonės, kad ministerijos išduotos koncesijos ir vėlesni sprendimai atmetant prašymus pakeisti maršrutus rodo, jog šios koncesijos atitinka Reglamento (EEB) Nr. 1191/69 14 straipsnyje nustatytus paslaugos sutarties kriterijus, kadangi jose nustatomi įsipareigojimai, susiję su maršrutais, sustojimais, tarifais, nemokamu įprastų laiškų vežimu pašto užsakymu ir kitomis pašto paslaugomis už užmokestį, kurie numatyti tokio pobūdžio vežimą reguliuojančiose nuostatose.
(72)
NET ir darant prielaidą, kad Reglamente (EEB) Nr. 1191/69 nenumatyta, kaip teigia ministerija, jokia tarpregioninių paslaugų koncesininkų teisė į kompensaciją, bendrovė „Simet“ teigia, kad tai reiškia, jog paslauga buvo liberalizuota, todėl valdyba negalėjo nustatyti įmonei jokių įpareigojimų, visų pirma, tarifų atžvilgiu. Dėl to bendrovė „Simet“ laikosi nuomonės, kad ministerija pažeidė įstatymą ir, remiantis nacionaliniais teisės aktais (Valstybės Tarybos taikyto įstatymų galią turinčio dekreto Nr. 80/1998 35 straipsniu), turi atlyginti žalą.
(73)
Bendrovės „Simet“ teigimu, tai ne įprastas Reglamentu (EEB) Nr. 1191/69 reguliuojamas atvejis, o veikiau ginčas dėl nuostolių atlyginimo. „Simet“ pastebi, kad Sprendime Nr. 1405/2010 pripažinta jos teisė į nuostolių atlyginimą, remiantis Įstatymų galią turinčio dekreto Nr. 80/1998 35 straipsniu, kompensuojant žalą, patirtą dėl neteisėtų ministerijos potvarkių, kuriais ši atsisakė panaikinti „Simet“ turimus su viešąja paslauga susijusius įsipareigojimus. Kadangi šie potvarkiai, pažeidžiantys Italijos Konstitucijos 41 straipsniu saugomą įmonės teisę į laisvę, daro įmonės veiklai turtinę žalą, jie turėjo būti laikomi neteisėtais ir kaip tokie turėjo suteikti teisę iš tikrųjų atlyginti patirtą žalą. Valstybės Taryba pripažino, kad ministerija bendrovei „Simet“ padarė neteisėtą žalą, nustatydama jai su viešąja paslauga susijusį įpareigojimą, pažeidžiant jos teisę visiškai laisvai ir savarankiškai teikti susisiekimo paslaugas.
(74)
Vis dėlto jeigu būtų laikoma, kad pakeistas Reglamentas (EEB) Nr. 1191/69 leidžia valdybai nustatyti su viešąja paslauga susijusius įsipareigojimus, siekiant patenkinti regiono poreikius, „Simet“ laikosi nuomonės, kad ministerija turėtų numatyti šiuos įsipareigojimus kompensuojantį atlygį. Iš tikrųjų, pasak „Simet“, Reglamentas (EEB) Nr. 1191/69 leidžia nustatyti su paslauga susijusius įsipareigojimus „siekiant patenkinti regiono transporto poreikius“ (1 straipsnio 2 dalis), o ne „regione“.
6. ITALIJOS KOMENTARAI DĖL TREČIOSIOS ŠALIES PASTABŲ
(75)
Komentuodamos trečiosios šalies pastabas Italijos valdžios institucijos patvirtino savo poziciją, teigdamos, kad nėra joki su viešąja paslauga susijusio įsipareigojimo nė remiantis Reglamentu (EEB) Nr. 1191/69, nė Reglamentu (EB) Nr. 1370/2007, todėl nereikia mokėti jokios kompensacijos.
(76)
Siekdamos paremti savo poziciją, Italijos valdžios institucijos dar paaiškino, kaip veikia sistema, reguliuojanti reguliaraus keleivinio autobusų transporto paslaugas, remiantis Įstatymu Nr. 1822/39 (23) (įstatymas taikytinas nagrinėjamam laikotarpiui). Pagal šį įstatymą reguliariosioms valstybinės kompetencijos paslaugoms (žinomoms ir kaip „įprastiniai autobusų maršrutai“) taikytos šios taisyklės:
i)
paslauga vykdyta gavus koncesiją;
ii)
koncesija buvo išduodama įmonės prašymu;
iii)
skiriant koncesijas nebuvo numatytos nė vykdomos atrankinės procedūros;
iv)
vadovaujantis įstatymais koncesija galėjo būti laikina arba galutinė; tai visiškai priklausė nuo ministerijos, kuri be jokio skirstymo visada teikdavo laikiną koncesiją visoms įmonėms. Todėl koncesijų trukmė buvo vieneri metai, o įmonės (įskaitant „Simet“) kasmet iš naujo pateikdavo prašymą, kad koncesija būtų atnaujinta;
v)
koncesija suteikdavo išskirtinę teisę į koncesijos specifikacijoje nurodytą maršrutą;
vi)
koncesininkai turėjo privalumų, susijusių su aptarnaujamomis transporto zonomis, kurios būdavo apibrėžtos laikantis vadinamojo „gretumo“ principo, t. y. maršrutų artumo ir ekonominių bei finansinių tarpusavio sąsajų glaudumo principų (Įstatymo Nr. 1822/39 5 ir 6 straipsniai);
vii)
be to, taikytas pirmenybės esamoms paslaugoms kriterijus, t. y. taupumo sumetimais laikyta, kad viešasis interesas labiau saugomas veikiau keičiant esamas paslaugas nei kuriant naujas;
viii)
be to, naujų paslaugų koncesijoms taikytas tam tikro vartotojų skaičiaus įlaipinimo zonoje kriterijus, atsižvelgiant į naujai steigiamos paslaugos maršrutą. Laikyta, kad tam tikroje zonoje būtinas ne mažesnis kaip 300 000 gyventojų skaičius paslaugoms, kurių maršrutas yra ne ilgesnis kaip 500 km, o ilgesnių atstumų paslaugoms naudotas proporcingumo kriterijus (24).
(77)
Iš to, kas išdėstyta, išplaukia, kad ministerija, svarstydama įmonių pateiktus prašymus pakeisti esamą paslaugą arba suteikti naujų paslaugų koncesiją, turėjo atsižvelgti į minėtas taisykles.
(78)
Dėl to, kad ministerija visiškai ar dalinai atmetė prašymus pakeisti „Simet“ teiktų paslaugų vykdymo tvarką, Italijos valdžios institucijos pastebėjo, kad tai susiję tik su Įstatymu Nr. 1822/39 reglamentuojama sistema. Visų pirma, remiantis šiuo įstatymu, ministerija negalėjo išduoti naujų koncesijų naujoms paslaugoms nė praplėsti esamų paslaugų apimties (patvirtindama naujus sustojimus) tais atvejais, kai toks elgesys būtų turėjęs pasekmių kitiems reguliaraus transporto operatoriams. Be to, ministerija patvirtino pakeitimus, kurie neprieštaravo Įstatyme Nr. 1822/39 įtvirtintiems principams (25).
(79)
Nors ir pripažindamos, kad bendrovei „Simet“ ne kartą nebuvo suteiktas leidimas teikti naujas paslaugas ar prie esamų sustojimų pridėti naujus, Italijos valdžios institucijos laikosi nuomonės, kad „Simet“ pareiškimai ir pridėti dokumentai neįrodo, kad buvo pateikti ir vėliau atmesti oficialūs prašymai pakeisti turimos koncesijos specifikacijoje nustatytas teikiamų paslaugų savybes. Bet kokiu atveju, ministerija niekada neatmetė „Simet“ prašymų pašalinti sustojimus mažai gyvenamose vietovėse ar pakeisti tvarkaraščius.
(80)
Dėl koncesijos specifikacijos išlygų, susijusių su pašto siuntų vežimu, Italijos valdžios institucijų teigimu, „Simet“ nepateikė jokių įrodymų, patvirtinančių faktiškai suteiktas paslaugas ir patirtas grynąsias išlaidas. Be to, Italijos valdžios institucijos atkreipė dėmesį, kad „Simet“ SpA nėra pateikusi jokio dokumento, kuris įrodytų, jog ministerija „Simet“ nesuteikė galimybės pakeisti tarifus. Be kita ko patikslinama, kad „Simet“ niekada neprašė leidimo sumažinti tarifus.
(81)
Dėl 1988 m. gruodžio 19 d. ministerijos atmintinės (D.C. III Div 32 Nr. 3846) ir vėlesnio 1989 m. sausio 10 d. ministerijos aplinkraščio Nr. A/66 (kurį išleido ministerijos Nacionalinio transporto priemonių registravimo biuro Katancaro provincijos skyrius) Italijos valdžios institucijos laikosi nuomonės, kad šie dokumentai leido reguliarių paslaugų operatoriams pritaikyti savo tarifus prie „Valstybės geležinkelių“ taikomų tarifų, kurie dėl šios priežasties turėjo būti vertinti atsižvelgiant į bendresnę nacionalinę transporto ir kainų politiką. Tą patį reiktų pasakyti ir apie 1992 m. liepos 3 d. Katancaro provincijos skyriaus raštą Nr. 7302 (į kurį daro nuorodą „Simet“), kuriuo reguliarių autobusų paslaugų operatoriams leista 6,1 % padidinti tarifus, kad įgyvendinant aplinkraštį Nr. 801/92 (26) šie būtų pritaikyti atsižvelgiant į infliaciją. Rašte informuojama, kad įmonės gali taikyti kitokią tarifų schemą su sąlyga, kad pateiks specialų prašymą. Italijos valdžios institucijos atkreipia dėmesį, kad „Simet“ niekada nepateikė jokio susijusio prašymo. Bet kokiu atveju, nei 1988 m. ministerijos atmintinės, nei 1992 m. ministerijos rašto negalima laikyti „Simet“ prašymo panaikinti viešosios paslaugos įpareigojimą tarifų atžvilgiu atmetimu.
(82)
Be to, Italijos valdžios institucijos nesutinka su „Simet“ teiginiais, t. y. kad 2002 m. balandžio 5 d. aplinkraščio Nr. 3/02 2 punktas įrodo, jog reguliarių paslaugų tarifus nustatė ministerija. Šiame aplinkraštyje apsiribojama pateikti nurodymus dėl tarifų keitimo iš lirų į eurus tvarkos. Tai, kad ilgųjų maršrutų reguliarių paslaugų tarifai buvo „reglamentuoti“ nereiškia, kad jų nenustatė operatoriai. Priešingai tai reiškia, kad tarifai buvo nustatyti iš anksto ir vėliau patvirtinti kompetentingų ministerijos tarnybų, siekiant skaidrumo bei viešumo ir užtikrinant keleivių teises. Kadangi kalba eina apie reguliarias susisiekimo paslaugas, skirtas bendrai vartotojų visumai, kitaip negu nereguliarių paslaugų atveju, teikiamų paslaugų tvarka, pavyzdžiui, maršrutai, sustojimai, tvarkaraščiai ir tarifai turi būti žinomi iš anksto. Italijos valdžios institucijų teigimu, tas pats principas taikomas Europos Sąjungos lygmeniu reguliarioms paslaugoms, kurias reglamentuoja Europos Parlamento ir Tarybos reglamentas (EB) Nr. 1073/2009 (27), kuriuo remiantis tarifų nustatymas yra neatsiejama leidimų teikti reguliarias paslaugas dalis (šio reglamento 6 straipsnio 2 dalis). Pagrįsdamos šį išankstinio nustatymo įpareigojimą Italijos valdžios institucijos taip pat prieštarauja bendrovės„Simet“ pateiktai koncesijos specifikacijų 6 punkto interpretacijai (28), teigdamos, kad iš anksto buvo nustatyti (įmonės pateiktame prašyme ir ministerijos išduotoje koncesijoje) tiek pagal koncesiją suteiktų reguliarių paslaugų tvarkaraščiai, tiek įkainiai.
(83)
Dėl prašomos kompensacijos sumos, „Simet“ teigia reikalaujanti tik „kompensacijos […] neviršijančios jai mokėtinų sumų ribos“. Pasak Italijos valdžios institucijų, bendrovės „Simet“ periodiškai teikti sąnaudų skaičiavimai yra nekonkretūs, kadangi apima visą komercinę veiklą, ir objektyviai vertinant neteisingi, kadangi nesiremia patikimais duomenimis, atsižvelgiant į tai, kad didžiąją nagrinėjamo laikotarpio dalį netaikyta apskaitos atskyrimo sistema.
(84)
Italijos valdžios institucijos laikosi nuomonės, kad visiškai nesvarbu, ar nagrinėjamas atvejis susijęs su kompensacija, skiriama už viešąją paslaugą (t. y. tiesiogiai taikant Reglamentą (EEB) Nr. 1191/69), ar su nuostolių atlyginimu. NET darant prielaidą, kad Valstybės Taryba norėjo pripažinti „Simet“ teisę į nuostolių atlyginimą, nors tokia išvada, pasak Italijos valdžios institucijų, skaitant Sprendimą Nr. 1405/2010 (29) akivaizdžiai ir neginčijamai nesiperša, bet kokia patirta žala galėjo kilti tik vykdant su viešąja paslauga susijusius įsipareigojimus. Italijos valdžios institucijos pakartotinai tvirtina, kad šie įsipareigojimai bendrovei „Simet“ nebuvo nustatyti.
(85)
Galiausia, Italijos valdžios institucijos nesutinka su galimybe skirti žalos atlyginimą, remiantis Italijos Konstitucijos 41 straipsniu. Keleivių vežimo, teikiant tarpregionines reguliarias paslaugas, negalima laikyti visiškai liberalizuotu paprastai ir tiesiogiai taikant Konstitucijos 41 straipsnį, kadangi tokiam vežimui, visų pirma, taikoma koncesijų sistema (reglamentuota Įstatymu Nr. 1822/39 ir Respublikos Prezidento dekretu Nr. 369/94) ir patvirtinimų sistema (reglamentuota Įstatymų galią turinčiu dekretu Nr. 285/05).
7. PAGALBOS VERTINIMAS
7.1. PAGALBOS BUVIMAS
(86)
Remiantis Sutarties 107 straipsnio 1 dalimi „valstybės narės arba iš jos valstybinių išteklių bet kokia forma suteikta pagalba, kuri palaikydama tam tikras įmones arba tam tikrų prekių gamybą, iškraipo konkurenciją arba gali ją iškraipyti, yra nesuderinama su vidaus rinka, kai ji daro įtaką valstybių narių tarpusavio prekybai“.
(87)
Remiantis 107 straipsnio 1 dalimi, priemonė yra pagalba, jeigu atitinka visas šias sąlygas:
-
pranašumas suteiktas valstybės arba iš jos valstybinių išteklių,
-
priemonė suteikia atrankųjį pranašumą, palaikydama tam tikras įmones arba tam tikrų prekių gamybą,
-
priemonė iškraipo konkurenciją arba gali ją iškraipyti,
-
daro įtaką valstybių narių tarpusavio prekybai.
(88)
Komisija įvertins, ar šiuo atveju, laikytasi visų šių sąlygų.
7.1.1. Valstybiniai ištekliai ir priskyrimas valstybei
(89)
Komisija pastebi, kad Valstybės Tarybos sprendimuose ministerijai nurodyta sumokėti kompensaciją bendrovei „Simet“ už tarpregioninio transporto paslaugas, teiktas 1987-2003 m. valstybinės kompetencijos maršrutais. Ištekliais kompensacijai mokėti disponuoja ministerija, todėl jie priskirtini valstybiniams ištekliams. Teismo priimtas sprendimas mokėti kompensaciją priskirtinas valstybei.
7.1.2. Atrankusis ekonominis pranašumas
(90)
Visų pirma, Komisija pastebi, kad „Simet“ užsiima ekonomine veikla, konkrečiai keleivių vežimu už atlygį. Todėl „Simet“ turi būti laikoma „įmone“ remiantis Sutarties 107 straipsnio 1 dalimi.
(91)
Be to, paskirta priemonė turėtų būti laikoma atrankiąja, kadangi suteikia pranašumą tik jos gavėjai „Simet“.
(92)
Dėl suteikto atrankiojo ekonominio pranašumo iš sprendimo Altmark išplaukia, kad valstybės ar iš jos valstybinių išteklių suteikta kompensacija, tiesiogiai skirta įmonėms už paslaugas, suteiktas vykdant viešosios paslaugos įsipareigojimus, nesuteikia šioms įmonėms pranašumo, todėl nėra valstybės pagalba, remiantis 107 straipsnio 1 dalimi, jeigu tenkinami šie keturi kriterijai (30):
-
visų pirma, kompensaciją gaunanti įmonė turi būti iš tikrųjų įpareigota vykdyti viešosios paslaugos įpareigojimus, o pastarieji turi būti aiškiai apibrėžti,
-
antra, parametrai, kuriais remiantis skaičiuojama kompensacija, turi būti apibrėžti iš anksto, objektyviai ir skaidriai,
-
trečia, kompensacija neturi viršyti būtinosios sumos, reikalingos visiškai ar iš dalies padengti vykdant su viešąja paslauga susijusius įsipareigojimus patirtas sąnaudas, atsižvelgus į susijusias pajamas ir pagrįstą pelno maržą, gautą už minėtų įsipareigojimų įvykdymą,
-
ketvirta, jeigu įmonė, įpareigota vykdyti su viešąja paslauga susijusius įsipareigojimų, pasirinkta ne viešojo konkurso būdu, būtinosios kompensacijos lygį privalu nustatyti remiantis veiksmingai valdomos vidutinės įmonės, tinkamai apsirūpinusios transporto priemonėmis, kad galėtų patenkinti viešosios paslaugos poreikius, sąnaudų, kurias būtų patyrusi vykdydama minėtus įsipareigojimus, analize, atsižvelgus į susijusias pajamas ir pagrįstą pelno maržą, gautą už minėtų įsipareigojimų įvykdymą.
(93)
Dėl antrosios sąlygos, kuria remiantis kompensacijos skaičiavimo parametrai turi būti apibrėžti iš anksto, objektyviai ir skaidriai, siekiant užtikrinti, kad nebūtų suteiktas ekonominis pranašumas, palaikantis kompensaciją gaunančią įmonę, nukenčiant konkurencinėms įmonėms. Vis dėlto tai, kad būtina iš anksto nustatyti kompensacijos parametrus, nereiškia, jog ji turi būti apskaičiuota remiantis konkrečia formule. Veikiau yra svarbu, kad nuo pat pradžių būtų aišku, kokiu būdu nustatoma kompensacija.
(94)
Nagrinėjamu atveju „Simet“ nepateikė jokio įrodymo, kuris įrodytų, jog nagrinėjamų aptariamu laikotarpiu teiktų paslaugų kompensacijos parametrai buvo nustatyti iš anksto, objektyviai ir skaidriai. Koncesijos specifikacijose, kuriomis remiasi „Simet“, siekdama įrodyti turėjusi su viešąja paslauga susijusį įsipareigojimą, veikiau patikslinta, kad teikiama paslauga operatoriui nesuteikia teisės į kokią nors subsidiją ar kompensaciją ir, kad laikoma, jog visą su paslaugos teikimu susijusią riziką ir pavojų prisiima ją teikianti įmonė. Būtent dėl šios priežasties Valstybės Tarybos sprendime 1405/2010 nurodyta, kad kompensaciją privalu skaičiuoti remiantis patikimais duomenimis iš bendrovės apskaitos. Kadangi kompensacijos parametrai iš anksto nebuvo nustatyti, bet kokie tokie skaičiavimai, kaip pateikti pradinėje ir daugumos ataskaitose, neišvengiamai remiasi tik grynųjų sąnaudų, kurios patirtos teikiant aptariamas tarpregionines reguliariąsias paslaugas, ex post skaičiavimais. Todėl nagrinėjamu atveju netenkinama antroji sprendimo Altmark sąlyga.
(95)
Kadangi sprendime Altmark nustatyta, jog kompensacija turi atitikti visas keturias sąlygas, kad nesusidarytų ekonominis pranašumas, kai kompensacija suteikiama įmonei atsižvelgiant į jai nustatytus su viešąja paslauga susijusius įsipareigojimus. Komisija neturi pagrindo vertinti, ar nagrinėjamu atveju laikytasi kitų trijų sąlygų. Todėl kompensacija bendrovei „Simet“ už autobusų transporto tarpregioninių paslaugų teikimą 1987-2003 m. suteikia šiai įmonei atrankųjį ekonominį pranašumą.
7.1.3. Konkurencijos iškraipymas ir poveikis valstybių narių tarpusavio prekybai
(96)
Dėl šių dviejų kriterijų reikia patikrinti, ar pranešta priemonė gali taip iškraipyti konkurenciją, kad darytų poveikį valstybių narių tarpusavio prekybai.
(97)
Sprendime Altmark (31) nurodyta, kad nuo 1995 m. ne viena valstybė narė atvėrė kai kurias miesto, priemiesčio ar regiono transporto rinkas kitų valstybių narių įmonių konkurencijai ir, kad yra ne vienas pavyzdys, kai kurios nors valstybės narės transporto įmonės vykdo veiklą kitoje valstybėje narėje. Ši tendencija ypač aiškiai pastebima autobusų reguliarių tarpregioninių paslaugų sektoriuje, kuriame veikia ir „Simet“. Todėl bet kokia kompensacija, suteikta bendrovei „Simet“, laikytina iškraipančia konkurenciją autobusų transporto tarpregioninių paslaugų srityje ir darančia tokią įtaką valstybių narių tarpusavio prekybai, kad gali būti neigiamai paveiktos kitose valstybėse narėse įsikūrusių transporto įmonių galimybės teikti savo paslaugas Italijoje, tokiu būdu sustiprinant „Simet“ pozicijas rinkoje.
(98)
Taip pat Komisija pastebi, kad „Simet“ veikia ir kitose rinkose, pavyzdžiui, tarptautinių kelionių paslaugų, turistinių paslaugų ir autobusų nuomos paslaugų rinkose, todėl konkuruoja su kitomis Europos Sąjungos bendrovėmis, kurios vykdo veiklą šiose rinkose. Bet kokia kompensacija, suteikta „Simet“, neišvengiamai iškraipytų konkurenciją ir darytų poveikį valstybių narių tarpusavio prekybai šiose rinkose.
(99)
Todėl, Komisijos nuomone, pranešta priemonė iškraipo konkurenciją ir daro poveikį valstybių narių tarpusavio prekybai.
7.1.4. Išvada
(100)
Atsižvelgdama į tai, kas išdėstyta, Komisija daro išvadą, kad pranešta priemonė yra pagalba remiantis Sutarties 107 straipsnio 1 dalimi.
7.2. ATLEIDIMAS NUO ĮPAREIGOJIMO PRANEŠTI REMIANTIS REGLAMENTU (EEB) NR. 1191/69
(101)
Remiantis Valstybės Tarybos samprotavimais, „Simet“ įgijo teisę į kompensaciją už nagrinėjamų transporto paslaugų teikimą tuo metu, kai teikė šias paslaugas. Toks samprotavimas reiškia, kad, remiantis Reglamento (EEB) Nr. 1191/69 17 straipsnio 2 dalimi, kompensacijos mokėjimams netaikoma privalomojo pranešimo procedūra; priešingu atveju, nepranešus apie kompensaciją, pastaroji būtų neteisėta, nes prieštarautų Sutarties nuostatoms dėl valstybės pagalbos.
(102)
Taip yra todėl, kad remiantis minėto reglamento 17 straipsnio 2 dalimi kompensacijoms, kurioms taikomas šis reglamentas, netaikoma Sutarties 108 straipsnio 3 dalyje nustatyta išankstinio informavimo procedūra, o kartu ir išankstinio pranešimo reikalavimas. Sprendime Combus nustatyta, kad „kompensacijos už viešosios paslaugos įsipareigojimus“ samprata, remiantis minėta nuostata, turi būti aiškinama labai siaurai (32). Pagal 17 straipsnio 2 dalį pranešimo procedūra netaikoma tik kompensacijai už vienašališkai įmonei nustatytus su viešąja paslauga susijusius įsipareigojimus, remiantis to paties reglamento 2 straipsniu, kuri turi būti apskaičiuota naudojant to paties reglamento 10-13 straipsniuose aprašytą metodą (bendra kompensavimo tvarka); šis atleidimas netaikomas 14 straipsnyje apibrėžtoms viešosios paslaugos sutartims. Apie, remiantis Reglamento (EEB) Nr. 1191/69 14 straipsnyje apibrėžta viešosios paslaugos sutartimi, mokamą kompensaciją, kuri yra valstybės pagalba, Komisijai turi būti pranešta prieš įgyvendinant pagalbą. Nepranešus tokia kompensacija bus laikoma neteisėtai įgyvendinta pagalba.
(103)
Siekiant nustatyti, ar nagrinėjamu atveju Italijos valdžios institucijos iš tikrųjų buvo atleistos nuo išankstinio pranešimo įpareigojimo, remiantis 17 straipsnio 2 dalimi, visų pirma, būtina nustatyti, ar Italijos valdžios institucijos iš tikrųjų vienašališkai bendrovei „Simet“ nustatė su viešąja paslauga susijusį įsipareigojimą ir, antra, ar už šiuos paslaugos įsipareigojimus pripažinta kompensacija atitinka Reglamentą (EEB) Nr. 1191/69. Toliau Komisija nagrinės šiuos du klausimus.
7.2.1. Ar Italijos valdžios institucijos vienašališkai nustatė bendrovei „Simet“ su viešąja paslauga susijusį įsipareigojimą?
(104)
Pasak „Simet“ (33), tai, kad jai vienašališkai buvo nustatytas su viešąja paslauga susijęs įsipareigojimas, galima suprasti iš specifinių paslaugų teikimo sąlygų, numatytų koncesijos specifikacijose, kurios išduotos kiekvienam konkrečiam tarpregioniniam reguliariam maršrutui, iš ministerijos nustatytų tarifų ir iš josios atmestų prašymų leisti pakeisti esamas paslaugas arba teikti naujas paslaugas.
(105)
Vis dėlto remdamasi jai pateikta informacija Komisija konstatuoja, kad „Simet“ įtikinamai neįrodė, jog Italijos valdžios institucijos jai vienašališkai nustatė su viešąja paslauga susijusį įsipareigojimą.
(106)
Visų pirma, „Simet“ iniciatyva visu nagrinėjamu laikotarpiu, kasmet 16 metų, teikti prašymai atnaujinti koncesijos specifikacijas niekaip nedera su vienašališku su viešąja paslauga susijusio įsipareigojimo nustatymu. Šių specifikacijų tikslas buvo bendrovei „Simet“ suteikti išskirtinę teisę teikti aptariamas paslaugas nagrinėjamu laikotarpiu. Nepaisant to, kad kiekvienoje specifikacijoje nurodyta, jog veiklai netaikytinos kompensacijos ir, kad ji vykdoma vykdančiai įmonei prisiimant visą riziką ir pavojų, „Simet“ pakartotinai prašė pratęsti šias teises.
(107)
Antra, tai, kad specifikacijose nustatyti paslaugos tarifai, maršrutai ar jų dažnis ir tvarkaraščiai, nebūtinai reiškia, jog, kaip koncesijų pasekmė, bendrovei „Simet“ buvo nustatyti vienašališki su viešąja paslauga susiję įsipareigojimai. Priešingai atsižvelgiant į tai, kad teiktos reguliariosios susisiekimo paslaugos, buvo būtina, kad koncesijos specifikacijose, kurios suteikė „Simet“ išskirtinę teisę teikti minėtas paslaugas, būtų iš anksto numatyta teiktinų paslaugų tvarka. Nepateikta ir jokių įrodymų, patvirtinančių, kad teikti oficialūs prašymai pakeisti minėtas paslaugų savybes, kuriuos ministerija esą atmetė, taip pat „Simet“ nepateikė įrodymų, patvirtinančių, kad minėta paslaugų teikimo tvarka buvo ne pasiūlyta operatoriaus už išskirtinę teisę teikti paslaugas ir vėliau patvirtinta ministerijos, o vienašališkai jai nustatyta Italijos valdžios institucijų.
(108)
Trečia, dėl tariamo įpareigojimo vežti pašto siuntas „Simet“ nepateikė jokio įrodymo, susijusio su faktiškai suteiktomis paslaugomis ir dėl to patirtomis grynosiomis sąnaudomis, taip pat ji nepateikė jokio įrodymo, kad kada nors prieštaravo koncesijos specifikacijų išlygoms dėl pašto siuntų vežimo. Tai galėtų reikšti, kad šių paslaugų teikimas atitiko komercinius bendrovės interesus arba, kad ji laikė šias paslaugas sąžiningu atlygiu už išskirtinę teisę teikti tarpregioninio transporto paslaugas.
(109)
Ketvirta, dėl tarifų, kuriuos „Simet“ galėjo taikyti teiktoms keleivinio transporto paslaugoms, nors Italijos valdžios institucijos pripažįsta, kad iki 2001 m. iš tikrųjų galiojo nacionalinės nuostatos, kuriose nustatytos bendrosios autobusų transporto įkainių sistemos gairės, atsižvelgiant į bendresnę nacionalinę transporto ir kainų politiką (34), vis dėlto atkreipia dėmesį, jog operatoriai galėjo pateikti specialų prašymą, kad būtų taikomas kitoks tarifas. Tai aiškiai rodo ministerijos raštas, kuriuo remiasi „Simet“ (35). Tačiau Komisija pastebi, kad „Simet“ nepateikė jokių įrodymų, patvirtinančių, jog teikė tokio pobūdžio prašymus Italijos valdžios institucijoms nė įrodymų, kad ministerija kada nors atmetė prašymus pakeisti tarifus 1987-2003 m.
(110)
Prieštaraujant „Simet“ teiginiui, tai, kad ilgųjų maršrutų reguliarių paslaugų tarifai buvo „patvirtinti“ Nacionalinio transporto priemonių registravimo biuro prie Susisiekimo ministerijos provincijos skyriaus (36), ir tai, kad 2002 m. balandžio 5 d. aplinkraštyje Nr. 3/02 (37) minimi „reglamentuoti“ tarifai, nereiškia, kad šių tarifų iš pradžių nenustatė operatoriai. Veikiau šių terminų vartojimas paprasčiausiai reiškia, kad tarifai buvo nustatyti iš anksto ir vėliau patvirtinti kompetentingų ministerijos tarnybų, siekiant skaidrumo bei viešumo ir užtikrinant keleivių teises.
(111)
Bet kokiu atveju tokio pobūdžio priemonės, remiantis Reglamento (EEB) Nr. 1191/69 2 straipsnio 5 dalimi, nėra „įpareigojimas dėl tarifų“, kuriam turėtų būti taikoma bendra kompensavimo tvarka. Įsipareigojimas dėl tarifų reiškia „įsipareigojimą, nustatomą transporto įmonėms, kad jos […] taikytų viešosios valdžios institucijos nustatytus ar patvirtintus tarifus, kurie neatitinka įmonės komercinių interesų ir kurie atsiranda įvedus arba atsisakius pakeisti specialias tarifų sąlygas“. Įsipareigojimo dėl tarifų apibrėžimas netaikomas „įsipareigojimams, kylantiems iš kainų politikos bendrųjų priemonių, taikomų ekonomikai kaip visumai, arba priemonėms, kurių imamasi apskritai dėl transporto įkainių ir sąlygų, atsižvelgiant į transporto rinkos arba jos dalies organizavimą“.
(112)
Galiausia, dėl „Simet“ minimų ministerijos atmestų prašymų, Komisija pastebi, kad prašymais siekta plėstis, tad jie nebuvo susiję su esamų paslaugų teikimo tvarkos pakeitimais. Paslaugų plėtra ne visada buvo įmanoma dėl Įstatyme Nr. 1822/39 nustatyto keleivinio transporto reguliarių paslaugų teikimo reglamentavimo. Iš tikrųjų buvo galima išduoti koncesijas naujoms paslaugoms arba padidinti esamų paslaugų apimtį tik su sąlyga, kad šios koncesijos nedarys poveikio kitų reguliaraus susisiekimo operatorių teisėms. Todėl atmestas prašymas pradėti teikti naujas paslaugas arba praplėsti esamas buvo siekio suderinti skirtingų ekonominių subjektų interesus rezultatas, o ne nustatytų su viešąja paslauga susijusių įsipareigojimų pasekmė, kaip tvirtina „Simet“.
(113)
Todėl „Simet“ neįrodė, kad Italijos valdžios institucijos jai vienašališkai nustatė su viešąja paslauga susijusį įsipareigojimą.
7.2.2. Ar kompensacija, mokama už šį įsipareigojimą, atitinka Reglamentą (EEB) Nr. 1191/69?
(114)
Bet kokiu atveju, net darant prielaidą, kad gali būti įrodyta, jog su viešąja paslauga susiję įsipareigojimai buvo kažkokia forma nustatyti vienašališkai, kompensacija už šias paslaugas vis tiek turėtų atitikti Reglamente (EEB) Nr. 1191/69 nustatytą bendrą kompensavimo tvarką (IV skirsnis), kad jai negaliotų išankstinio pranešimo įpareigojimas, remiantis to paties reglamento 17 straipsnio 2 dalimi. Komisija nemano, kad ši sąlyga yra susidariusi.
(115)
Visų pirma, Komisija atkreipia dėmesį, kad Reglamento (EEB) Nr. 1191/69 10 straipsnyje, be kita ko, nustatyta, kad kompensacijos dydis, susijęs su įsipareigojimu organizuoti darbą arba vežti, turi būti lygus skirtumui tarp finansinių išlaidų sumažėjimo ir įmonės pajamų sumažėjimo, jeigu visas minėtas įsipareigojimas arba atitinkama jo dalis būtų panaikinti tam tikram laikotarpiui. Be to, Komisija pastebi, kad remiantis Teisingumo Teismo sprendimu Antrop, minėtos nuostatos reikalavimai nepatenkinami, jeigu „neįmanoma nustatyti, remiantis patikimais [bendrovės] apskaitos duomenimis, skirtumo tarp išlaidų, priskirtinų [jos] veiklos daliai zonose, kur [ji] atitinkamai naudojasi koncesija, ir atitinkamų pajamų, ir todėl negalima apskaičiuoti sąnaudų, kurios atsiranda [šiai įmonei] įgyvendinant su viešąja paslauga susijusius įpareigojimus“ (38).
(116)
Be to, nuo 1992 m. liepos 1 d. Reglamento (EEB) Nr. 1191/69 1 straipsnio 5 dalies a punkte numatyta, kad, jeigu transporto įmonė ne tik teikia paslaugas pagal su viešąja paslauga susijusius įsipareigojimus, bet taip pat užsiima ir kita veikla, viešosios paslaugos privalo būti vykdomos: i) tvarkant buhalterinę apskaitą kiekvienai veiklai atskirai ir nustatant proporcingą turto dalį, susijusią su kiekviena veikla, naudojantis galiojančiomis buhalterinės apskaitos taisyklėmis, ir ii) padengiant išlaidas veiklos pajamomis ir mokėjimais iš valdžios institucijų, be jokios pervedimų galimybės iš vieno kurio arba į kitą įmonės veiklos padalinį.
(117)
Nagrinėjamu atveju „Simet“ netaikė veiksmingos apskaitos atskyrimo sistemos skirtingoms paslaugoms, kurias teikė iki 2002 m. Be to, galima abejoti ir dėl 2002 m. ir 2003 m., taikant apskaitos atskyrimo sistemą, vykdytos analitinės apskaitos galiojimo, atsižvelgiant į tai, kad nėra įrodyta, jog bendrovės valdymo organai naudojo šią analitinę apskaitą savo veiklai kontroliuoti. Todėl nesilaikyta 10 straipsnio nuostatų.
(118)
Antra, „Simet“ neįrodė, kad „Ekonominiai nuostoliai […] nustatyti bendrai atsižvelgiant į įsipareigojimo padarinius įmonės veiklai“ (Reglamento (EEB) Nr. 1191/69 5 straipsnio 1 dalis); be to, 7.1.2 skirsnis rodo, kad nebuvo laikytasi ir reikalavimo, kuriuo numatyta iš anksto nustatyti kompensacijos dydį (reglamento 13 straipsnis).
(119)
Galiausia, kompensacijos už priemonę, apie kurią pranešta, laikotarpis tęsiasi nuo 1987 m. iki 2003 m. Tačiau bendra kompensavimo tvarka autobusų tarpregioninėms paslaugoms taikyta tik iki 1992 m. liepos mėn., vėliau taikant ją tik „miesto, priemiesčių ir regiono keleivinio transporto paslaugoms“, remiantis Reglamentu (EEB) Nr. 1893/91 (39). Reglamente (EEB) Nr. 1191/69 pateikto „vežimo regione“ apibrėžimo („transporto paslaugos, kurios teikiamos, kad būtų patenkinti regiono transporto poreikiai“) negalima praplėsti taip, kad jis apimtų visas transporto paslaugas, kurios teikiamos, kad būtų patenkinti regiono gyventojų poreikiai, įtraukiant į jį ir tarpregioninius maršrutus. Iš tikrųjų dėl tokios plačios interpretacijos reglamentas būtų tapęs gan neveiksmingu, nes valstybės narės būtų galėjusios jo netaikyti įmonėms, kurių veikla apsiribojo tik „miesto, priemiesčių ir regiono keleivinio transporto paslaugoms“ (40).
(120)
Todėl Komisija konstatuoja, kad kompensacija, apie kurią pranešta, neatitinka Reglamente (EEB) Nr. 1191/69 nustatytos bendros kompensavimo tvarkos.
7.2.3. Išvada dėl atleidimo nuo įpareigojimo pranešti
(121)
Atsižvelgdama į tai, kas išdėstyta, Komisija daro išvadą, kad, Valstybės Tarybos nuomone, bendrovei „Simet“ mokėtinai kompensacijai už autobusų transporto tarpregioninių paslaugų teikimą 1987-2003 m. negaliojo atleidimas nuo išankstinio informavimo procedūros, remiantis Reglamento (EEB) Nr. 1191/69 17 straipsnio 2 dalimi.
7.3. PAGALBOS SUDERINAMUMAS
(122)
Kadangi neįrodyta, jog mokėjimams kompensacijos forma galiojo atleidimas nuo išankstinio informavimo procedūros, remiantis Reglamento (EEB) Nr. 1191/69 17 straipsnio 2 dalimi, reikia įvertinti jų suderinamumą su vidaus rinka, atsižvelgiant į tai, kad, kaip nurodyta 7.1 skirsnyje, jie laikomi valstybės pagalba pagal SESV107 straipsnio 1 dalį.
(123)
Komisija laikosi nuomonės, kad praneštos priemonės suderinamumas turi būti išnagrinėtas remiantis 2009 m. gruodžio 3 d. įsigaliojusiu Reglamentu (EB) Nr. 1370/2007, panaikinusiu Reglamentą (EEB) Nr. 1191/69, kadangi būtent šis teisės aktas galioja priimant šį sprendimą (41). Šiuo atžvilgiu Komisija pastebi, kad Valstybės Tarybos bendrovei „Simet“ suteikta kompensacija dar neišmokėta, todėl numatytos pagalbos įsigaliojimo data sutampa su Komisijos sprendimo dėl šios pagalbos suderinamumo su vidaus rinka priėmimo diena (42). Be to, kelia abejonių tai, kad neatšaukiama teisė į šią kompensaciją bendrovei „Simet“ suteikta prieš priimant 2010 m. kovo 9 d. Valstybės Tarybos sprendimą Nr. 1405/2010, kuriuo Italijos valstybė iš tikrųjų įpareigota atlikti įmonei minėtus mokėjimus. 94 punkte paaiškinta, kad koncesijos specifikacijose, kuriomis „Simet“ remiasi siekdama įrodyti turėtą su viešąja paslauga susijusį įsipareigojimą, nurodyta, kad teikiama paslauga nesuteikė operatoriui teisės į kokią nors subsidiją ar kompensaciją ir, kad laikoma, jog paslauga vykdoma ją vykdančiai įmonei prisiimant visą riziką ir pavojų. Galiausia, būtina pabrėžti, kad Valstybės Taryba dar nenustatė bendrovei „Simet“ mokėtinos kompensacijos dydžio.
(124)
Reglamentas (EB) Nr. 1370/2007 reguliuoja 2 straipsnio i punkte apibrėžtų viešųjų paslaugų sutarčių koncesiją keleivinio geležinkelių ir kelių transporto sektoriuje. Remiantis šio reglamento 9 straipsnio 1 dalimi „Pagal šį reglamentą išmokėtos kompensacijos už […] transporto viešųjų paslaugų teikimą […] laikomos suderinamomis su [vidaus] rinka. Tokioms kompensacijoms netaikomas Sutarties 108 straipsnio 3 dalyje nustatytas išankstinio pranešimo reikalavimas“.
(125)
Dėl toliau pateiktų priežasčių Komisija laikosi nuomonės, kad kompensacija, apie kurią pranešta, neatitinka Reglamente (EB) Nr. 1370/2007 nustatytų sąlygų. Todėl Komisija negali jos skelbti suderinama su vidaus rinka, remiantis šio reglamento 9 straipsnio 1 dalimi.
(126)
Visų pirma, Komisija pastebi, kad nors koncesijos specifikacijos atitinka Reglamento (EB) Nr. 1370/2007 2 straipsnio i punkte nustatytus reikalavimus, susijusius su viešųjų paslaugų sutarties apibrėžimu, vis dėlto nesilaikyta kai kurių šio reglamento 4 straipsnyje numatytų nuostatų, kuriomis nustatomas privalomas viešųjų paslaugų sutarčių turinys ir bendrosios taisyklės. Pavyzdžiui, 4 straipsnio 1 dalies b punkte numatyta, kad parametrai, kuriais remiantis skaičiuojama kompensacija, turi būti apibrėžti iš anksto, objektyviai ir skaidriai, siekiant išvengti per didelės kompensacijos, o 4 straipsnio 1 dalies c punkte ir 4 straipsnio 2 dalyje apibrėžta išlaidų ir pajamų skirstymo tvarka. Komisijos 7.1.2 skirsnyje atlikta sprendimo Altmark antrojo kriterijaus analizė rodo, kad nagrinėjamose koncesijos specifikacijose buvo nurodyta, kad teikiama paslauga operatoriui nesuteikia teisės į kokią nors subsidiją ar kompensaciją ir, kad laikoma, jog visą riziką ir pavojų prisiima veiklą vykdanti įmonė. Tai, kad atmesta kompensacijos galimybė neišvengiamai reiškia, kad kompensacijos parametrai nebuvo iš anksto nustatyti, todėl kompensacija neatitinka reglamento 4 straipsnio.
(127)
Be to, 6 straipsnio 1 dalyje nustatyta, kad tuo atveju, kai viešųjų paslaugų sutartys sudaromos tiesiogiai, kompensacija turi atitikti Reglamento (EB) Nr. 1370/2007 ir jo priedo nuostatas, siekiant užtikrinti, kad kompensacija neviršytų viešosios paslaugos įpareigojimo įvykdymui būtinos sumos. Be kita ko, minėtame priede reikalaujama, kad būtų taikoma apskaitos atskyrimo sistema (5 punktas), ir patikslinama didžiausios kompensacijos sumos nustatymo tvarka.
(128)
115 punkte pabrėžta, kad didžiąją laikotarpio (1987-2001 m.), apie kurį turi būti pranešta, dalį „Simet“ netaikė veiksmingos apskaitos atskyrimo sistemos, be to, galima abejoti ir dėl analitinės apskaitos galiojimo. Todėl neįmanoma įrodyti, kad galiausiai suteikus bet kokio dydžio kompensaciją, nebus viršyta suma, atitinkanti grynąjį finansinį rezultatą, lygų viešųjų paslaugų įsipareigojimų vykdymo teigiamo ar neigiamo poveikio viešųjų paslaugų operatoriaus pajamoms ir sąnaudoms sumą (priedo 2 punktas).
(129)
Be to, kadangi iš anksto nenustatyti kompensacijos parametrai, bet koks išlaidų paskirstymas turi būti neišvengiamai atliekamas taikant ex post principą, remiantis nepagrįstomis prielaidomis kaip, pavyzdžiui, pradinėje ir daugumos ataskaitose. Vis dėlto Komisija negali sutikti su daugumos ataskaitos prielaidomis, pagal kurias kiekviena įmonės teikta paslauga turėtų neišvengiamai atitikti tą pačią išlaidų ir pajamų proporciją tam tikrais metais. Be to, atsižvelgdama į tai, kad taikant skaičiavimą ex post teikiant paslaugą patirtos išlaidos be abejonės bus visiškai kompensuotos, Komisija laikosi nuomonės, kad pradinėje ir daugumos ataskaitose naudotas nuosavo kapitalo grąžos rodiklis, viršijantis atitinkamą apsikeitimo sandorių normą 100 bazinių punktų, bendrai nėra laikomas tinkama orientacine norma, skaičiuojant pagrįstą pelną.
(130)
Todėl Komisija laikosi nuomonės, kad koncesijos specifikacijose nenumatytos kompensacijos, kurią patvirtino Valstybės Taryba, išmokėjimas neatitiks Reglamento (EB) Nr. 1370/2007, todėl pranešta priemonė yra nesuderinama su vidaus rinka.
(131)
Galiausia, dėl „Simet“ teiginių, kad Valstybės Tarybos sprendimas Nr. 1405/2010 susijęs ne su kompensacija už su viešąja paslauga susijusius įsipareigojimus, remiantis taikytinu Tarybos reglamentu, o su nuostolių atlyginimu dėl Reglamento (EEB) Nr. 1191/69 pažeidimo, atsiradusių tariamai neteisėtai vienašališkai nustačius su viešąja paslauga susijusius įsipareigojimus, remiantis minėto reglamento 1 straipsnio 3 ir 5 dalimis, Komisija pastebi, kad Sprendime Nr. 1405/2010 nėra jokios susijusios nuorodos į Reglamentą (EEB) Nr. 1191/69, tačiau nurodoma „Simet“ teisė, remiantis Reglamento (EEB) Nr. 1191/69 6, 10 ir 11 straipsniais, gauti kompensaciją, kurią turi nustatyti valdyba, remdamasi patikimais duomenimis (43). Be to, Sprendime Nr. 1405/2010 pati Valstybės Taryba atmetė „Simet“ ieškinį dėl nuostolių atlyginimo, kurį manė esant skirtą padengti nuostoliams, kurių nepadengs nustatyta kompensacija, ir ieškinį dėl neteisėto praturtėjimo, atsižvelgiant į tai, kad priėmė pagrindinį kompensacijos prašymą pagal Reglamentą (EEB) Nr. 1191/69 (44). Todėl sprendimo 3.3 punkte Valstybė Taryba teigia: „Bet kokia apeliantės pareikšta nuostolių atlyginimo pretenzija šiuo metu negali būti priimta, kadangi tik valdybai nustačius minėtą kompensaciją, galės paaiškėti žala, kurios nustatyta kompensacijos suma nepadengia ir kurią turės išvesti ir įrodyti suinteresuotoji šalis“.
(132)
Bet kokiu atveju, Komisija laikosi nuomonės, kad atlyginus bendrovei „Simet“ nuostolius už tariamai neteisėtai vienašališkai Italijos valdžios institucijų nustatytus su viešąja paslauga susijusius įsipareigojimus, apskaičiuojant juos Reglamente (EEB) Nr. 1191/69 nustatyta bendros kompensacijos tvarka, būtų pažeisti Sutarties 107 ir 108 straipsniai. Atlyginti bendrovei „Simet“ nuostolius tai tas pats, kas suteikti kompensaciją už su viešąja paslauga susijusius įsipareigojimus nagrinėjamu laikotarpiu, nepaisant to, kad koncesijos specifikacijoms, kurios reglamentuoja aptariamas paslaugas, taikomas išankstinio pranešimo reikalavimas ir jos neatitinka, kaip pirmiau įrodyta, esminių Reglamento (EEB) Nr. 1191/69 ir Reglamento (EB) Nr. 1370/2007 nuostatų. Nuostolių atlyginimas iš tikrųjų leistų apeiti Europos Sąjungos teisės aktų leidėjo nustatytas valstybės pagalbos taisykles ir sąlygas, kuriomis kompetentingos valdžios institucijos, nustatydamos su viešąja paslauga susijusius įsipareigojimus ar sudarydamos viešųjų paslaugų sutartis, kompensuoja atitinkamų operatorių išlaidas, patirtas vykdant su viešąja paslauga susijusius įsipareigojimus. Galiausia, kaip pirmiau nurodyta, koncesijos specifikacijose, kuriomis vadovaudamasi „Simet“ teikė transporto paslaugas, nenumatyta jokia finansinė kompensacija. „Simet“ sutiko teikti paslaugas tokiomis sąlygomis, kokios nustatytos koncesijose, prisiimdama visą riziką.
(133)
Todėl Komisija negali pritarti „Simet“ argumentams, kuriais remiantis Valstybės Tarybos sprendimas Nr. 1405/2010 veikiau susijęs su nuostolių atlyginimu dėl Reglamento (EEB) Nr. 1191/69 pažeidimo nei su kompensacija už su viešąja paslauga susijusius įsipareigojimus.
8. IŠVADA
(134)
Atsižvelgdama į tai, kas išdėstyta, Komisija daro išvadą, kad priemonė, apie kurią pranešta, yra su vidaus rinka nesuderinama valstybės pagalba, remiantis Sutarties 107 straipsnio 1 dalimi.
PRIĖMĖ ŠĮ SPRENDIMĄ:
1 straipsnis
Kompensacija bendrovei „Simet“, apie kurią pranešė Italijos valdžios institucijos, yra valstybės pagalba pagal Sutarties dėl Europos Sąjungos veikimo 107 straipsnio 1 dalį. Šiai priemonei taikomas išankstinio pranešimo reikalavimas, remiantis Reglamento (EEB) Nr. 1191/69 17 straipsnio 2 dalimi.
Ši valstybės pagalba yra nesuderinama su vidaus rinka, kadangi nesilaikyta Reglamento (EB) Nr. 1370/2007 nustatytų sąlygų. Todėl Italijos valdžios institucijos negali įgyvendinti šios pagalbos.
2 straipsnis
Šis sprendimas skirtas Italijos Respublikai.
Priimta Briuselyje 2013 m. spalio 2 d.