РЕШЕНИЕ НА КОМИСИЯТА
от 29 юни 2011 година
относно държавна помощ № SA.14554 (C 7/04) предоставена от Германия на Gesellschaft für Weinabsatz (компания за търговия с вино)
(нотифицирано под номер C(2011) 4426)
(само текстът на немски език е автентичен)
(2012/268/ЕС)
ЕВРОПЕЙСКАТА КОМИСИЯ,
като взе предвид Договора за функционирането на Европейския съюз, и по-специално член 108, параграф 2, алинея първа от него (1),
като покани заинтересованите страни да внесат становищата си в съответствие с посочената по-горе разпоредба (2),
като има предвид, че:
I. ПРОЦЕДУРА
(1)
След жалба, получена на 10 май 2001 г. Комисията изпрати писмено запитване до Федерална република Германия на 9 ноември 2001 г. Уведомлението за мярката е изпратено с писмо от 5 март 2002 г. в отговор на запитването на Комисията и получено на 8 март 2002 г. Тъй като по това време мярката вече е била осъществена, тя е включена в списъка на схеми за помощ, за които не са представени уведомления (помощ № NN 159/02).
(2)
Допълнителна информация е изпратена от Германия с писмо от 20 ноември 2002 г., получено на 25 ноември 2002 г., с писмо от 28 април 2003 г., получено на 2 май 2003 г., с писмо от 27 май 2003 г., получено на 28 май 2003 г., и с факс от 2 октомври 2003 г.
(3)
С писмо SG-Greffe (2004) D/200645 от 19 февруари 2004 г. Комисията уведоми Германия за решението си да открие процедурата, предвидена в член 108, параграф 2 от Договора за функционирането на Европейския съюз, относно помощта.
(4)
Решението на Комисията да открие процедурата беше публикувано в Официален вестник на Европейския съюз (3). Комисията покани заинтересованите страни да внесат своите становища относно помощта.
(5)
Комисията не получи становища от заинтересовани страни (4).
(6)
Германия представи на Комисията становището си с писмо от 18 март 2004 г., регистрирано като получено на 23 март 2004 г. Мнения бяха представени допълнително с писмо от 10 януари 2006 г., регистрирано на 10 януари 2006 г., и с писмо от 13 юли 2007 г., регистрирано на 16 юли 2007 г.
(7)
С писмо SG-Greffe (2008) D/206430 от 21 октомври 2008 г. Комисията уведомява Германия за решението си да удължи процедурата, открита съгласно член 108, параграф 2 от ДФЕС относно помощта.
(8)
Решението на Комисията за удължаване на процедурата е публикувано в Официален вестник на Европейския съюз (5). Комисията покани заинтересованите страни да внесат своите становища относно помощта.
(9)
Комисията не получи становища от заинтересовани страни.
(10)
След искане от 17 ноември 2008 г. за удължаване на срока, прието от Комисията на 21 ноември 2008 г., Германия представи на Комисията становището си с писмо от 23 декември 2008 г., регистрирано на 5 януари 2009 г.
II. ПОДРОБНО ОПИСАНИЕ НА ПОМОЩТА
II.1. Наименование на мярката
(11)
Kredit an die Gesellschaft für Weinabsatz mit nachfolgendem Forderungsverzicht [заем за Gesellschaft für Weinabsatz (компания за търговия с вино) и последващо опрощаване на задълженията]
II.2. Правно основание
(12)
Мярката е осъществена въз основа на договорно споразумение между Wiederaufbaukasse der rheinland-pfälzischen Weinbaugebiete (Фонд за възстановяване на лозарските райони в Райнланд-Пфалц, WAK) и Gesellschaft für Weinabsatz Pfalz GmbH (компания за търговия с вино от Пфалц, GfW).
II.3. Цел
(13)
Целта е да се отпусне заем на GfW за закупуване на гроздова мъст от лозарски предприятия и търговци. Като обезпечение са договорени гарантирани активи. Въпросните активи са предмет също така на клаузи с различни степени на запазване на правото на собственост (Eigentumsvorbehalt) от лозарските предприятия и търговците (Weinbaugetriebe und Kommissionäre) под формата на запазване на правото на собственост до погасяване на вземането, препродажба с прехвърляне на вземането за цената или запазване на правото на собственост до погасяване на всички вземания. Задълженията се опрощават, когато GfW изпада във финансови затруднения поради рязкото спадане на пазарните цени.
II.4. Публичен орган
(14)
WAK е публичноправно дружество от федерална провинция Райнланд-Пфалц, регистрирано в град Майнц. В рамките на лозарския сектор то функционира по начин, сходен с банка. Обичайната дейност на WAK се състои в отпускане на заеми за препарцелиране на земи. WAK се финансира от вноски, такси, заеми и безвъзмездни средства (член 8, параграф 1 от Weinbergsaufbaugesetz [Закон за развитие на лозарските предприятия]).
II.5. Бенефициери
(15)
Бенефициер на мярката е било GfW, на което е отпуснат заем от WAK при условия, които не отговарят на пазарните.
(16)
GfW е било дъщерно предприятие, изцяло притежавано от Bauern- und Winzerverband Rheinland-Pfalz Süd (Асоциация на земеделските производители и лозарските предприятия от южен Райнланд-Пфалц). Учредено е през 1984 г. за търговия с вино, като предметът му на дейност се състои в производство и търговия с пенливо вино, гроздов сок, гроздово желе, гроздов спирт и бренди. GfW предоставя така също услуги на лозарските предприятия във връзка с мерки по дестилацията. Споменатите мерки по дестилацията включват мерките, обхванати от общата организация на пазарите (6), и дестилацията, финансирана от държавата, която обикновено се извършва въз основа на решения на Съвета (7). Във връзка с това GfW консултира дребни винопроизводители и организира транспорта на виното до дестилационните предприятия.
(17)
Други възможни бенефициери са лозарските предприятия и търговците, от които GfW получи възможност да закупи мъст благодарение на заема и които не опростиха нито едно от задълженията на GfW, когато WAK реши да направи това при изпадането на GfW във финансово затруднение.
II.6. Контекст на помощта
(18)
През 1999 г. GfW закупува 44 милиона литра мъст със заема от WAK в размер на 15 302 696,25 EUR и свои собствени средства. 60 % от гроздовата мъст е с най-малко 60 градуса по Oechsle и средно 81 градуса по Oechsle. 40 % от тази мъст, която представлява мъст за обикновено трапезно вино с най-малко 44 градуса по Oechsle, е закупена с цел печалба от изгодните условия на превантивна дестилация. За цялото количество закупена мъст е платена средна цена от 0,38 EUR на литър. Готово вино не е закупувано. Закупуването е извършено на базата на клаузи за запазване на правото на собственост запазване на правото на собственост до погасяване на вземането, запазване на правото на собственост при препродажба с прехвърляне на вземането за цената, както и запазване на правото на собственост от лозарските предприятия и търговците до погасяване на всички вземания. В същото време тези гарантирани активи са договорени като обезпечение за WAK.
(19)
Според представената от Германия информация бизнес планът на GfW е предвиждал възползване от възможностите за дестилация съгласно Регламент (ЕИО) № 822/87 за 40 % от гроздовата мъст и преработване на 60 % от мъстта в базово вино за производството на пенливо вино и продажба на производители на пенливо вино. Освен това GfW е планирало да задържи 20 % от базовото вино за срок от девет месеца до една година преди да бъде продадено на пазара като базово вино за производството на пенливо вино, с цел да се възползва от субсидиите от ЕС за съхранение на вино съгласно Регламент (ЕИО) № 822/87.
(20)
На 11 ноември 1999 г. лозарските предприятия и търговци получават авансово плащане на 80 % от покупната цена. Авансово са платени средно по 0,31 EUR на литър.
(21)
През 1999 г. GfW изпраща 40 % от запасите си за превантивна дестилация. С оглед на понижението на цените на пазара на базово вино в края на 1999 г. GfW решава изобщо да не продава базово вино през тази година, а да изчака възстановяването на пазара през 2000 г.
(22)
През 2000 г., поради сравнително изобилната реколта и намаляващите продажби на пенливо вино, пазарът на бяло вино претърпява дори още по-голям срив (в някои случаи средните цени спадат с до 0,20 EUR). Много от виното в бъчви, което все още се съхранява, е трябвало да бъде изпратено отново за дестилация.
(23)
В резултат на изменение на общата организация на пазара на вино, прието през 1999 г. и влязло в сила на 1 август 2000 г. превантивната дестилация съгласно Регламент (ЕИО) № 822/87 е заменена с дестилация за снабдяване на пазара на спиртни напитки съгласно Регламент (ЕО) № 1493/1999. Условията са били значително по-лоши и е могло да се постигне само около половината от предишната цена за превантивна дестилация от 0,50 EUR - 0,55 EUR на литър.
(24)
След резкия спад в цените през 2000 г. за GfW е невъзможно да реализира очакваните печалби нито на пазара на вино, нито от дестилация за снабдяване на пазара на спиртни напитки. В резултат на това балансовата стойност на запасите на GfW е трябвало да бъде значително намалена, а оттам пасивите на GfW са превишили неговите активи.
(25)
Предвид гореописаните търговски проблеми е изготвен междинен финансов отчет за годината до 31 октомври 2000 г., който е проверен от одитор. Към 31 октомври 2000 г. пасивите на GfW (15 670 155 EUR) превишават текущите му активи (9 886 856 EUR) с 5 783 299 EUR. Пасивите на GfW към тази дата са представени в таблицата по-долу. Според доклад, изготвен от Wirtschaftsprüfungsgesellschaft Falk & Co. GmbH, GfW много скоро би било изправено пред производство по обявяване в несъстоятелност поради факта, че пасивите му превишават неговите активи, ако не се предприемат никакви мерки за предотвратяването на това.
(26)
Таблица 1
(в EUR)
Задължения към
Сума
WAK
10 150 959
Финансови институции
726 892
Доставчици
218 460
Лозарски предприятия и търговци
4 355 581
Други
218 263
Общо
15 670 155
(27)
Според §19 от Германския закон за несъстоятелността (Insolvenzordnung), ако пасивите на едно дружество превишават неговите активи, това е причина за откриване на производство по обявяване в несъстоятелност. Поради тази причина Изпълнителният съвет на GfW, в съответствие с § 64 от закона за GmbH (стара версия) във връзка с § 19 от закона за несъстоятелността, е задължен да представи заявление за откриване на производството по несъстоятелност в рамките на три седмици от изпадането в състояние, в което пасивите му превишават неговите активи.
(28)
Поради заплахата от несъстоятелност GfW иска от някои кредитори (WAK, лозарските предприятия и около 130 търговеца, обвързани с покупката, описана в съображение 18) да опростят част от неуредените му задължения, за да може дружеството да продължи да търгува. По отношение на лозарските предприятия и търговците опрощаването е трябвало да обхване 90 % от неуредените задължения, което означава, че те биха получили още само около 2 % от договорената покупна цена. Оставащият дефицит е трябвало да бъде елиминиран чрез необходимата промяна на поредността на вземанията в полза на другите кредитори и опрощаване на задължения от страна на WAK.
(29)
В качеството си на главен кредитор (вж. таблица 1) с гаранции от по-заден ред, WAK има значителен интерес да бъде избягнато предстоящото обявяване в несъстоятелност. По тази причина последното се опитва да убеди лозарските предприятия и търговци да се съгласят с опрощаването на част от задълженията към тях. WAK подписва също така писмено споразумение с GfW на 4 декември 2000, в което се съгласява да остави на по-заден ред част от неуредените си задължения, съответстващи на дефицита на GfW, в полза на останалите кредитори. Окончателният размер на вземанията с променена поредност е щял да бъде определен едва след получаване на декларациите за опрощаване на задължения от лозарските предприятия и от търговците, така че размерът на вземанията с променена поредност да се сведе до минимум. Договорено е също така, че, ако избягването на производство по несъстоятелност на по-късен етап се окаже необходимо, WAK да опрости задължения в същия размер, каквато е и сумата на задълженията, чиято поредност е променена в полза на другите кредитори.
(30)
1 700 от общо 2 700 лозарски предприятия и търговци декларират своята готовност да опростят 90 % от оставащите задължения към тях, което съответства на около 60 % от неуредените задължения на групата като цяло. Останалите лозарски предприятия и търговци обаче или изрично отхвърлят предложението, или не отговарят на искането. Ясно е, че някои от тях са решили да не опрощават задълженията към тях, поради своите гаранции от по-преден ред, а някои от тях са продължили задържането на собствеността и вече са получили авансово плащане на 80 % от договорената цена. Това означава, че в случай на производство по несъстоятелност постъпленията им биха били по-високи от предложените 2 % от договорената покупна цена.
(31)
Освен това много от лозарските предприятия и търговците подават жалби срещу GfW и тези жалби са разгледани от съда, който предлага споразумения за уреждане на задълженията. Според споразуменията GfW трябвало да плати 70 % от оставащите задължения, 30 % трябвало да бъдат опростени. Съдът решил също така, че GfW ще трябва да поеме 80 % от съдебните такси. Аналогични споразумения за уреждане на задълженията са предложени от други съдилища и, като има предвид това, GfW вече не може да очаква, че другите лозарски предприятия и търговци ще се съгласят да се откажат от 90 % от оставащите задължения към тях. Освен това няколко лозарски предприятия и търговци тогава декларират, че ще изискат 100 % изплащане на оставащите 20 %.
(32)
§ 305a от Германския закон за несъстоятелността гласи, че извънсъдебното споразумение за избягване на уреждането на дългове се счита за неуспешно, когато дори един единствен кредитор реши да пристъпи към принудително изпълнение след началото на преговорите по извънсъдебното уреждане на спора.
(33)
По тази причина, противно на първоначалното си намерение, GfW вече не може да иска от лозарските предприятия и търговците да опростят каквато и да било част от задълженията му към тях. Вместо това, GfW подписва споразумение с WAK на 21 февруари 2001 г., в което се казва, че WAK е съгласен да покрие изцяло дефицита на GfW от 2000 г., като опрости 5 005 441,60 EUR от неговите задължения. През периода 1 януари 2001 г. - 31 декември 2001 г. няма да се начислява лихва по оставащия кредит. В споразумението се предвижда също така, че оставащите задължения към лозарските предприятия и търговците ще бъдат уредени изцяло. По този начин е осигурена гаранция за задълженията към WAK, чиято поредност не е променена, положението с дефицита е поправено, за момента производството по несъстоятелност е избягнато и GfW може да продължи да осъществява своята дейност.
(34)
През периода 1 ноември 2000 г. - 31 декември 2000 г. GfW извършва погасявания на заема от WAK в размер на 1 440 446,92 EUR. През периода 2001-2005 г. GfW продължава да функционира и извършва редовни погасявания по своя заем от WAK на обща стойност 3 728 969,40 EUR. Освен това през 2001 г. GfW извършва плащания на лихва към WAK в общ размер на 149 757,16 EUR.
(35)
Поради спад в оборота в обичайните сфери на дейност на GfW, както и недостатъчната капитализация, дружеството решава да преустанови цялата си дейност и да бъде ликвидирано до 31 декември 2004 г. Всички останали запаси от другите сфери на дейност са били продадени. Всички постъпления се използват за погасяване на задълженията към WAK. С купувача (частно лице) е договорено, че стойността на всички оставащи запаси съгласно инвентарния опис към 31 декември 2004 г. ще бъде прехвърлена на WAK в края на 2005 г. Стойността би била първоначалната покупна цена от 79 579,79 EUR.
(36)
В крайна сметка GfW е прекратено, считано от 1 юни 2005 г., и заличено от търговския регистър през 2006 г. Няма нито правоприемник, нито каквото и да било юридическо лице, от което помощта би могла да се възстанови.
(37)
До 31 декември 2005 г. са погасени 9 897 154,65 EUR от заема и са извършени плащания на лихви в размер на 793 994,99 EUR. След ликвидацията оставащите активи на GfW (87 079,79 EUR), останалите неуредени задължения към WAK в размер на около 313 000 EUR са обявени за невъзстановими и са отписани. Следователно частта от заема, която не е възстановена, възлиза общо на 5 318 441,60 EUR (първоначалното опрощаване на задълженията в размер на 5 005 441,60 EUR плюс неуредените задължения от 313 000 EUR след ликвидацията).
II.7. Характер и интензитет на помощта
(38)
Заемът от WAK за GfW в размер на 15 302 696,25 EUR е отпуснат на няколко вноски през 1999 г. за срок от 12-18 месеца:
(в EUR)
11.11.1999 г.
5 936 061,62
25.11.1999 г.
6 868 777,04
1.12.1999 г.
585 429,72
13.12.1999 г.
112 110,66
17.12.1999 г.
1 800 317,21
Общо
15 302 696,25
(39)
Начисляваните лихви са следните:
4-то тримесечие 1999 г.
3,28 %
1-во тримесечие на 2000 г.
3,51 %
2-ро тримесечие 2000 г.
4,15 %
3-то тримесечие 2000 г.
4,80 %
4-то тримесечие 2000 г.
5,15 %
2001
4,55 %-5,25 %
(40)
На 11 ноември 1999 доставчиците получават авансово плащане на 80 % от договорената цена. Освен това, в резултат на продължителното задържане на собствеността, предвидено за някои доставчици, което не се преустановява при преработка или смесване, част от запасите са използвани за обезпечаване на оставащите задължения в размер на 20 % към тези доставчици. Запасите са използвани също така като обезпечение за WAK. Поради запазването на правото на собственост обаче правата на WAK върху част от запасите са с по-заден ред до момента на погасяване на всички вземания. Следователно GfW и неговите кредитори, от които WAK е основният, носят по-значителен риск от колебания на цените.
(41)
По отпуснатия от WAK заем на GfW се плаща само ограничена лихва: от 11 ноември 1999 г. до 31 декември 1999 г. (в размер на 3,28 %), от 1 януари 2000 г. до 31 декември 2000 г. (3,51 % - 5,15 %) и от 1 януари 2001 г. до 31 декември 2001 г. (4,55 % - 5,25 %). След 31 декември 2001 г. не са начислявани повече лихви.
(42)
Като се има предвид рискът, поет от WAK с отпускането на парични средства на GfW, върху редовния лихвен процент е трябвало да бъде начислена значителна премия за риск. Тъй като към лихвения процент не е била добавена такава премия, следователно към момента на отпускане на заема има елемент на помощ. Този елемент на помощ може да се изчисли като разликата между начисления лихвен процент и пазарния лихвен процент плюс премията за риск, която е трябвало да бъде начислена.
(43)
Според Известието на Комисията относно метода за определяне на референтната ставка и размера на сконтовия процент (8), изменено от Известие на Комисията за техническа корекция на метода за определяне на референтния и сконтовия лихвен процент (9), приложимо през въпросния период, базисната референтна ставка за Германия е между 5,23 % и 6,33 %. По смисъла на известието определената референтна ставка е базисна ставка и може да бъде повишавана, при положение че има значителен риск (например едно предприятие е в лошо икономическо състояние или когато обикновено изискваната от банките гаранция не бъде предоставена). В тези случаи премията може да достигне до 400 базисни точки или повече, ако никоя частна банка не се съгласи да отпусне съответния заем.
(44)
Според Германия лихвените проценти, начислявани от германските банки през същия период за аналогични кредити, са между 5,25 % и 6,50 % (VR-Bank Südliche Wеinstrasse e.G.) и 5,40 % и 6 % (Die Kreissparkasse Bad Dürkheim).
II.8. Продължителност на мярката
(45)
Еднократна мярка.
II.9. Причини за откриване на официалната процедура по разследване
(46)
Комисията откри официалната процедура по разследване, предвидена в член 108, параграф 2 от ДФЕС поради подозрения, че съгласието за промяна на поредността на вземанията в полза на другите кредитори и опрощаването на задълженията би могло да представлява държавна помощ по смисъла на член 107 от ДФЕС.
(47)
Въз основа на информацията, която е на разположение към момента на откриване на официалната процедура по разследване, Комисията по-специално разгледа дали съгласието за промяна в поредността на вземанията и опрощаването на задълженията са били направени в съответствие с критерия за частния кредитор.
(48)
Чрез него се преценява дали при същите пазарни условия един частен кредитор би действал или е действал по същия начин както публичния кредитор. По отношение на разглеждания случай GfW има задължения към частни кредитори в размер на 5,5 милиона EUR към 31 октомври 2000 г., но нито един от тях не е опростил задълженията към него. Докладът на независимия одитор показва, че има икономически смисъл в това WAK да се съгласи на промяна в поредността на вземанията и да опрости част от задълженията към него, но не обяснява защо нито един от другите кредитори не е бил готов от своя страна да опрости задълженията.
(49)
При откриването на официалната процедура по разследване Комисията стигна до заключението, че към момента на откриване на процедурата не би могло да се изключи, че промяната в поредността на вземанията и опрощаването на задълженията от страна на WAK (заема, отпуснат на GfW, и бъдещите лихвени плащания по този заем), не са извършени в съответствие с критерия за частния кредитор, тъй като изглеждат по-високи от абсолютно необходимото и прекомерно много облагодетелстват не само GfW, но също така и другите кредитори (основно лозарските предприятия и търговците), към които задълженията са били изплатени изцяло.
(50)
След това откритата официална процедура по разследване е разширена с оглед включване и отпускането на заема. По-специално съмнения са изразени по отношение на това дали отпускането на заема е направено при пазарни условия (не е начислена премия за риск) и с достатъчно обезпечение.
(51)
В разширената официална процедура по разследване отново е изразено съмнение по отношение на евентуална помощ за лозарските предприятия и търговци. Според наличната към дадения момент информация изглежда, че заплатената за гроздовата мъст цена е над пазарната, че целта на сделката е не да се увеличат до максимум печалбите, а да се подпомогне пазарът на вино и мъст, както и че предоставените гаранции на лозарските предприятия и търговци според договора за продажба са по-изгодни в сравнение с такива при нормални обстоятелства.
(52)
Съмнението относно цената е засилено от документи, предоставени от Германия след първото откриване на процедурата, които показаха колебания в цената на литър трапезно вино (без ДДС) през 1999 г. в района Райнланд-Пфалц от най-малко 0,26 EUR (октомври - ноември) до 0,30 EUR (юни - септември), 0,35 EUR (април) и най-много 1,10 EUR (февруари, юни, ноември, декември). Следователно минималната пазарна цена, която би могла да бъде постигната за трапезно вино към момента на отпускане на заема, е 0,26 EUR на литър.
(53)
По тази причина средната покупна цена от 0,38 EUR на литър изглежда над най-ниската пазарна цена около 0,26 EUR на литър.
III. ЖАЛБИ И ИНФОРМАЦИЯ ОТ ТРЕТИ СТРАНИ
(54)
Комисията получи информация, че горепосоченото опрощаване на задълженията е било финансирано със средства на WAK. Твърди се, че поради понижената капиталова база на WAK в качеството си на публичен орган, който финансира WAK, федералната провинция Райнланд-Пфалц е проучила възможността за капиталова инжекция, но в крайна сметка е решила да не го прави.
(55)
Комисията получи жалба с твърдения за наличието на държавна помощ в опрощаването на задължения от страна на WAK. Жалбоподателят заявява, че GfW е участвало в конкуренцията за продажба на винени дестилати и в резултат на опрощаването в полза на това дружество, конкурентите му ще имат значителни проблеми при продажбата на собствените си продукти. Жалбоподателят представи няколко статии от вестници с информация за опрощаването на задълженията от страна на WAK в полза на GfW.
(56)
Същият жалбоподател препраща така също писмо, което е получил от прокуратурата в Kaiserslautern (централна служба за икономически престъпления) в отговор на изпратено до тях негово писмо. В писмото от прокуратурата в Kaiserslautern се обобщава получената от жалбоподателя под формата на статии от вестници и твърдения информация, като жалбоподателят се уведомява, че въз основа на получената информация няма основания за откриване на досъдебно производство.
IV. МНЕНИЯ НА ЗАИНТЕРЕСОВАНИТЕ СТРАНИ
(57)
В рамките на официалните процедури по разследване Комисията не е получила каквито и да било становища.
(58)
Повторните писма от жалбоподателя след първоначалното откриване на процедурата не съдържат никакви нови факти или аргументи.
V. МНЕНИЕ НА ГЕРМАНИЯ
V.1. Елемент на помощ към момента на отпускане на заема
(59)
Германия е представила подробна информация за условията по отпуснатия от WAK заем на GfW, която е включена в описанието на мярката в раздел II.
(60)
В представените от нея становища Германия се съгласява, че лихвата, начислена от WAK по отпуснатия на GfW заем, е била по-ниска от пазарния процент. Германия признава, че разликата между пазарния процент и начисления лихвен процент представлява помощ за GfW по смисъла на член 107, параграф 1 от ДФЕС.
(61)
Германия също предоставя доказателства, че GfW е ликвидирано и прекратено, считано от 1 юни 2005 г. Всички останали запаси от другите сфери на дейност са били продадени. Всички постъпления се използват за погасяване на задълженията към WAK. С купувача (частно лице) е договорено, че стойността на всички оставащи запаси съгласно инвентарния опис към 31 декември 2004 г. ще бъде прехвърлена на WAK в края на 2005 г. Стойността би била първоначалната покупна цена от 79 579,79 EUR. GfW е заличено от търговския регистър през 2006 г. и няма нито правоприемник, нито каквото и да било юридическо лице, от което да може да се възстанови помощта. Следователно, съгласно установената съдебна практика (10), според Германия каквото и да било възстановяване е невъзможно.
(62)
Германия уверява, че предоставеното от GfW запазване правото на собственост до погасяване на вземането, запазване на правото на собственост при препродажба с прехвърляне на вземането за цената, както и запазването на правото на собственост до погасяване на всички вземания във връзка с продажбата на гроздова мъст е отговаряло на обичайната стопанска практика. Германия уверява също така, че приемането на гарантираните активи като обезпечение въпреки запазването на правото на собственост, какъвто е случаят с WAK при отпускането на заема на GfW, също отговаря на обичайната стопанска практика.
(63)
Освен това Германия твърди, че закупуването на гроздова мъст от GfW през есента на 1999 г. е било извършено по пазарна цена, тъй като 60 % от закупената мъст е била висококачествена мъст (с минимум 60 градуса по Oechsle), а не мъст за обикновено трапезно вино, както е допуснато при откриването на процедурата. Според Германия изискванията за качество на гроздовата мъст при производството на пенливо вино са по-високи от изискванията при трапезно вино (съответно минимум 60 и 44 градуса по Oechsle). Останалите 40 % от гроздовата мъст е била мъст за обикновено трапезно вино, закупена с цел извличане на полза от изгодните условия на превантивната дестилация.
(64)
В своето становище Германия подчертава, че пазарната концепция на GfW за 60 % от запасите включва закупуването на висококачествена мъст в големи количества и последващото ѝ преработване в еднородни партиди от базово вино за производството на пенливо вино в съответствие с изискванията на винарните за еднородност и качество. Базовото вино за производство на пенливо вино изисква ниско съдържание на SO2 и високо съдържание на плодови киселини. Това би могло да се постигне само ако гроздовата мъст се закупи през периода на есенните продажби и GfW само преработи мъстта в базово вино.
(65)
Според предоставената от Германия информация за пазара на базово вино за пенливо вино, базовата цена, плащана за един литър мъст с 60 градуса по Oechsle, е била 0,312 EUR на литър. За всеки допълнителен градус по Oechsle (до максимум 80 градуса по Oechsle) са заплащани по 0,005 EUR на литър. В съответствие с този принцип лозарските предприятия и търговците са получили заплащане за тяхната висококачествена гроздова мъст - 60 % от закупената мъст.
(66)
В този контекст Германия насочва вниманието към съответния пазар. Според нея пазарната цена за обикновено трапезно вино не може да се възприема като еталон за тези 60 % от запаса, тъй като съответният пазар за GfW не е пазарът на обикновено трапезно вино, а пазарът на по-висококачествено базово вино, което да се използва за производството на пенливо вино. Германия се позовава също така на теорията за заменяемост на търсенето, при която се изтъква, че два продукта не се търгуват на един и същ пазар, ако единият не може да бъде заместен от другия, дори цената на единия да се промени. В разглеждания случай специфичните изисквания към гроздовата мъст и базовото вино за производството на пенливо вино не позволяват заместването им с мъст за обикновено трапезно вино или трапезно вино, дори и цената на трапезното вино значително да намалее. Следователно понижението в цената на трапезното вино няма да окаже въздействие върху цената на гроздовата мъст за производството на пенливо вино, защото те не са взаимозаменяеми.
(67)
Според статистическите данни за вноса на Германската асоциация на лозарите (Deutscher Weinbauverband) за периода 1998-2001 г. внесеното бяло вино, което благодарение на високото си качество е подходящо за производството на пенливо вино, е било с пазарна цена от 0,38 EUR на литър, която е значително по-висока от цената 0,26 EUR на литър, посочвана за трапезно вино. В становището си Германия заключва, че съществуват два отделни пазара - един на обикновено трапезно вино и гроздова мъст за трапезно вино и друг пазар за висококачествено базово вино и висококачествена гроздова мъст за производството на пенливо вино.
(68)
Според Германия по тази причина следва да се заключи, че съответният пазар за виното, което не е изпратено за дестилация, е пазарът на висококачествено базово вино за производството на пенливо вино, на който достигнатите цени са много по-високи (0,38 EUR на литър), а не пазарната цена на обикновеното трапезно вино (0,26 EUR на литър). Поради това Германия твърди, че платената от GfW цена за гроздова мъст е отговаряла на пазарната цена на съответния пазар и е включвала нормален марж на печалбата.
(69)
В допълнение GfW е планирало да участва в програмите на ЕС за съхранение и дестилация (GfW преди това вече е предлагало такива услуги на лозарите). Съгласно програмата за съхранение се плащат по 0,06 EUR на литър за 20 % от запасите, които по-късно следва да бъдат продадени като базово вино за производството на пенливо вино. Съгласно програмата за дестилация са плащани 0,50 EUR - 0,55 EUR на литър за 40 % от запасите, изпратени за дестилация.
(70)
Според становището на Германия е било възможно от тези дейности да се извлече полза, когато WAK е отпуснал заема на GfW. От една страна, GfW е възнамерявало да използва 40 % от закупената мъст за превантивна дестилация през декември 1999 г. при цена на дестилацията, която значително надвишава покупната (0,50 EUR - 0,55 EUR на литър). От друга страна, според прогнозите производителите на пенливо вино биха платили относително добри цени (между 0,36 EUR и 0,41 EUR на литър) за големи партиди еднородно базово вино с гарантирано качество. Германия твърди, че GfW би могло да постигне средни приходи от продажби в размер на 0,44 EUR - 0,46 EUR на литър, което е доста над средната стойност от 0,38 EUR на литър, заплатени на лозарските предприятия и търговци.
(71)
Планирането е базирано на следните допускания за целеви цени:
Обем
Цена/литър в EUR
Дестилация 0,50-0,55
40 %
0,50-0,55
Субсидия на ЕС за съхранение на вино/мъст (1 година): 0,06 EUR/l и последваща продажба като базово вино за производството на пенливо вино
20 %
0,435
Продажба като базово вино за производството на пенливо вино
40 %
0,375
(72)
На база на тези допускания е очаквана средна продажна цена от 0,44 EUR - 0,46 EUR на литър.
(73)
Горепосочената прогноза за продажби води до следното изчисление на печалбата:
Цена/литър в EUR
Покупна цена и преработка
0,37-0,38
Приход от продажба на базово вино за производството на пенливо вино, дестилация, субсидии за съхранение
0,44-0,46
Очаквана печалба
0,06-0,09
(74)
На базата на общ обем от около 44 милиона литра е очаквана обща печалба от около 2,64 милиона EUR и 3,96 милиона EUR.
(75)
Германия заявява също така, че пазарната цена на трапезното вино, посочена от Европейската комисия в решенията за откриване на процедурата (0,26 EUR на литър), е най-ниската котировка за ноември 1999 г. за трапезно вино. Пълната котировка за ноември 1999 г. е пазарна цена между 0,26 EUR и 0,56 EUR на литър. Освен това посоченият диапазон е пълният ценови диапазон за цялата 1999 г. За 2000 г. ценовият диапазон е между 0,20 EUR и 0,41 EUR на литър. Германия подчертава също така, че 60 % от гроздовата мъст, закупена от GfW, е била средно 81 градуса по Oechsle, което е много повече от изискването за трапезно вино - 44 градуса - и това, разбира се, е било отразено в цената, заплатена от GfW за гроздовата мъст.
V.2. Елемент на помощ към момента на промяна на поредността на вземанията в полза на частните кредитори и опрощаване на задълженията
(76)
Според Германия след изготвянето на междинен финансов отчет през ноември 2000 г. е установено, че GfW е изправено пред несъстоятелност. Тогава GfW има дефицит от около 6 милиона EUR, което е било потвърдено при изготвянето на годишния финансов отчет за 2000 г. Причината за дефицита е, че стойността на запасите, които все още са притежание на GfW, е намаляла вследствие на значителния рязък спад в пазарните цени, което означава, че GfW е могло да продаде своите запаси само на по-ниска цена от първоначално предвидената.
(77)
Според представената от Германия информация към 31 октомври 2000 г. GfW все още има задължения към WAK в размер на около 10 милиона EUR. WAK е получил като обезщетение гарантирани активи на GfW, оценени на 5,7 милиона EUR към дадения момент. Те са били обект на запазване правото на собственост от лозарските предприятия и търговците до погасяване на вземането, при препродажба с прехвърляне на вземането за цената, както и запазване на правото на собственост до погасяване на всички вземания, което според Германия би им осигурило привилегированост на вземанията в случай на несъстоятелност. Затова според Германия, ако е била открита процедура по несъстоятелност, GfW би трябвало да уреди плащането към лозарските предприятия и търговци на стойност от около 3,5 милиона EUR преди да могат да бъдат извършени плащания към който и да било друг кредитор.
(78)
С цел своевременно намиране на изход от тази ситуация на дефицит и избягване на откриването на процедура по несъстоятелност в съответствие с § 64 от закона за GmbH (стара версия) във връзка с § 19 от закона за несъстоятелността, са били необходими незабавни действия.
(79)
Германия отбелязва, че, като основен кредитор с обезпечение от по-заден ред, WAK е имал голям интерес да се избегне предстоящата несъстоятелност. Следователно той се е опитал да убеди лозарските предприятия и търговците да опростят част от задълженията към тях и на 4 декември 2000 г. се е договорил с GfW за следното:
-
съгласие за промяна в поредността на вземания в полза на другите кредитори в същия размер като дефицита, след като лозарските предприятия и търговците са се съгласили да опростят 90 % от оставащите задължения към тях,
-
опрощаване на задълженията, за които е договорена промяна в поредността, но само ако е необходимо.
(80)
Въпреки успешното начало на преговорите с по-голямата част от лозарските предприятия и търговците, които се съгласяват задълженията към тях да бъдат опростени, в крайна сметка GfW претърпява неуспех поради съгласуваните действия на някои от лозарските предприятия и търговци и техните адвокати. Те не желаели да опростят задълженията към тях поради по-благоприятното си положение по отношение на гаранциите в резултат на запазеното си право на собственост до погасяване на вземането, при препродажба с прехвърляне на вземането за цената, както и запазеното си право на собственост до погасяване на всички вземания, и подали жалби. Тези жалби са разгледани от съда, откъдето са предложени споразумения за уреждане на задълженията. Според споразуменията GfW трябвало да плати 70 % от оставащите задължения, 30 % трябвало да бъдат опростени. Съдът решил също така, че GfW ще трябва да поеме 80 % от съдебните такси. Подобни споразумения за уреждане на задължения били предложени и от други съдилища. Предвид това за GfW повече не било възможно да очаква, че лозарските предприятия и търговците ще се съгласят да опростят 90 % от оставащите задължения към тях. Освен това няколко лозарски предприятия и търговци тогава декларират, че ще изискат 100 % изплащане на оставащите 20 %. Фактът, че 1 700 от 2 700 лозарски предприятия и търговци вече били заявили, че биха опростили част от задълженията към тях, вече няма значение, тъй като § 305a от германския закон за несъстоятелността гласи, че извънсъдебното споразумение за избягване на производство по несъстоятелност се счита за неуспешно, когато дори един единствен кредитор реши да пристъпи към принудително изпълнение след започването на преговори за извънсъдебно уреждане на спора.
(81)
По тази причина на 21 февруари 2001 г. WAK се съгласява с GfW да покрие дефицита от 2000 г. като опрости 5 005 441,60 EUR от задълженията към него, като не се начислява лихва върху оставащия дълг за периода 1 януари 2001-31 декември 2001 г. и като бъдат изцяло уредени задълженията към лозарските предприятия и търговците. Така е гарантирано обезпечението на задълженията, за които не е договорена промяна на поредността. Дефицитът на GfW е отстранен, производството по несъстоятелност е избягнато и GfW е можело да продължи да функционира.
(82)
Германия твърди, че и промяната на поредността на вземанията, и опрощаването на задълженията отговарят на критерия за частния кредитор. В подкрепа на това твърдение Германия се позовава на съответната съдебна практика.
(83)
Опрощаване на част от задълженията може да е необходимо, за да се увеличи действително възстановената сума (11). Един частен кредитор би действал по такъв начин, че да сведе своите загуби до минимум. Ако дадено задължение не е било гарантирано в достатъчна степен, споразумението за отлагане на погасяването би увеличило шансовете за погасяване без загуби, тъй като длъжникът ще има възможност да преодолее кризата и да подобри положението си (12). В решението си по делото HAMSA Първоинстанционният съд отхвърля дотогавашната практика на Комисията да изисква равен дял опрощаване на задълженията за частни и публични кредитори по отношение на дела им от дълга. Вместо това съдът установява, че критерият за частния кредитор може да се прилага така също, когато опрощаването е асиметрично при различните кредитори. Първоинстанционният съд подчертава, че решаващ е статутът на кредитора като притежател на обезпечено, привилегировано или обикновено вземане, т.е. редът на гаранциите на различните кредитори. Първоинстанционният съд установява, че публичен кредитор действа като частен кредитор, когато решава да опрости част от задълженията към него на база на задълбочена и мотивирана оценка на това колко би могъл да възстанови, на база на риска от ликвидация и също на шанса фирмата да възстанови своята жизнеспособност (13). Последно Германия се позовава на решението на Комисията по делото Huta Cynku, в което Комисията реши, че не съществува предимство и, следователно, държавна помощ, когато преструктурирането би довело да по-големи постъпления от ликвидацията (14).
(84)
На тази база Германия твърди, че с оглед на положението на WAK на основен кредитор и на по-задния ред на неговите гаранции в сравнение с лозарските предприятия и търговците, както съгласието за промяна на поредността на вземанията в полза на другите кредитори, така и опрощаването на задълженията е било в съответствие с критерия за частния кредитор и не представлява държавна помощ. В случай на производство по несъстоятелност WAK би изгубил най-малко същата, а най-вероятно значително по-голяма сума от оставащото към него задължение.
(85)
WAK би могъл да има пълни гарантирани права върху оставащите запаси и би могъл да обезпечи по-голямо погасяване на оставащите задължения към него от погасяването в случай на несъстоятелност само ако избегне несъстоятелността на GfW и уреди оставащите задължения към лозарските предприятия и търговци.
(86)
От гледна точка на положението преди операцията, поведението на WAK според Германия е било правилно, особено предвид факта, че е успял да си осигури по-голямо погасяване, като е преобразувал по-задния ред на своето обезпечение в гаранция от първи ред и е избегнал предстоящата несъстоятелност на GfW. Според Германия в такава ситуация всяка частна банка би действала по същия начин.
(87)
Според германските органи резултатът от предварителната оценка на финансовите отчети на GfW би бил, че чрез запазването на GfW, WAK би могъл да получи погасяване на задължения в размер на 5 112 918,81 милиона EUR. От друга страна, ако GfW е започнало процедура по несъстоятелност, WAK би могъл единствено да получи погасяване на задължения в размер най-много на 2,4 милиона EUR. Това означава разлика от най-малко 2,7 милиона EUR.
(88)
Това се потвърждава от доклад от 3 февруари 2003 г., изготвен от независим одитор (15), поръчан от WAK и представен от германските органи. В доклада се стига до заключението, че е обосновано от икономическа гледна точка WAK да се съгласи с промяна на поредността на своите вземания в полза на другите кредитори, да опрости част от тези задължения в горепосочения размер и да опрости бъдещи плащания на лихви. Представените от Германия причини за тези заключения са както следва:
-
Ако WAK не беше променил поредността в полза на другите кредитори и опростил задълженията към него и лихвените плащания, GfW е трябвало да подаде заявление за обявяване в несъстоятелност и би било ликвидирано. Задълженията към WAK би трябвало да бъдат покрити от продажбата на запасите на GfW.
-
Ако дружеството е било ликвидирано, стойността на запасите на GfW би спаднала. Действителните постъпления от продажбата на запасите би била само около 50 % - 70 % от балансовата стойност. Следователно, при отчитане на гарантираните права, постъпленията биха възлезли на сума между 1,84 милиона EUR и 2,4 милиона EUR.
-
Производството по несъстоятелност е скъпоструващо.
-
Германският закон за несъстоятелността („InsO“) предвижда право на отделяне на продукти със запазено право на собственост от масата на несъстоятелността; изборът между изпълнението на договора и отделянето на активи обаче се определя от синдика (параграф 103 от InsO). Отделянето на активи е възможно само ако синдикът откаже да изпълни договор като в този случай кредиторът може да се оттегли от договора и да поиска отделяне на активите, а има право и на обезщетение за неизпълнението на договора. Авансовите плащания могат да бъдат приспаднати. В замяна на това GfW може да поиска възстановяване на вече извършените плащания, които могат да бъдат прихванати от обезщетението за неизпълнение на договора.
-
Обратно, след като WAK се съгласи да промени поредността на част от задълженията към него, от юридическа гледна точка е възможно GfW да избегне производството по несъстоятелност и, след като опрости част от задълженията и лихвените плащания, неуредените задължения към WAK да са в размер на 5,15 милиона EUR, които може да се очаква, че ще бъдат възстановени в резултат на факта, че GfW ще продължи да функционира.
-
Отбелязва се също така, че ако е било открито производство по несъстоятелност, погасяването по заема от 1 440 476,92 EUR, направено от GfW към WAK през периода 1 ноември - 31 декември 2000 г. би било оспорено от GfW съгласно правилата за несъстоятелност. Това би довело до задължаването на WAK да погаси тези средства.
(89)
Германия подчертава, че предварителната оценка показва, че вариантът с промяна на поредността на вземанията в полза на другите кредитори и опрощаване е по-обоснован от икономическа гледна точка, тъй като получената сума чрез избягване на несъстоятелността на GfW е 4 670 517,65 EUR, т.е. по-голяма от максимума от 2,4 милиона EUR, който би могъл да бъде обезпечен при производството по несъстоятелност.
(90)
Германия стига до заключението, че тъй като промяната на поредността на вземанията и опрощаването на задълженията са били извършени в съответствие с критерия за частния кредитор, не е имало помощ за лозарските предприятия и търговците към момента на промяната на поредността и опрощаването на задълженията от страна на WAK.
VI. ОЦЕНЯВАНЕ НА ПОМОЩТА
VI.1. Обща организация на пазара
(91)
До влизането в сила на Регламент (ЕО) № 479/2008 на Съвета от 29 април 2008 г. относно общата организация на пазара на вино (16) лозарството и винарството са уреждани с Регламент (ЕО) № 1493/1999. Член 71 от Регламент (ЕО) № 1493/1999 гласи, че членове 87, 88 и 89 от Договора (сега членове 107, 108 и 109 от ДФЕС) се прилагат за производството и търговията с продуктите, обхванати от него. Преди 31 юли 2000 г. лозарството и винопреработването бяха уредени чрез Регламент (ЕИО) № 822/87. Член 76 от Регламент (ЕИО) № 822/87 гласи, че членове 92, 93 и 94 от Договора (сега членове 107, 108 и 109 от ДФЕС) се прилагат за производството и търговията с продуктите, посочени в член 1 от регламента. Следователно въпросните мерки следва да бъдат разгледани в светлината на правилата за държавни помощи.
VI.2. Наличие на държавна помощ по смисъла на член 107, параграф 1 от ДФЕС
(92)
Според член 107, параграф 1 от ДФЕС всяка помощ, предоставена от държава членка или чрез ресурси на държава членка, под каквато и да било форма, която нарушава или заплашва да наруши конкуренцията чрез поставяне в по-благоприятно положение на определени предприятия или производството на някои стоки, доколкото засяга търговията между държавите членки, е забранена.
(93)
WAK е публичноправно дружество и се финансира отчасти със средства от федерална провинция Райнланд-Пфалц и отчасти от парафискални такси. Следователно мярката се финансира от ресурси на държава членка.
(94)
Помощта за дадено предприятие засяга търговията между държавите членки, когато въпросното предприятие функционира на пазар, отворен за търговия в рамките на Съюза (17). Търговията със земеделски продукти в рамките на Съюза е значителна. Следователно настоящата помощ може да засегне търговията между държавите членки (18).
(95)
Съдът е постановил, че за да се определи дали дадена държавна мярка представлява помощ по смисъла на член 107, параграф 1 от ДФЕС, е необходимо също така да се установи дали предприятието получател извлича икономическо предимство, което не би получило при нормални пазарни условия (19), и/или дали мярката е дала възможност на предприятието да избегне поемането на разходи, които нормално би трябвало да заплати от своите собствени финансови ресурси (20). Това действително би било достатъчен признак за евентуално нарушение на конкуренцията (21).
VI.2.1. Наличие на помощ за Gesellschaft für Weinabsatz (GfW)
VI.2.1.а. Отпускането на заем от WAK
(96)
Заемът в размер на 15 302 696,25 EUR е отпуснат от WAK през есента на 1999 г. За срока на заема на GfW е начислена лихва в размер между 3,28 % и 5,25 %. Не е начислена премия за риск. Референтният процент за Германия през този период е между 5,23 % и 6,33 %.
(97)
Германия е съгласна със становището на Комисията, че отпускането на заема не е било по пазарни условия. Ако заемът е бил отпуснат при пазарни условия, би била начислена по-висока базова ставка и би била добавена премия за риск, като се има предвид ограничената гаранция, която обезпечението по заема предлага.
(98)
Може да се заключи, че отпуснатият заем на GfW съдържа елемент на държавна помощ по смисъла на член 107, параграф 1 от ДФЕС, тъй като GfW е извлякло икономическо предимство, което не би получило при нормални пазарни условия. Елементът на помощ се изчислява като разликата между начислената лихва и референтната ставка плюс подходяща премия за риск.
(99)
Евентуално предаване на помощ на правоприемници
(100)
Според Германия GfW е ликвидирано и прекратено, считано от 1 юни 2005 г. Всички останали запаси от другите сфери на дейност са били продадени. Всички постъпления се използват за погасяване на задълженията към WAK. С купувача (частно лице) е договорено, че стойността на всички оставащи запаси съгласно инвентарния опис към 31 декември 2004 г. ще бъде прехвърлена на WAK в края на 2005 г. Стойността би била първоначалната покупна цена от 79 579,79 EUR. GfW е заличено от търговския регистър през 2006 г. и няма нито правоприемник, нито каквото и да било юридическо лице, от което да може да се възстанови помощта. Следователно, съгласно установената съдебна практика (22), според Германия каквото и да било възстановяване е невъзможно.
(101)
Тъй като останалите активи на GfW са разпродадени, лицето, което ги е закупило, не е имало възможност да се възползва от помощта, отпусната на GfW. Въпреки това, тъй като лицето е заплатило първоначалната покупна цена и пазарът е претърпял рязък спад през изминалите години, ясно е, че заплатената от купувача цена е била най-малко пазарната цена. Следователно Комисията стига до заключението, че на купувача на оставащите запаси на GfW не е прехвърлена помощ. В същото време GfW повече не съществува и следователно няма помощ за възстановяване.
VI.2.1.б. Промяната на поредността на вземанията и опрощаването на задължения от страна на WAK
(102)
Промяната на поредността на вземанията в полза на другите кредитори и опрощаването на задължения и на лихвени плащания са финансирани от собствени ресурси на WAK и съответен заем, изтеглен от WAK и следователно следва да се считат за финансирани с ресурси на държава членка.
(103)
С цел да се установи дали промяната на поредността на вземанията и опрощаването на задължения и лихвени плащания представлява държавна помощ за GfW по смисъла на член 107, параграф 1 от ДФЕС, е необходимо да се установи дали GfW извлича икономическо предимство, което не би получило при нормални пазарни условия и/или дали мярката е дала възможност на GfW да избегне поемането на разходи, които нормално би трябвало да заплати от собствените си финансови ресурси. Тази преценка трябва да се направи на база на критерия за частния кредитор. Чрез него се преценява дали при същите пазарни условия един частен кредитор би действал или е действал по същия начин както публичния кредитор.
(104)
Според установената съдебна практика може да е необходимо опрощаване на част от задължението, за да може да се увеличи действително възстановената сума. Един частен кредитор би действал по такъв начин, че да сведе своите загуби до минимум (23). Ако дадено задължение не е било гарантирано в достатъчна степен, споразумението за отлагане на погасяването би увеличило шансовете за погасяване без загуби, тъй като длъжникът ще има възможност да преодолее кризата и да подобри положението си (24).
(105)
В решението си по делото HAMSA (25) Първоинстанционният съд отхвърля дотогавашната практика на Комисията да изисква равен дял опрощаване на задълженията за частни и публични кредитори по отношение на дела им от дълга. Вместо това съдът установява, че критерият за частния кредитор може да се прилага така също, когато опрощаването е асиметрично при различните кредитори. Параграфи 168 и 169 от решението гласят:
„(168)
Когато една фирма, изправена пред значително влошаване на нейното финансово състояние, предложи на своите кредитори споразумение или поредица от споразумения за уреждане на дълга с оглед подобряване на положението ѝ и избягване на ликвидация, всеки от кредиторите трябва да вземе решение с оглед на предложената му сума в рамките на споменатото споразумение, от една страна, и сумата, която очаква, че ще може да си възстанови след евентуалната ликвидация на фирмата, от друга страна. Върху избора му влияят множество фактори, включително дали задълженията към кредитора са обезпечени, привилегировани или обикновени, характера и степента на всяка гаранция, която може да притежава, преценката му за шансовете фирмата да възстанови своята жизнеспособност, както и сумата, която би получил в случай на ликвидация. Ако се окаже, например, че при ликвидация на фирмата стойността при реализация на активите ѝ би стигнала само за покриване на ипотеката и привилегированите задължения, обикновените задължения не биха имали стойност. В такъв случай приемането от един обикновен кредитор на анулиране на голяма част от задължението към него всъщност няма да бъде на загуба.
(169)
Следва, че ако няма информация за факторите, които определят съответните стойности на вариантите, предложени на кредиторите, фактът, че има явни разлики между дяловете, които различните кредитори са отписали, сам по себе си не обяснява причините, които са ги накарали да приемат предложеното опрощаване на дългове.“
(106)
Освен това по делото HAMSA (26) Първоинстанционният съд установи, че публичният кредитор действа като частен кредитор, когато решава да опрости част от задълженията към него на база подробна и мотивирана преценка на това колко би могъл да възстанови, какъв е рискът от ликвидация и какви са шансовете фирмата да възстанови своята жизнеспособност. Последно, в решението на Комисията по случая Huta Cynku (27) Комисията реши, че няма предимство - а оттам и държавна помощ - когато преструктурирането би осигурило по-големи постъпления, отколкото ликвидацията.
(107)
По отношение на цитираната по-горе съдебна практика, когато се преценява дали частният кредитор би действал или е действал по същия начин като WAK, е необходимо да се разгледат вариантите за WAK, когато е достигнато заключението, че GfW е изправено пред несъстоятелност, и какви биха били икономическите последици от тези варианти. Второ, необходимо е също така да се направи същата преценка за лозарските предприятия и търговците и после да се определи дали ситуацията, пред която е изправен WAK, може да бъде съпоставена и оценена на база на действията на лозарските предприятия и търговците.
(108)
След като е уведомен, че GfW е заплашено от несъстоятелност, WAK има два варианта. Той е могъл или да допусне откриването на производство по несъстоятелност, или да се опита да избегне това, като постигне споразумение с GfW, което да даде възможност на GfW да продължи да функционира. Въз основа на представената от Германия информация, подкрепена от изготвения от независим одитор доклад от 3 февруари 2003 г. (вж. съображение 88), според Германия икономическите последици от тези две решения са следните. Предварително, в случай на производство по несъстоятелност, WAK би могъл да очаква да си възстанови максимум 2,4 милиона EUR от задълженията към него. Ако WAK подпише споразумение с GfW, чрез което да опрости част от задълженията към него и по този начин да даде възможност на GfW да продължи на функционира, WAK предварително би могъл да очаква да възстанови около 5,1 милиона EUR от задълженията към него. Това означава разлика от 2,7 милиона EUR в полза на предоставянето на възможност на GfW да избегне производството по несъстоятелност. Дали лозарските предприятия и търговците са били склонни да направят същото, е имало съвсем слабо въздействие върху изчисленията на възстановяването, но не е могло да промени резултатите от съпоставянето на двата алтернативни варианта.
(109)
Прогнозата за сумата на възстановяването в случай на несъстоятелност в размер на 2,4 милиона EUR в доклада се базира на допускането на Германия, че задълженията към лозарските предприятия и търговците в размер на 4,4 милиона EUR би трябвало да бъдат уредени преди това към WAK. Въпреки това, според Европейската комисия, германският закон за несъстоятелността гласи, че само дългът към лозарските предприятия и търговците със запазване на правото на собственост до погасяване на всички вземания би трябвало да бъде уреден преди дълговете към WAK. Останалите дългове би трябвало да са от същия ред като дълга към WAK. Собствените изчисления на Европейската комисия показват обаче, че дори в случай, че дълговете към WAK и към лозарските предприятия и търговците са от един и същи ред, WAK би могъл да очаква да възстанови най-много 4,7 милиона EUR в случай на несъстоятелност (на база на максимално общо възстановяване от 6,8 милиона EUR в случай на несъстоятелност WAK и лозарските предприятия биха получили погасяване пропорционално на дълговете към тях - 10 милиона EUR и 4,4 милиона EUR съответно за WAK и за лозарските предприятия и търговците). Следователно може да се заключи, че предварително по-благоприятният вариант за WAK би бил да даде възможност на GfW да избегне несъстоятелността.
(110)
Изчислението при лозарските предприятия и търговците, от друга страна, е съвсем различно. Първо, те вече са получили 80 % от плащането за доставените от тях стоки. Второ, според предложението от GfW те биха получили само 10 % от все още дължимите им 20 %. Всъщност това означава, че те биха получили допълнително 2 % от договорената покупна цена, ако подпишат споразумението. Това, разбира се, е по-малко отколкото биха могли да очакват при производство по несъстоятелност, независимо от реда на техните гаранции (запазване на правото на собственост до погасяване на вземането, при препродажба с прехвърляне на вземането за цената, както и запазване на правото на собственост до погасяване на всички вземания). Те биха могли средно да очакват да получат 48 % от оставащите задължения към тях (2,1 милиона EUR от общо дължимите им 4,4 милиона EUR). Затова не е изненада, че някои от лозарските предприятия и търговци са отказали предложението на GfW. Трето, трябва да е било очевидно, че би било в интерес на WAK да опрости част от задълженията към него и да избегне несъстоятелността, дори лозарските предприятия и търговците да не направят това, което отново би дало възможност на лозарските предприятия и търговците да получат по-голям дял от оставащите задължения към тях от предложените 10 %. Четвърто, няколко от тях вече са били дали GfW на съд и той е отсъдил в тяхна полза, като е задължил GfW да уреди 80 % от оставащите задължения.
(111)
Може да се заключи, че въпреки факта, че лозарските предприятия, търговците и WAK всички са кредитори на GfW, вариантите и резултатите от тези варианти за WAK и за лозарските предприятия и търговците са били толкова различни, че въобще не са съпоставими. Фактът, че лозарските предприятия и търговците са избрали да не опростят задълженията към тях не трябва да се разглежда като отрицателен, когато се анализира дали WAK е действал в съответствие с критерия за частния кредитор.
(112)
Като прецени един спрямо друг различните варианти за WAK, Комисията стигна до заключението, че частичното съгласие за промяна на поредността на вземанията и за опрощаване на задълженията от 4 декември 2000 г. и 21 февруари 2001 г. в общ размер на 5 005 441,60 EUR и опрощаването на лихвени плащания, считано от 31 декември 2000 г. е било най-благоприятният вариант за WAK и, следователно, отговаря на критерия за частния кредитор. Промяната на поредността на вземанията в полза на другите кредитори и опрощаването на задълженията означават отсрочване на дълга, което е по-изгодно за кредитора в сравнение с ликвидацията. В съответствие с установената съдебна практика (28) публичният кредитор трябва да намери баланса между предимствата, свързани с получаването на предложената сума по плана за преструктуриране и сумата, която би могъл да възстанови чрез ликвидацията на фирмата. Следователно GfW не е получило никакво предимство, което не би получило при нормални пазарни условия и следователно на GfW не е отпусната държавна помощ в резултат на решението на WAK да промени поредността на вземанията си и опрости част от задълженията към него.
(113)
При откриването на процедурите са изразени съмнения дали WAK е ограничил промяната на поредността на вземанията и опрощаването на задълженията до необходимия минимум. Според становището на Германия обаче WAK е опростил необходимия дял от задълженията към него, за да се покрие дефицита на GfW за 2000 г., което е било необходимо според германския закон за несъстоятелността (вж. съображение 25), за да се избегне производство по несъстоятелност и да се даде възможност на GfW да продължи да функционира. В първия договор (подписан на 4 декември 2000 г.) между GfW и WAK, за да избегне несъстоятелността на GfW, WAK се договаря с GfW да промени поредността на вземания в същия размер, какъвто е дефицита на GfW, след като лозарските предприятия и търговците се съгласят да опростят 90 % от оставащите задължения към тях и, ако е необходимо, да опрости сумата на задълженията, чиято поредност се е съгласил да промени (вж. съображения 79 и 80). Причината опрощаването да е в по-голям размер от първоначално очакваното е, че въпреки усилията на WAK и GfW да убедят лозарските предприятия и търговците да дадат своя принос като подпомогнат GfW да избегне несъстоятелността (вж. съображение 79 и 80 от становището на Германия), решението на лозарските предприятия и на търговците е да не опростят никаква част от задълженията към тях поради причините, посочени в съображение 110 по-горе. Както е посочено в съображение 108, решението на лозарските предприятия и на търговците да не опростят никаква част от оставащите задължения към тях е оказало само ограничено въздействие върху икономическата оценка на WAK и не е променило резултата от тази оценка: че от икономическа гледна точка за WAK е било по-изгодно да даде възможност на GfW да избегне производството по несъстоятелност.
(114)
По тази причина Комисията стигна до заключението, че частичното променяне на поредността на вземанията и опрощаване на задълженията от страна на WAK е било най-благоприятният вариант за WAK и, следователно, отговаря на принципа на частния кредитор и не следва да се счита за държавна помощ за GfW по смисъла на член 107, параграф 1 от ДФЕС.
VI.2.2. Наличие на помощ за лозарските предприятия и търговците
(115)
При откриването и последващото разширяване на официалната процедура по разследване бяха повдигнати въпроси относно евентуална помощ за лозарските предприятия и търговците. Първо, редът на гаранциите на лозарските предприятия и търговците, предоставени от GfW към момента на закупуване, изглежда относително преден и са изразени съмнения дали предоставеният ред на гаранциите действително е в съответствие с нормалната стопанска практика. Второ, по преценки платената цена за закупената гроздова мъст е била над пазарната цена. Трето, решението на лозарските предприятия и търговците да не опростят никакви задължения към тях, когато GfW е изправено пред несъстоятелност, е поставено под съмнение заедно с решението на WAK да промени поредността на и след това да опрости част от задълженията към него, макар че лозарските предприятия и търговците са решили да не опростят 90 % от оставащите задължения към тях (20 % от стойността на запасите).
VI.2.2.а. Ред на предоставената гаранция към момента на закупуване на гроздовата мъст
(116)
В становището си Германия е предоставила уверения, че запазването на правото на собственост до погасяване на вземането, при препродажба с прехвърляне на вземането за цената, както и запазване на правото на собственост до погасяване на всички вземания, предоставено на различните лозарски предприятия и търговци във връзка със закупуването на мъст, всъщност е било в съответствие с нормалната стопанска практика. Това означава, че, макар че е предоставило на лозарските предприятия и на търговците гаранция от относително преден ред, особено на тези със запазване на правото на собственост до погасяване на всички вземания, това е било в съответствие с нормалната стопанска практика и не е било по-различно отколкото ако са сключили сделка с частен купувач.
(117)
Комисията се позовава на препоръките (29), представени от Федерацията на германските винарни и търговци на дребно на вино от Трир, Федерацията на германските търговци на вино от Майнц и Германската асоциация на лозарите от Бон (Der Bundesverband der Deutschen Weinkellereien und des Weinfachhandels e.V., Trier, der Bundesverband der Deutschen Weinkommissionäre e.V., Mainz und der Deutsche Weinbauverband e.V., Bonn) на федералната служба за защита на конкуренцията в съответствие с § 22 ал. 3 т. 2 от Закона срещу ограничаването на конкуренцията (30). Първата версия на препоръките е внесена през 1990 г., а настоящата версия - през 2005 г. Според тези препоръки е ясно, че в случаи, в които в момента на прехвърляне на стоката не е платена цялата покупна цена, продавачът следва да запази правото си на собственост до заплащането на цялата цена. Редът на гаранциите, предоставени на лозарските предприятия и търговците в разглеждания случай предоставя различни степени на сигурност. Само тези със запазено право на собственост до погасяване на всички вземания са имали пълна гаранция за плащане. Това означава, че редът на гаранцията за лозарските предприятия и търговците като цяло не е бил толкова преден, както гласят горепосочените препоръки. Следователно Комисията приема, по отношение на препоръките и действително предоставения ред на гаранциите, уверенията на Германия, че е нормална стопанска практика да се предоставя такъв ред на гаранциите, какъвто е предоставен на лозарските предприятия и на търговците в този случай, както и че предоставеният ред на гаранциите не е бил по-преден отколкото при нормален договор между двама частни контрагенти и, следователно, не представлява държавна помощ по смисъла на член 107, параграф 1 от ДФЕС.
V.I.2.2.б. Заплатената цена за закупената мъст към момента на закупуването ѝ
(118)
При откриването на процедурите е определено, че заплатената от GfW цена за закупената мъст е над пазарната цена. Използваната пазарна цена за трапезно вино е била 0,26 EUR на литър, като тази цена е посочена като референтна. В становището си Германия е предоставила подробна информация относно стопанската стратегия на GfW, която показва, че пазарът на обикновено трапезно вино не е съответният пазар и че стратегията на GfW е имала три цели. Първо, да закупи гроздова мъст за трапезно вино, с която да участва в програмата на ЕС за дестилация (40 % от запасите). Второ, да закупи висококачествена мъст с намерението да я продаде на пазара на висококачествено базово вино за производството на пенливо вино (60 % от запасите). Трето, да участва в програмата на ЕС за съхранение с 20 % от запасите преди да бъдат продадени за производството на пенливо вино. Когато прави анализ дали два продукта принадлежат към един и същ пазар, Комисията използва Известие на Комисията относно определянето на съответния пазар по смисъла на общностното право в областта на конкуренцията (31). Според точка 7 от известието „съответният продуктов пазар обхваща всички продукти и/или услуги, които се считат за взаимозаменяеми или заместващи от потребителя поради характеристиките на продуктите, техните цени и целта на тяхната определена употреба.“
(119)
Пазарът на гроздовата мъст, която е била закупена с цел възползване от програмата на ЕС за дестилация, разбира се, е пазарът на обикновено трапезно вино. Съответната цена обаче трябва да бъде цената, която е платена за виното, изпратено за дестилация.
(120)
Както всички традиционни интервенционни мерки на селскостопанските пазари, основната цел на превантивната дестилация на вино в съответствие с член 38 от Регламент (ЕИО) № 822/87 е да ликвидира прекомерното предлагане на пазара на вино и следователно цената на тази доброволна дестилация е трябвало да бъде достатъчно висока, за да стимулира производителите да изпращат вино за дестилация. Действителната годишна цена на мярката за дестилация е била определена от Съвета на 65 % от т. нар. ориентировъчна цена.
(121)
Самата ориентировъчна цена е определяна от Съвета веднъж годишно, като изрично е фиксирана в такъв размер, че да подпомага пазара. По тази причина очевидно е трябвало да бъде определена на достатъчно високо равнище. Регламент (ЕО) № 1676/1999 на Съвета от 19 юли 1999 г. за определяне на ориентировъчната цена за вино за 1999/2000 винарска година (32) определя ориентировъчните цени за различните категории вино. Цената за категория AII (бяло трапезно вино от лозови сортове от типа на Sylvaner или Müller-Thurgau) е определена на 82,81 EUR на хектолитър, а за категория AIII (бяло трапезно вино от лозови сортове от типа на Riesling) - на 94,57 EUR на хектолитър. Според приложение III към Регламент (ЕО) № 1681/1999 на Комисията от 26 юли 1999 г. за определяне на изкупните цени, помощите и някои други суми, приложими за 1999/2000 винарска година към интервенционните мерки в сектора на виното (33), точната сума, заплащана за дестилация, е зависела от алкохолния градус на предоставеното вино, защото цената за превантивна дестилация (65 % от ориентировъчната цена) през тази година е изчислявана от Комисията не на база хектолитър, а на база алкохолен градус на хектолитър.
(122)
Основната роля на Комисията по отношение на дестилацията на вино е да прецени действителната пазарна ситуация и в съответствие с това да фиксира количествата, допускани всяка година за превантивна дестилация във всяка държава членка. Регламент (ЕО) № 2367/1999 на Комисията от 5 ноември 1999 г. за въвеждане на превантивна дестилация, както е предвидено в член 38 от Регламент (ЕИО) № 822/87 на Съвета за 1999/2000 винарска година (34), определя 148 000 хектолитра за германския пазар за 1999/2000 винарска година. Регламент (ЕО) № 546/2000 на Комисията от 14 март 2000 г. (35) за изменение на Регламент (ЕО) № 2367/1999 увеличава количеството на 468 000 хектолитра. Регламент (ЕО) № 2367/1999 ограничава количеството вино, изпращано за дестилация, на 40 % от производството. Според записите на Комисията германските производители са дестилирали около 400 000 хектолитра по тази схема.
(123)
Според Германия цената, заплащана за изпращаното за дестилация вино, е била 0,50-0,55 EUR на литър. Въз основа на горепосочения метод за изчисление Комисията счита, че посочената от Германия цена е реалистична.
(124)
Комисията стига до заключението, че поради пазарната интервенция на ЕС по отношение на значителна част от виното са били създадени два отделни пазара. Първият, на който референтната цена е била цената, заплащана за изпращаното за дестилация вино - в този случай 0,50-0,55 EUR на литър - и вторият, на който референтната цена е пазарната. Следователно цената от 0,26 EUR на литър, посочена в решението за откриване на процедурата, не може да се разглежда като съответна референтна цена за гроздовата мъст, която е закупена, за да бъде изпратена за дестилация.
(125)
С цел да се определи съответният пазар за гроздовата мъст, закупена за преработване в базово вино за производството на пенливо вино, е необходимо първо да се прецени дали съществуват отделни пазари за вино и дали закупената от GfW мъст се числи към пазара на трапезно вино или не. Ще трябва също така да се определи дали виното с по-високо качество би могло да достигне по-високи цени. В своите статистически данни Комисията винаги се позовава на различни цени, в зависимост от качеството на виното. Според щатните експерти по виното на Комисията цената на виното не е една и съща за всяка партида и наличните статистически данни за виното дават само средни цени за различните качества вино. Действителната цена се влияе от няколко елемента. Основните елементи са качеството, отлежаването, репутацията, търсенето и алкохолният градус/градуси по Oechsle. Градусът по Oechsle указва зрелостта и количеството захар в гроздето. Той е важен, тъй като определя крайния естествен алкохолен градус на дадено вино. Според Deutsches Weininstitut (Германския институт по виното) производството на пенливо вино изисква висок градус на алкохолно съдържание в базовото вино (36).
(126)
Това подкрепя твърденията на Германия, че градусът по Oechsle в гроздовата мъст трябва да е по-висок, когато крайният продукт ще бъде пенливо вино, отколкото ако това ще е трапезно вино, както и че трябва да се плаща премия за мъст с по-висок градус по Oechsle. Следователно Комисията приема аргументите на Германия, че съществуват отделни пазари и че цената действително е трябвало да бъде по-висока за гроздовата мъст, която ще се използва за производството на пенливо вино, отколкото за мъст, използвана за производството на трапезно вино. В резултат на това Комисията приема също така, че заплатената от GfW цена към момента на покупката не може да се съпоставя с цената за трапезно вино - 0,26 EUR на литър - което е направено в решението за откриване на процедурата.
(127)
Освен това Германия предоставя информация по отношение на цената, която може да бъде достигната на съответния пазар - пазара на висококачествена мъст, която се използва за производството на пенливо вино. Според тази информация на пазара на базово вино за производство на пенливо вино основната цена, заплащана за един литър мъст с 60 градуса по Oechsle, е била 0,312 EUR на литър. За всеки допълнителен градус по Oechsle (до максимум 80 градуса по Oechsle) са заплащани по 0,005 EUR на литър. В съответствие с този принцип лозарските предприятия и търговците са получили заплащане за тяхната висококачествена гроздова мъст - 60 % от закупената мъст. Също така, според предоставените от Германия статистически данни на Германската асоциация на лозарите (Deutscher Weinbauverband) за вноса през периода 1998-2001 г., пазарната цена на внесеното наливно бяло вино, което поради високото си качество е подходящо за производството на пенливо вино, е била 0,38 EUR на литър.
(128)
Комисията е склонна да приеме аргументите на Германия за съответна пазарна цена от около 0,38 EUR на литър, като се базира на информацията, предоставена от щатните ѝ експерти по виното във връзка с методиката за определяне на цената на виното, горепосочената информация от Deutsches Weininstitut и изчислението на печалбата в бизнес плана на GfW.
(129)
Бизнес планът на GfW, представен от Германия, показва, че към момента на закупуване на гроздовата мъст GfW е очаквало, че ще може да изпрати 40 % от запасите за превантивна дестилация при цена от 0,50 EUR - 0,55 EUR на литър, да продаде 60 % от запасите на цена от 0,375 EUR на литър, по отношение на 20 % от запаса те са очаквали да получат допълнителна субсидия от ЕС за съхранение на вино по 0,06 EUR на литър преди да ги продадат след година на цена 0,375 EUR на литър. Като цяло те са очаквали да продадат запаса на средна цена от 0,44 EUR до 0,46 EUR и да реализират печалба между 0,06 EUR и 0,09 EUR на литър. Това би означавало обща печалба между 2,64 милиона EUR и 3,96 милиона EUR.
(130)
През 1999 г. GfW изпраща 40 % от запасите си за превантивна дестилация, за което получава цена от 0,50 EUR - 0,55 EUR на литър. Поради спада в цените на пазара на виното в края 1999 г., който не е очакван от GfW, предвид по-високите цени преди една година, GfW решава да не продава останалите си запаси през тази година, а да ги съхрани и да ги продаде през 2000 г. или, ако цените на пазара останат ниски, да се възползва за втори път от превантивната дестилация. Това решение е базирано на допускането, че превантивната дестилация ще бъде продължена. Новият Регламент (ЕО) № 1493/1999 относно общата организация на пазара на вино обаче отменя превантивната дестилация. Вместо нея той въвежда вариант за доброволна дестилация за снабдяване на пазара на алкохолни напитки. Нововъведената кризисна мярка за дестилация може да се използва само в изключителни случаи на смущения на пазара. Съображение 35 от Регламент (ЕО) № 1493/1999 изрично се позовава на премахването на системата на дестилация като изкуствен начин за реализация на свръхпродукцията. Новият регламент влиза в сила на 31 юли 2000 г.
(131)
За GfW това означава, че мерките за дестилация през 2000/2001 винарска година ще са значително по-неблагоприятни от тези през предходните години. В случай на дестилация за снабдяване на пазара на алкохолни напитки би могло да се достигне само около половината от предишната средна цена от 0,50 EUR - 0,55 EUR на литър.
(132)
Според Германия GfW не е можело да предвиди тази промяна, когато е решило да задържи виното на съхранение. От друга страна Комисията счита, че тази промяна всъщност е била предвидима. Новата обща организация на пазара на вино е създадена изрично с цел да се премахне системата на дестилация. Затова за GfW трябва да е било ясно към момента, в който то решава за втори път да пристъпи към дестилация, че мерките за дестилация през втората половина на 2000 г. и след това няма да осигурят каквото и да било облекчение по отношение на падащите цени на пазара на вино.
(133)
Въпреки това аргументите за това дали GfW е трябвало да знае за промяната в регламента не са от значение. Бизнес планът в момента на закупуването, на база на който трябва да се преценява поведението на GfW като частен инвеститор, включва само първата превантивна дестилация, която е осъществена и за която GfW получава 0,50 EUR - 0,55 EUR на литър. Той не включва втора превантивна дестилация и следователно очакваната печалба от такава дестилация не е част от общото изчисление на печалбата към момента на закупуването. Тя не е част от бизнес плана, и макар че няма съмнение, че решението на GfW за втора дестилация след спада на пазарната цена е лошо, то не може да се счита за държавна помощ за лозарските предприятия и търговците към момента на закупуването.
(134)
На база на горното Комисията стига до заключението, че GfW заплаща пазарната цена за гроздовата мъст, закупена през есента на 1999 г., и, че следователно на лозарските предприятия и търговците не е предоставена държавна помощ по смисъла на член 107, параграф 1 от ДФЕС.
VI.2.2.в. Към момента на промяна на поредността на вземанията и на опрощаване на задълженията от страна на WAK
(135)
В съображение 114 се стига до заключението, че промяната на поредността на вземанията в полза на другите кредитори и опрощаването на задълженията от страна на WAK са направени изцяло с оглед на неговия интерес и в съответствие с критерия за частния кредитор, както и че на GfW не е отпусната държавна помощ. Фактът, че решението на WAK облагодетелства лозарските предприятия и търговците не е от значение, тъй като това не е било намерението, а по-скоро е последица от опита на WAK да увеличи до максимум възстановяването на собствените си средства.
(136)
Комисията заключва, че, като променя поредността на вземанията и опрощава задълженията към него, WAK не отпуска каквато и да било държавна помощ по смисъла на член 107, параграф 1 от ДФЕС на лозарските предприятия и на търговците.
VI.3. Класифициране на помощта като неправомерна помощ
(137)
Тъй като елементът на помощ, който се съдържа в заема, отпуснат от WAK на GfW, е предоставен и платен без предварително уведомяване на Комисията, той е неправомерен по смисъла на член 1, буква е) от Регламент (ЕО) № 659/1999 на Съвета от 22 март 1999 г. за установяване на подробни правила за прилагането на член 93 от Договора за ЕО (37).
VI.4. Изключения, предвидени в член 107 от Договора по отношение на заема за GfW
(138)
Следователно трябва да се разгледа дали се прилага някое от изключенията на забраната за държавна помощ по член 107, параграф 1 от ДФЕС.
(139)
От настояща гледна точка изключенията, предвидени в член 107, параграф 2 и параграф 3, букви а), б) и г), не са приложими, тъй като въпросната помощ не е нито:
-
помощ за насърчаване на икономическото развитие на региони, където жизненото равнище е необичайно ниско или където има високо равнище на безработица, нито
-
помощ за насърчаване изпълнението на важен проект от общоевропейски интерес или за преодоляването на сериозни затруднения в икономиката на държава членка, нито
-
помощите за насърчаване на културата и опазване на наследството, доколкото тези помощи не засягат условията на търговия и конкуренция в рамките на Съюза в степен, противоречаща на общия интерес.
(140)
Следователно член 107, параграф 3, буква в) от ДФЕС е единственото изключение, което може евентуално да се прилага.
(141)
Към момента на отпускане на помощта, помощите за първичните производители се оценяват директно според член 107, параграф 3, буква в) от ДФЕС. Според тогавашната практика помощта за инвестиции, кредити, животновъдство, организации на производители, реклама и насърчаване, обезщетения за щети вследствие на заболявания, застрахователни премии и техническа помощ би могла да се счита за съвместима с вътрешния пазар, ако са изпълнени определени условия. Нито една от споменатите форми на съвместима помощ обаче не може да се използва за определяне на въпросната помощ като изключение.
(142)
Освен това, от загриженост да не пропусне нито един аспект, Комисията разгледа дали във въпросния случай биха могли да се приложат насоките за оздравяване и преструктуриране на предприятия в затруднение. Първото условие, което следва да бъде изпълнено от предприятието, за да може да се възползва от помощта за оздравяване и преструктуриране, е да се счита за предприятие в затруднение по смисъла на насоките за държавните помощи за оздравяване и преструктуриране на предприятия в затруднение (38). От информацията, с която разполага Комисията, не е видно, че предприятието е било в затруднение по смисъла на горепосочените насоки при отпускането на помощта. Едва година по-късно, поради рязък спад на пазара GfW се оказва в затруднение.
(143)
Във всеки случай Комисията би искала да отбележи, че от съответната държава членка зависи да изпълни задължението си за сътрудничество с Комисията, като предостави всички изисквани елементи, за да може Комисията да провери дали са изпълнени всички условия за дерогацията, от която желае да се възползва (39). Във въпросния случай Германия не е предоставила достатъчно информация, за да даде на Комисията възможност да оцени данните предвид тези насоки, нито германските органи са представили достатъчна документация, за да дадат на Комисията възможност да оцени помощта с оглед на другите форми на съвместима помощ, посочени в параграф 126, въпреки предоставената от Комисията информация в параграф 44 от решението за откриване на процедура по разследване.
(144)
Когато съвместимостта на мерките за помощ се преценява директно съгласно член 107, параграф 3, буква в) от ДФЕС, това трябва да се прави рестриктивно. Трябва ясно да се покаже, че положителните въздействия от мярката за помощ са повече от вредите, които мярката може да има върху конкуренцията и правилното функциониране на вътрешния пазар. Счита се, че едностранните мерки за държавна помощ, които са предназначени единствено за подобряване на финансовото положение на производителите, но по никакъв начин не допринасят за развитието на сектора, не отговарят на тези критерии и, следователно, представляват оперативна помощ, която не е съвместима с вътрешния пазар.
(145)
Поради горепосочените причини отпуснатата на GfW помощ като елемент от заема не отговаря на нито едно от възможните изключения съгласно член 107, параграф 3. Следователно тя представлява помощ, която не е съвместима с вътрешния пазар.
(146)
Не са приложими никакви други изключения съгласно член 107, параграф 3, буква в) от ДФЕС.
VII. ЗАКЛЮЧЕНИЯ
(147)
Поради горепосочените причини Комисията счита, че отпуснатият на GfW заем не може да се счита за съвместим с вътрешния пазар. Комисията счита също така, че Германия е приложила мярката неправомерно.
(148)
Поради горепосочените причини Комисията счита, че последващата промяна на поредността на вземанията и опрощаването на задълженията и на бъдещите лихвени плащания не представляват държавна помощ нито в полза на GfW, нито в полза на лозарските предприятия и на търговците.
(149)
Поради горепосочените причини Комисията счита, че покупката на гроздова мъст е извършена по пазарни цени и в съответствие с обичайната стопанска практика и следователно не представлява държавна помощ за лозарските предприятия и за търговците.
(150)
Естествена последица от констатирането на неправомерно отпусната държавна помощ, определена за несъвместима с вътрешния пазар, е тя да бъде възстановена, за да може, доколкото е възможно, да се възстанови конкурентното положение, съществувало преди отпускането на помощта.
(151)
Тъй като не съществува правоприемник на GfW, в съответствие с установената съдебна практика (40) възстановяване не е възможно,
ПРИЕ НАСТОЯЩОТО РЕШЕНИЕ:
Член 1
Държавната помощ в размер на разликата между начисления лихвен процент върху заема за GfW и пазарния лихвен процент плюс премията за риск, която е следвало да бъде начислена по заема, неправомерно предоставен от Германия, в нарушение на член 108, параграф 3 от Договора за функционирането на Европейския съюз, в полза на Gesellschaft für Weinabsatz Pfalz GmbH, е несъвместима с вътрешния пазар.
Член 2
Промяната на поредността на вземания и опрощаването на задължения от страна на WAK не представляват помощ за GfW или за лозарските предприятия и търговците по смисъла на член 107, параграф 1 от Договора за функционирането на Европейския съюз.
Член 3
Закупуването на гроздова мъст през 1999 г. от GfW не представлява помощ за лозарските предприятия и за търговците по смисъла на член 107, параграф 1 от Договора за функционирането на Европейския съюз.
Член 4
Не е необходимо Германия да възстановява помощта, посочена в член 1, от получателя, тъй като получателят е несъстоятелен и е прекратен и заличен от търговския регистър и няма правоприемник.
Член 5
Адресат на настоящото решение е Федерална република Германия.
Съставено в Брюксел на 29 юни 2011 година.
A BIZOTTSÁG HATÁROZATA
(2011. június 29.)
Az SA.14554 (C 7/04) sz., Németország által a Gesellschaft für Weinabsatz (borforgalmazó társaság) javára nyújtott állami támogatásról
(az értesítés a C(2011) 4426. számú dokumentummal történt)
(Csak a német nyelvű szöveg hiteles)
(2012/268/EU)
AZ EURÓPAI BIZOTTSÁG,
tekintettel az Európai Unió működéséről szóló szerződésre és különösen annak 108. cikke (2) bekezdésére (1),
miután felszólította az érdekelteket, hogy az említett rendelkezésnek megfelelően nyújtsák be észrevételeiket (2),
mivel:
I. ELJÁRÁS
(1)
Egy 2001. május 10-én hozzá beérkezett panasz nyomán a Bizottság 2001. november 9-én írásbeli megkeresésben fordult a Németországi Szövetségi Köztársasághoz. Az intézkedésről a Bizottságot - az említett megkeresés nyomán - 2002. március 5-én kelt és 2002. március 8-án beérkezett levélben értesítették. Mivel az intézkedésre addigra már sor került, azt a be nem jelentett támogatási programok közé sorolták (NN 159/02 sz. támogatás).
(2)
Németország további információt küldött a 2002. november 20-án kelt és 2002. november 25-én beérkezett, a 2003. április 28-án kelt és 2003. május 2-án beérkezett, valamint a 2003. május 27-én kelt és 2003. május 28-án beérkezett levelében, továbbá a 2003. október 2-án beérkezett faxában.
(3)
2004. február 19-én kelt, SG-Greffe (2004) D/200645 jelzetű levelében a Bizottság azon határozatáról tájékoztatta Németországot, hogy a támogatással kapcsolatban megindítja az Európai Unió működéséről szóló szerződés 108. cikkének (2) bekezdése szerinti eljárást.
(4)
A Bizottságnak az eljárás megindításáról szóló határozatát közzétették az Európai Unió Hivatalos Lapjában (3). A Bizottság felszólította az érdekelt feleket, hogy tegyék meg a támogatással kapcsolatos észrevételeiket.
(5)
A Bizottsághoz az érdekelt felektől nem érkezett észrevétel (4).
(6)
Németország 2004. március 18-én kelt, 2004. március 23-án beérkezett és iktatott levelében továbbította észrevételeit a Bizottsághoz. Ezután 2006. január 10-én kelt és 2006. január 10-én iktatott, valamint 2007. július 13-án kelt és 2007. július 16-án iktatott levelében további észrevételeket tett.
(7)
A Bizottság 2008. október 21-én kelt, SG-Greffe (2008) D/206430 jelzetű levelében azon határozatáról értesítette Németországot, hogy a támogatással kapcsolatban az EUMSZ 108. cikkének (2) bekezdése szerint megindított eljárást kiterjeszti.
(8)
A Bizottságnak az eljárást kiterjesztő határozatát közzétették az Európai Unió Hivatalos Lapjában (5). A Bizottság felkérte az érintett feleket, hogy tegyék meg a szóban forgó támogatásra vonatkozó észrevételeiket.
(9)
A Bizottsághoz az érdekelt felektől nem érkezett észrevétel.
(10)
Németország (miután 2008. november 17-én kérte a határidő meghosszabbítását, és ezt a Bizottság 2008. november 21-én elfogadta) 2008. december 23-án kelt és 2009. január 5-én iktatott levelében észrevételeket juttatott el a Bizottsághoz.
II. A TÁMOGATÁS RÉSZLETES LEÍRÁSA
II.1. Az intézkedés megnevezése
(11)
Kredit an die Gesellschaft für Weinabsatz mit nachfolgendem Forderungsverzicht [a Gesellschaft für Weinabsatz (borforgalmazó társaság) kölcsönben való részesítése és a követelésekről való azt követő lemondás].
II.2. Jogalap
(12)
Az intézkedésre a Wiederaufbaukasse der rheinland-pfälzischen Weinbaugebiete (Rajna-vidék-Pfalz szőlőtermő vidékeinek helyreállítási alapja, WAK) és a Gesellschaft für Weinabsatz Pfalz GmbH (Pfalz-vidéki borforgalmazó társaság, GfW) között létrehött szerződéses megállapodás alapján került sor.
II.3. Célkitűzés
(13)
A cél az volt, hogy a GfW-nek kölcsönt ítéljenek oda a szőlőtermelő vállalkozásoktól és a kereskedőktől történő szőlőmust-felvásárláshoz. Fedezetül biztosított eszközök szolgáltak. Ezekre az eszközökre továbbá a szőlőtermelő vállalkozások és a kereskedők (Weinbaugetriebe und Kommissionäre) részéről különböző mértékű - egyszerű, kiterjesztett, illetve meghosszabbított - tulajdonjog-fenntartás (Eigentumsvorbehalt) vonatkozott. A követelésekről való lemondásra akkor került sor, amikor a GfW-nek pénzügyi nehézségei támadtak a piaci árak esése miatt.
II.4. Közigazgatási szerv
(14)
A WAK a Rajna-vidék-Pfalz szövetségi tartomány tulajdonában lévő, Mainzban bejegyzett közjogi társaság. A szőlőtermelési ágazatban kifejtett tevékenysége hasonló egy bankéhoz. A WAK tevékenysége rendszerint abból áll, hogy termőföld-tagosításhoz (Flurbereinigung) nyújt kölcsönöket. A WAK járulékokból, illetékekből, kölcsönökből és támogatásokból finanszírozódik (a Weinbergsaufbaugesetz [szőlészeti törvény] 8. §-ának 1. bekezdése).
II.5. Kedvezményezettek
(15)
Az intézkedés - a WAK által a piaci körülményekkel összhangban nem lévő feltételekkel nyújtott kölcsön - kedvezményezettje a GfW volt.
(16)
A GfW a Bauern- und Winzerverband Rheinland-Pfalz Süd (dél-rajna-vidék-pfalzi mezőgazdasági és szőlészeti egyesület) teljes tulajdonú leányvállalata volt. A GfW 1984-ben, borkereskedelem céljából jött létre, és tevékenysége pezsgő, szőlőlé, szőlőkocsonya, szőlőpárlat és brandy előállításából és értékesítéséből állt. A GfW ezenkívül szolgáltatásokat nyújtott a szőlőtermelő vállalkozásoknak a lepárlási intézkedésekkel (Destillationsmaßnahmen) összefüggésben. Ezek a lepárlási intézkedések a közös piacszervezés (6) hatálya alá tartozó intézkedéseket, valamint a rendszerint tanácsi határozatok (7) alapján végrehajtott, államilag finanszírozott lepárlásokat foglaltak magukban. Ezzel összefüggésben a GfW tanácsot adott kis bortermelőknek, és megszervezte a bornak a lepárlókba történő elszállítását.
(17)
További lehetséges kedvezményezettek azok a szőlőtermelő vállalkozások és kereskedők, amelyektől - a kölcsönnek köszönhetően - a GfW mustot vásárolhatott, és amelyek a WAK-val ellentétben nem mondtak le semmilyen, a GfW-vel szembeni követelésükről, amikor a GfW-nek pénzügyi nehézségei támadtak.
II.6. A támogatás háttere
(18)
A GfW 1999-ben - a WAK-tól kapott 15 302 696,25 EUR összegű kölcsön és saját forrásai felhasználásával - 44 millió liter mustot vásárolt. E mustnak 60 %-a minimálisan 60 Oechsle-fokos, átlagosan pedig 81 Oechsle-fokos volt, míg 40 %-a minimálisan 44 Oechsle-fokos, közönséges asztali bormust volt, melynek beszerzésére a megelőző lepárlás kedvező feltételeinek kihasználása érdekében került sor. Az összes megvásárolt mustért 0,38 EUR literenkénti átlagár került kifizetésre. Kész bor adásvételére nem került sor. Az adásvételre a szőlőtermelő vállalkozások és a kereskedők általi egyszerű, kiterjesztett, illetve meghosszabbított tulajdonjog-fenntartással (einfache, erweiterte, verlängerte Eigentumsvorbehalte) történt. Ugyanekkor született megállapodás arról, hogy a biztosított eszközök szolgálnak a WAK számára fedezetül.
(19)
A Németország által benyújtott információk szerint a GfW üzleti terve az volt, hogy a must 40 %-a esetében kihasználja a 822/87/EGK rendelet szerinti lepárlási lehetőségeket, 60 %-át pedig alapborrá dolgozza fel pezsgő előállítása céljából, és pezsgőtermelők részére értékesíti. A GfW-nek ezenkívül az volt a terve, hogy az alapbor 20 %-át kilenc hónaptól egy évig terjedő ideig tárolja annak érdekében, hogy a bortárolás után járó - a 822/87/EGK rendelet szerinti - uniós támogatásokat igénybe vehesse, mielőtt azt az alapbor piacán pezsgő termelése céljára értékesíti.
(20)
1999. november 11-én a szőlőtermelő vállalkozások és a kereskedők a vételár 80 %-ának megfelelő előlegkifizetésben részesültek. Az előleg literenkénti átlagos összege 0,31 EUR volt.
(21)
1999-ben a GfW készletei 40 %-a esetében megelőző lepárlást hajtott végre. 1999 végén, tapasztalva az árak visszaesését az alapbor piacán, a GfW úgy döntött, hogy abban az évben nem értékesít alapbort, hanem vár, amíg 2000-ben a piac fellendül.
(22)
2000-ben a viszonylag bőséges szüret és a pezsgőértékesítés visszaesése következtében a fehér bor piacán még tovább csökkent a kereslet (így az átlagárak esetenként akár 0,20 EUR-val is estek). A még készleten lévő hordós bor nagy részén újabb lepárlást kellett végrehajtani.
(23)
A borpiac közös szervezésének 1999-ben elfogadott és 2000. augusztus 1-jén hatályba lépett módosítása következtében a 822/87/EGK rendelet szerinti megelőző lepárlás helyébe az 1493/1999/EK rendelet szerinti, élelmiszer célú finomszesszel való ellátás céljából történő lepárlás lépett. A feltételek jelentősen rosszabbak lettek, és a megelőző lepárlás esetében korábban alkalmazott literenkénti 0,50-0,55 EUR összegű árnak csak mintegy a felét lehetett érvényesíteni.
(24)
Az árak 2000. évi visszaesése nyomán lehetetlennek bizonyult, hogy a GfW akár a borpiacon, akár az élelmiszer célú finomszesszel való ellátás céljából történő lepárlás révén elérje a várt nyereséget. Ennek következtében a GfW részvényeinek könyv szerinti értékét jelentősen csökkenteni kellett, miáltal a GfW kötelezettségvállalásai meghaladták eszközeit.
(25)
A fenti kereskedelmi nehézségek nyomán 2000. október 31-i fordulónappal évközi mérleg készült, amelyet könyvvizsgálóval megvizsgáltattak. 2000. október 31-én a GfW kötelezettségei (15 670 155 EUR) 5 783 299 EUR-val meghaladták forgóeszközeit (9 886 856 EUR), és a GfW-nek az alábbi táblázat szerinti kötelezettségei voltak. A Wirtschaftsprüfungsgesellschaft Falk & Co. GmbH könyvvizsgáló cég jelentése szerint a GfW arra számíthat, hogy eszközeit meghaladó kötelezettségvállalásai (túladósodás, Überschuldung) miatt rövid időn belül fizetésképtelenségi eljárás indul ellene, ha ennek elkerülésére nem történik intézkedés.
(26)
1. táblázat
(EUR-ban)
Kötelezettségek az alábbiakkal szemben
Összeg
WAK
10 150 959
Pénzintézetek
726 892
Beszállítók
218 460
Szőlőtermelő vállalkozások és kereskedők
4 355 581
Egyéb
218 263
Összesen
15 670 155
(27)
A fizetésképtelenségre vonatkozó német jogszabály (Insolvenzordnung) 19. §-a értelmében fizetésképtelenségi eljárást indokolt megindítani, ha egy társaság kötelezettségei meghaladják eszközeit. Ezért a GfW igazgatótanácsát a GmbHG a.F. (a korlátolt felelősségű társaságokra vonatkozó törvény korábbi változata) 64. §-a az Insolvenzordnung 19. §-ával összefüggésben arra kötelezi, hogy a túladósodás fennállásának kezdetétől számított három héten belül fizetésképtelenségi eljárás megindítását kezdeményezze.
(28)
A küszöbön álló fizetésképtelenség miatt a GfW arra kérte egyes hitelezőit (a WAK-ot, a szőlőtermelő vállalkozásokat és mintegy 130, a (18) preambulumbekezdés szerinti adásvételben érintett kereskedőt), hogy fennálló követeléseik egy részéről mondjanak le, és ezzel tegyék lehetővé, hogy a társaság tovább folytassa gazdasági tevékenységét. A szőlőtermelő vállalkozások és a kereskedők esetében ez azt jelentette volna, hogy a fennálló követeléseiknek mintegy 90 %-áról lemondanak, vagyis a megállapodás szerinti vételárnak csak további 2 %-át kapják meg. A veszteség fennmaradó részét a WAK-nak a hitelezői rangsorban való visszalépésével, illetőleg követeléseiről való lemondásával tervezték fedezni.
(29)
Gyengébb biztosítéki pozíciójú fő hitelezőként (lásd 1. táblázat) a WAK-nak jelentős érdeke fűződött ahhoz, hogy elkerülje a küszöbön álló fizetésképtelenséget. Ezért megkísérelte a szőlőtermelő vállalkozásokat és a kereskedőket rávenni arra, hogy hajlandók legyenek lemondani követeléseik egy részéről. A WAK ezenkívül 2000. december 4-én írásbeli megállapodást kötött a GfW-vel, melynek értelmében fennálló követeléseinek egy, a GfW veszteségével megegyező részét hajlandó hátrébb sorolni a többi hitelező követeléseinek. A hátrébb sorolásra kerülő követelés minél kisebbre csökkentése érdekében annak végleges összegét a felek csak azután kívánták rögzíteni, hogy beérkeztek a szőlőtermelő vállalkozások és a kereskedők követeléseire vonatkozó lemondó nyilatkozatok. A megállapodás értelmében a WAK a hátrébb sorolt követelésekkel azonos összegű követelésről hajlandó lemondani, amennyiben a későbbiekben ez szükségesnek bizonyulna a fizetésképtelenségi eljárás elkerüléséhez.
(30)
A 2 700 szőlőtermelő vállalkozás és kereskedő közül 1 700 hajlandóságát fejezte ki arra, hogy lemondjon maradék követeléseinek 90 %-áról; ez a csoport összes fennálló követelései 60 %-ának felelt meg. A többi szőlőtermelő vállalkozás és kereskedő azonban vagy kifejezetten elutasította az ajánlatot, vagy nem adott rá választ. Egyértelmű volt, hogy közülük egyesek azért nem kívántak lemondani követeléseikről, mert kedvezőbb biztosítéki pozícióban voltak: néhányan meghosszabbított tulajdonjog-fenntartás jogosultjai voltak, és a kikötött vételár 80 %-a erejéig már előlegkifizetésben részesültek. Ebből kifolyólag fizetésképtelenségi eljárás lefolytatása esetén nagyobb megtérülésre számíthattak, mint a kikötött vételár megajánlott 2 %-a.
(31)
Ezenkívül több szőlőtermelő vállalkozás és kereskedő keresetet nyújtott be a GfW ellen, a bíróság pedig a kereseteket már elbírálta, és javaslatot tett vitarendezési megállapodásokra. A vitarendezési megállapodások értelmében a GfW köteles kiegyenlíteni a fennmaradó követelések 70 %-át, 30 %-át pedig elengedik. A bíróság továbbá úgy döntött, hogy a GfW viseli a perköltségek 80 %-át. Más bíróságok is hasonló vitarendezési megállapodásokat javasoltak, ennek ismeretében tehát a GfW nem számíthatott arra, hogy a többi szőlőtermelő vállalkozás és kereskedő is hajlandó lesz lemondani fennmaradó követelései 90 %-áról. Ezenkívül ekkor több szőlőtermelő vállalkozás és kereskedő már úgy nyilatkozott, hogy a fennmaradó 20 %-nak a teljes egészében történő kiegyenlítését fogja követelni.
(32)
A fizetésképtelenségre vonatkozó német jogszabály 305a. §-a értelmében az adósságrendezésre szolgáló peren kívüli megállapodás (außergerichtliche Einigung) sikertelennek tekintendő, amennyiben a peren kívüli megállapodásról szóló tárgyalások megkezdése után akár csak egy hitelező is a végrehajtás mellett dönt.
(33)
Ezért eredeti szándékával ellentétben a GfW nem kérhette a szőlőtermelő vállalkozásoktól és a kereskedőktől követeléseik elengedését. Ehelyett 2001. február 21-i keltezéssel megállapodást írt alá a WAK-val arról, hogy a WAK teljes egészében hajlandó a GfW 2000. évi veszteségét fedezni azáltal, hogy 5 005 441,60 EUR összegű követeléséről lemond. A 2001. január 1-jétől2001. december 31-ig esedékes adósság fennmaradó része után pedig nem számít fel kamatot. A megállapodás továbbá a szőlőtermelő vállalkozások és a kereskedők fennmaradó követeléseinek maradéktalan kiegyenlítéséről rendelkezett. Ez garanciát jelentett a WAK hátrébb nem sorolt követeléseire nézve, pótolta a veszteséget, egyelőre elkerülhetővé tette a fizetésképtelenségi eljárást, és a GfW-nek lehetőséget adott gazdasági tevékenysége továbbfolytatására.
(34)
A 2000. november 1-jétől2000. december 31-ig tartó időszakban a GfW 1 440 446,92 EUR kölcsönösszeget törlesztett a WAK felé. A 2001-2005-ös időszakban a GfW tovább folytatta tevékenységét, és az általa felvett kölcsönt rendszeresen - összesen 3 728 969,40 EUR összegben - törlesztette a WAK felé. Ezenkívül a 2001. évben a GfW összesen 149 757,16 EUR összegű kamatot fizetett a WAK-nak.
(35)
Fő tevékenységi területeit érintő üzleti forgalmának visszaesése és nem megfelelő tőkésítettsége miatt a GfW 2004. december 31-ére úgy döntött, hogy minden tevékenységgel felhagy, és kezdeményezi saját felszámolását. A még meglévő tevékenységi területekhez kapcsolódó teljes árukészlet eladásra került. Minden bevétel a WAK-val szembeni kötelezettségek kiegyenlítésére került felhasználásra. A vásárlóval (egy magánszeméllyel) az a megállapodás született, hogy a 2004. december 31-i leltár szerinti fennmaradt árukészlet ellenértékét 2005 végén a WAK részére folyósítja. Ennek összegéül az eredeti felvásárlási árat, vagyis 79 579,79 EUR-t jelölték meg.
(36)
A GfW-t végül 2005. június 1-jén felszámolták, és 2006 folyamán törölték a cégnyilvántartásból. A cég megszűnésével nem maradt jogutód vagy más olyan jogi személy, amelytől a támogatást vissza lehetne követelni.
(37)
2005. december 31-ig9 897 154,65 EUR összegű kölcsön-visszafizetésre és 793 994,99 EUR összegű kamatbefizetésre került sor. A GfW fennmaradó vagyonának (87 079,79 EUR) felszámolása után a WAK mintegy 313 000 EUR összegű további fennálló követeléseit behajthatatlannak minősítették és veszteségként leírták. A kölcsönből tehát összesen 5 318 441,60 EUR (a kölcsönből eredetileg elengedett 5 005 441,60 EUR összeg, valamint a felszámolás után fennálló 313 000 EUR összegű követelés) soha nem került visszafizetésre.
II.7. A támogatás jellege és intenzitása
(38)
A WAK 1999-ben több részletben, 12-18 hónapos lejárattal 15 302 696,25 EUR összegben nyújtott kölcsönt a GfW-nek:
(EUR-ban)
1999. november 11.
5 936 061,62
1999. november 25.
6 868 777,04
1999. december 1.
585 429,72
1999. december 13.
112 110,66
1999. december 17.
1 800 317,21
Összesen
15 302 696,25
(39)
A felszámított kamatok a következők voltak:
1999. negyedik negyedév
3,28 %
2000. első negyedév
3,51 %
2000. második negyedév
4,15 %
2000. harmadik negyedév
4,80 %
2000. negyedik negyedév
5,15 %
2001
4,55-5,25 %
(40)
1999. november 11-én a beszállítók a szerződés szerinti vételár 80 %-ának megfelelő előlegkifizetésben részesültek. Ezenkívül egyes beszállítók meghosszabbított - feldolgozás, elegyítés vagy keverés esetén is hatályban maradó - tulajdonjog-fenntartással rendelkeztek, így a készletek egy része az ő fennmaradó 20 %-os követelésük biztosítékát képezte. A készletek továbbá a WAK számára is fedezetül szolgáltak. A tulajdonjog-fenntartás következtében azonban a meghosszabbított tulajdonjog-fenntartás feloldásáig a WAK csak másodlagosan tarthatott igényt a készletek egy részére. Az áringadozás kockázatát tehát nagyobbrészt a GfW és hitelezői viselték, ez utóbbiak közül pedig a legjelentősebb a WAK volt.
(41)
A WAK korlátozott mértékű kamatra nyújtott kölcsönt a GfW-nek 1999. november 11-től1999. december 31-ig (3,28 %-os kamatláb), 2000. január 1-jétől2000. december 31-ig (3,51-5,15 %-os kamatláb) és 2001. január 1-jétől2001. december 31-ig (4,55-5,25 %-os kamatláb). 2001. december 31. után további kamat nem került felszámításra.
(42)
Tekintettel arra a kockázatra, amelyet a WAK vállalt azáltal, hogy a GfW-nek pénzt kölcsönzött, a rendes kamaton felül hitelkockázati díjat is fel kellett volna számítani. Mivel a kamathoz nem számítottak hozzá hitelkockázati díjat, a kölcsön odaítélésekor támogatási elem mutatható ki. Ez a támogatási elem a felszámított kamatláb és a felszámítatlanul maradt hitelkockázati díjjal megnövelt piaci kamatláb különbségeként számítható ki.
(43)
A referencia-kamatláb és a leszámítolási kamatláb megállapításának módjáról szóló - a referencia- és diszkontráta megállapítására szolgáló módszer technikai kiigazításairól szóló bizottsági közleménnyel (8) módosított, az adott időszakra irányadó - bizottsági közlemény (9) Németország esetében 5,23 % és 6,33 % közötti referencia-alapkamatlábat állapít meg. A közlemény értelmében a megállapított referenciaráta minimális ráta, amely emelhető bizonyos, kockázattal járó esetekben (például nehéz helyzetben lévő vállalkozások esetében, vagy ha a bankok által rendszerint megkövetelt biztosíték nem áll rendelkezésre). Ilyen esetekben a felár elérheti, illetőleg - ha egyetlen magánbank sem adta volna meg az adott kölcsönt - meg is haladhatja a 400 bázispontot.
(44)
Németország szerint ugyanabban az időszakban hasonló hitelekért német bankok 5,25 % és 6,50 % közötti (VR-Bank Südliche Winstrasse e.G.), illetve 5,40 % és 6 % közötti (Die Kreissparkasse Bad Dürkheim) kamatot számítottak fel.
II.8. Az intézkedés időtartama
(45)
Egyszeri intézkedés.
II.9. A hivatalos vizsgálati eljárás kezdeményezésének indokai
(46)
A Bizottság az EUMSZ 108. cikkének (2) bekezdése alapján hivatalos vizsgálati eljárást indított, mivel felmerült annak gyanúja, hogy a követelés hátrébb sorolása, illetve elengedése az EUMSZ 107. cikke szerinti állami támogatásnak minősülhet.
(47)
A Bizottság a hivatalos vizsgálati eljárás kezdeti megindításakor rendelkezésre álló információk alapján különösen azt vizsgálta, hogy a követelések hátrébb sorolására, illetve elengedésére a magánhitelezői tesztnek megfelelően került-e sor.
(48)
A magánhitelezői teszt annak felmérésére szolgál, hogy azonos piaci körülmények között egy magánhitelező ugyanúgy járt volna-e el vagy járt-e el, mint a közhitelező. A szóban forgó esetben 2000. október 31-én magánhitelezőknek összesen 5,5 millió EUR összegben volt követelésük a GfW-vel szemben, ám egyikük sem engedte el követeléseit. Egy független könyvvizsgáló jelentése rámutatott arra, hogy a WAK szempontjából gazdaságilag ésszerű volt követelései egy részének hátrébb sorolása, illetve elengedése, arra azonban nem adott magyarázatot, hogy miért nem volt hajlandó egyetlen más hitelező sem lemondani követeléseiről.
(49)
A hivatalos vizsgálati eljárás megindításakor a Bizottság arra a következtetésre jutott, hogy az eljárás megindításakor nem lehetett kizárni annak lehetőségét, hogy a WAK követeléseinek (a GfW részére nyújtott kölcsön és az ahhoz kapcsolódó jövőbeli kamatfizetések) hátrébb sorolása és elengedése nem felelt meg a magánhitelezői tesztnek, mivel túlment a feltétlenül szükséges mértéken, és komoly előnyben részesítette nemcsak a GfW-t, hanem a többi hitelezőt is (elsősorban a szőlőtermelő vállalkozásokat és a kereskedőket), hiszen ők követeléseiket maradéktalanul be tudták hajtani.
(50)
A hivatalos vizsgálati eljárás megindítását ezután magára a kölcsön odaítélésére is kiterjesztették. Így különösen annak kapcsán merült fel kétely, hogy a kölcsönt piaci feltételekkel ítélték-e oda (hitelkockázati díj felszámítása nélkül), és elegendő biztosítékot követeltek-e meg.
(51)
A hivatalos vizsgálati eljárás kiterjesztése alkalmával ismét felmerült a szőlőtermelő vállalkozások és a kereskedők esetleges támogatásának gyanúja. Az akkor rendelkezésre álló adatok arra látszottak utalni, hogy a must vételára magasabb volt a megfelelő piaci árnál, hogy az ügylet nem a profitmaximalizálásra, hanem a bor és a must piacának támogatására irányult, és hogy az adásvételi szerződés a szőlőtermelő vállalkozásokat és a kereskedőket a szokásosnál előnyösebb biztosítéki pozícióhoz juttatta.
(52)
A vételárral kapcsolatos kételyeket megerősítették azok a dokumentumok, amelyeket Németország az eljárás előszöri megindítása után nyújtott be, és amelyekből az derült ki, hogy 1999-ben a Pfalz-Rheinhessen borvidéki asztali bor literenkénti ára a legalacsonyabb 0,26 EUR-tól (október/november) 0,30 EUR (június-szeptember), illetve 0,35 EUR érintésével (április) 1,10 EUR-ig (február, június, november/december) terjedt. Az asztali bornak a kölcsön odaítélésekor elérhető minimális piaci ára tehát literenként 0,26 EUR volt.
(53)
A 0,38 EUR összegű literenkénti felvásárlási átlagár tehát meghaladta a 0,26 EUR körüli legalacsonyabb literenkénti piaci árat.
III. HARMADIK FELEKTŐL BEÉRKEZETT PANASZOK ÉS INFORMÁCIÓK
(54)
A Bizottsághoz arra utaló információk érkeztek, hogy a fenti követeléselengedést a WAK pénzforrásai révén finanszírozták. Értesülések szerint Rajna-vidék-Pfalz szövetségi tartomány - mint a WAK-ot finanszírozó közigazgatási szerv - a WAK tőkebázisának csekély volta miatt fontolóra vette a tőkeinjektálás lehetőségét, végül azonban elvetette azt.
(55)
A Bizottsághoz panasz érkezett a WAK követeléseinek elengedéséhez kapcsolódó állítólagos állami támogatást illetően. A panaszos állítása szerint a GfW a borpárlat-értékesítési verseny résztvevője volt, és a vele szembeni követelések elengedése folytán versenytársainak komoly nehézségei támadtak saját termékeik értékesítésében. A panaszos számos olyan újságcikket nyújtott be, amelyek információkat tartalmaznak a WAK-nak a GfW-vel szembeni követelései elengedéséről.
(56)
Ugyanez a panaszos eljuttatta a Bizottsághoz azt a levelet is, melyet a kaiserslauterni ügyészség központi gazdasági bűnügyi hivatalától kapott saját levelére válaszul. Levelében a kaiserslauterni ügyészség összefoglalja a panaszos által újságcikkek és állítások formájában rendelkezésre bocsátott információkat, és arról értesíti a panaszost, hogy az ügyészség tudomására jutott információk alapján nem indokolt bűnügyi nyomozást indítani (strafrechtliches Ermittlungsverfahren einzuleiten).
IV. AZ ÉRDEKELT FELEK ÉSZREVÉTELEI
(57)
A hivatalos vizsgálati eljárások keretében a Bizottsághoz nem érkezett észrevétel.
(58)
A panaszostól az eljárás kezdeti megindítása óta kapott újabb levelek semmilyen új tényt vagy érvet nem tartalmaztak.
V. NÉMETORSZÁG ÉSZREVÉTELEI
V.1. Támogatási elem a kölcsön odaítélésekor
(59)
Németország átfogó információkat bocsátott rendelkezésre a WAK által a GfW-nek nyújtott kölcsön feltételeiről: ezeket az intézkedés leírásáról szóló II. szakasz ismerteti.
(60)
Észrevételeiben Németország is úgy vélekedik, hogy a WAK a piaci átlag alatti kamatlábbal nyújtott kölcsönt a GfW-nek. Németország elismeri, hogy a piaci átlag szerinti és a felszámított kamatláb közötti különbség a GfW részére nyújtott támogatásnak minősül az EUMSZ 107. cikkének (1) bekezdése értelmében.
(61)
Németország továbbá bizonyítékkal szolgált arról, hogy a GfW felszámolásra került és 2005. június 1-jével megszűnt. A még meglévő tevékenységi területekhez kapcsolódó teljes árukészlet eladásra került. Minden bevétel a WAK-val szembeni kötelezettségek kiegyenlítésére került felhasználásra. A vásárlóval (egy magánszeméllyel) az a megállapodás született, hogy a 2004. december 31-i leltár szerinti fennmaradt árukészlet ellenértékét 2005 végén a WAK részére folyósítja. Ennek összegéül az eredeti felvásárlási árat, vagyis 79 579,79 EUR-t jelölték meg. A GfW-t 2006 folyamán törölték a cégnyilvántartásból, és megszűnésével nem maradt jogutód vagy más olyan jogi személy, amelytől a támogatást vissza lehetne követelni. Ezért Németország - az állandó ítélkezési gyakorlattal (10) összhangban - úgy véli, hogy behajtásra nincs lehetőség.
(62)
Németország bizonyossággal állítja, hogy a GfW a szokásos üzleti gyakorlatnak megfelelően járt el, amikor a szőlőtermelő vállalkozásokat és a kereskedőket egyszerű, kiterjesztett, illetve meghosszabbított tulajdonjog-fenntartással ruházta fel a must értékesítése kapcsán. Németország azt is határozottan állítja, hogy a WAK is a szokásos üzleti gyakorlat szerint járt el, amikor a bejegyzett tulajdonjog-fenntartás ellenére beleegyezett abba, hogy a biztosított eszközök szolgáljanak a GfW-nek általa nyújtott kölcsön fedezetéül.
(63)
Ezenkívül Németország állítása szerint 1999-ben a GfW a mustot piaci áron vásárolta, mivel az általa vásárolt must 60 %-a minőségi (legalább 60 Oechsle-fokos) must volt, nem pedig közönséges asztali bormust, ahogy azt az eljárás megindításakor feltételezték. Németország úgy véli, hogy a mustnak szigorúbb minőségi követelményeknek kell megfelelnie akkor, ha pezsgőt készítenek belőle, mint akkor, ha asztali bort (az előbbi esetben legalább 60, az utóbbiban legalább 44 Oechsle-fokosnak kell lennie). A must fennmaradó 40 %-a közönséges asztali bormust volt, melynek beszerzésére a megelőző lepárlás kedvező feltételeinek kihasználása érdekében került sor.
(64)
Észrevételeiben Németország hangsúlyozza, hogy a készlet 60 %-át illetően a GfW értékesítési elképzelése az volt, hogy nagy mennyiségben szerez be minőségi mustot, majd annak feldolgozásával olyan, homogén alapbortételeket állít elő, amelyek a borászatok homogenitási és minőségi követelményeivel összhangban pezsgő alapanyagául szolgálhatnak (Sektgrundwein). Pezsgő csak csekély kén-dioxid-tartalmú, gyümölcssavakban gazdag alapborból készíthető. Ennek megvalósításához a mustot az őszi kiárusítási időszakban kellett beszerezni, és a GfW-nek magának kellett azt alapborrá feldolgoznia.
(65)
A Németország által rendelkezésre bocsátott információk szerint a pezsgő alapanyagául szolgáló alapbor piacán a 60 Oechsle-fokos must literenkénti alapára 0,312 EUR volt. Minden további Oechsle-fokért (legfeljebb 80 Oechsle-fokig) literenként 0,005 EUR felárat fizettek. A szőlőtermelő vállalkozásoknak és a kereskedőknek a minőségi mustért - a felvásárolt must 60 %-áért - ezen elv szerint fizettek.
(66)
Ezzel összefüggésben Németország az érintett piacra hivatkozik. Véleménye szerint a készletnek ezen 60 %-ára nézve nem tekinthető referenciának a közönséges asztali bor piacán mért ár, mivel a GfW esetében nem a közönséges asztali bor piaca, hanem a pezsgő előállításához használatos, annál jobb minőségű alapbor piaca az érintett piac. Németország ezenkívül hivatkozik a kereslethelyettesítés elméletére is, mely szerint két, egymással nem helyettesíthető terméknek akkor sem lehet ugyanaz a piaca, ha valamelyiknek az ára megváltozik. Jelen esetben a pezsgő előállítására szolgáló musttal és alapborral szemben támasztott különös követelmények lehetetlenné teszik annak közönséges asztali bormusttal, illetve borral való helyettesítését, még ha az asztali bor ára jelentősen csökkenne is. Ezért az asztali bor árának csökkenése nem befolyásolja a pezsgő előállítására szolgáló must árát, hiszen e két termék nem helyettesíthető egymással.
(67)
A német szőlőtermelők egyesületének (Deutsche Weinbauverband) behozatali statisztikái szerint az 1998-2001. években a behozatalból származó - minőségénél fogva pezsgő előállítására alkalmas - fehér bor literenkénti piaci ára 0,38 EUR volt, vagyis jelentősen magasabb volt, mint az asztali borért fizetendő literenkénti 0,26 EUR. Észrevételeiben Németország azt a következtetést vonja le, hogy két külön piac létezik: az egyik a közönséges asztali boré és asztali bormusté, a másik pedig a pezsgő előállítására szánt minőségi alapboré és minőségi musté.
(68)
Németország szerint tehát mindez arra utal, hogy a nem lepárlásra szánt bor esetében az érintett piac a pezsgő előállítására szánt minőségi alapbor piaca, ott pedig sokkal magasabb eladási ár (literenként 0,38 EUR) érhető el, mint a közönséges asztali bor piacán (literenként 0,26 EUR). Németország okfejtése szerint tehát a GfW által fizetett vételár összhangban volt az érintett piacon mért piaci árral, és megfelelő mértékű haszonkulcsot is magában foglalt.
(69)
A GfW ezenkívül az uniós tárolási és lepárlási programokban is részt kívánt venni (a GfW ilyen szolgáltatásokat már korábban is nyújtott szőlőtermelőknek). A készletek 20 %-a után literenként 0,06 EUR összeget fizettek a tárolási program keretében: ezt később pezsgő előállítására szánt alapborként tervezték értékesíteni. A lepárlási program keretében literenként 0,50-0,55 EUR-t fizettek a készlet lepárlásra szánt 40 %-os hányadáért.
(70)
Németország álláspontja szerint akkor, amikor a WAK a kölcsönt a GfW-nek odaítélte, e tevékenységekkel lehetséges volt a profittermelés. A GfW-nek egyfelől az volt a szándéka, hogy a beszerzett must 40 %-át 1999 decemberében megelőző lepárlásra fordítja, a felvásárlási árnál jelentősen magasabb lepárlási ár (0,50-0,55 EUR/l) fejében. Másfelől az előrejelzések szerint a pezsgőtermelők viszonylag jó áron (0,36-0,41 EUR/l) vásároltak volna nagy tételben egyenletes, garantált minőségű alapbort. Németország okfejtése szerint a GfW átlagosan 0,44-0,46 EUR/l árbevételre tehetett volna szert, vagyis számottevően többre, mint a szőlőtermelő vállalkozásoknak és a kereskedőknek átlagosan kifizetett 0,38 EUR/l.
(71)
A tervezés során a következő várható árakkal számoltak:
Mennyiség
Ár (EUR/l)
Lepárlás
40 %
0,50-0,55
A bor, illetve must tárolása (1 év) után járó támogatás (0,06 EUR/l), majd az alapbor pezsgő előállítása céljára történő értékesítése
20 %
0,435
Alapbor értékesítése pezsgő előállítása céljára
40 %
0,375
(72)
A fenti feltételezésekből kiindulva 0,44-0,46 EUR/l átlagos árbevételre lehetett számítani.
(73)
A fenti értékesítési előrejelzésből a következő nyereségszámítás következik:
Ár (EUR/l)
Felvásárlási ár és feldolgozás
0,37-0,38
Az alapbor pezsgő előállítása céljára történő értékesítéséből, illetve lepárlásából, valamint a tárolási támogatásból befolyó bevétel
0,44-0,46
Várható haszon
0,06-0,09
(74)
44 millió liter összmennyiség alapulvételével összesen 2,64-3,96 millió EUR haszonra lehetett számítani.
(75)
Németország továbbá arra is utalást tesz, hogy az eljárás megindításáról szóló határozatában az Európai Bizottság az asztali bornak az 1999 novemberében tapasztalt legalacsonyabb árfolyamát (0,26 EUR/l) vette alapul. Az asztali bor piaci ára 1999 novemberének egész tartama alatt 0,26 EUR/l és 0,56 EUR/l között alakult. Ez volt egyúttal az 1999. évre vetítve is a teljes ártartomány. 2000-ben az ártartomány 0,20-0,41 EUR/l volt. Németország azt is hangsúlyozza, hogy a GfW által felvásárolt must 60 %-a átlagosan 81 Oechsle-fokos volt, messze túlteljesítve az asztali bor esetében megkövetelt 44 Oechsle-fokot, ami értelemszerűen megnyilvánult a GfW által kifizetett vételárban is.
V.2. Támogatási elem a követelések hátrébb sorolásakor, illetve elengedésekor
(76)
Németország szerint a GfW fizetésképtelensége annak nyomán került megállapításra, hogy 2000 novemberében évközi mérleg készült. A GfW mérleg szerinti vesztesége akkor mintegy 6 millió EUR volt, ezt a 2000. évi éves mérleg megerősítette. A veszteség annak volt betudható, hogy a még a GfW birtokában lévő árukészlet értéke a piaci árak jelentős visszaesése következtében csökkent, vagyis a GfW csak az eredetileg vártnál alacsonyabb áron tudta volna értékesíteni árukészletét.
(77)
A Németország által benyújtott információk szerint 2000. október 31-én a WAK-nak még mindig mintegy 10 millió EUR összegű követelése volt a GfW-vel szemben. Fedezetként a WAK a GfW biztosított eszközeire tarthatott igényt, amelyek akkori értéke 5,7 millió EUR volt. Ezen eszközökre nézve a szőlőtermelő vállalkozásoknak és a kereskedőknek (egyszerű, kiterjesztett vagy meghosszabbított) tulajdonjog-fenntartása volt, vagyis Németország szerint fizetésképtelenség esetén elsősorban ők számíthattak kielégítésre. Németország szerint tehát fizetésképtelenségi eljárás esetén a GfW-nek rendeznie kellett volna a szőlőtermelő vállalkozásokkal és a kereskedőkkel szembeni - mintegy 3,5 millió EUR összegű - tartozását, mielőtt bármely másik hitelezője részére kifizetést teljesíthetett volna.
(78)
Azonnali intézkedésre volt szükség a túladósodás kellő időben történő orvoslásához és annak elkerüléséhez, hogy a GmbHG a.F. 64. §-ának az Insolvenzordnung 19. §-ával összefüggésben történő alkalmazásával fizetésképtelenségi eljárás induljon.
(79)
Németország rámutat, hogy gyengébb biztosítéki pozíciójú fő hitelezőként a WAK-nak jelentős érdeke fűződött ahhoz, hogy elkerülje a küszöbön álló fizetésképtelenséget. Ezért a WAK megkísérelte rávenni a szőlőtermelő vállalkozásokat és a kereskedőket arra, hogy követeléseik egy részéről lemondjanak, a GfW-vel pedig 2000. december 4-én a következőkben állapodott meg:
-
a szőlőtermelő vállalkozások és a kereskedők fennálló követelései 90 %-ának elengedése után fennmaradó veszteséggel azonos összegű követelés hátrébb sorolása,
-
kizárólag szükség esetén az ilyen módon hátrébb sorolt követelés elengedése.
(80)
A GfW kezdetben sikeresen tárgyalt a szőlőtermelő vállalkozások és a kereskedők nagy részével a követeléseik elengedéséről, ám célját végül mégsem érhette el egyes szőlőtermelő vállalkozásoknak, kereskedőknek és azok ügyvédeinek összehangolt fellépése következtében. Ők ugyanis nem voltak hajlandók követeléseikről lemondani, mivel kiterjesztett vagy meghosszabbított tulajdonjog-fenntartásuknak köszönhetően kedvezőbb biztosítéki pozícióban voltak, és kereseteket nyújtottak be. A kereseteket a bíróság elbírálta, és vitarendezési megállapodásokat javasolt. A vitarendezési megállapodások értelmében a GfW köteles a fennmaradó követelések 70 %-át kiegyenlíteni, 30 %-ukat pedig elengedik. A bíróság továbbá úgy döntött, hogy a GfW viseli a perköltségek 80 %-át. Más bíróságok is hasonló vitarendezési megállapodásokat javasoltak. Ennek ismeretében tehát a GfW nem számíthatott arra, hogy a szőlőtermelő vállalkozások és a kereskedők hajlandók lesznek lemondani fennmaradó követeléseik 90 %-áról. Ezenkívül ekkor több szőlőtermelő vállalkozás és kereskedő már úgy nyilatkozott, hogy a fennmaradó 20 %-nak a teljes egészében történő kiegyenlítését fogja követelni. Bár 2 700 szőlőtermelő vállalkozás és kereskedő közül 1 700 hajlandóságát fejezte ki arra, hogy lemondjon követeléseinek egy részéről, ennek ekkor már nem volt jelentősége, a fizetésképtelenségre vonatkozó német jogszabály 305a. §-a értelmében ugyanis az adósságrendezésre szolgáló peren kívüli megállapodás (außergerichtliche Einigung) sikertelennek tekintendő, amennyiben a peren kívüli megállapodásról szóló tárgyalások megkezdése után akár csak egy hitelező is a végrehajtás mellett dönt.
(81)
Ezért 2001. február 21-én a WAK abban állapodott meg a GfW-vel, hogy a GfW 2000. évi veszteségét 5 005 441,60 EUR összegű követelés elengedésével pótolja, a maradék tartozás után nem számít fel kamatot a 2001. január 1-jétől2001. december 31-ig tartó időszakra, és a szőlőtermelő vállalkozások és a kereskedők követeléseit maradéktalanul teljesíti. A hátrébb nem sorolt követelések fedezete biztosítva volt. A GfW veszteséges helyzete ezzel megoldódott, a fizetésképtelenségi eljárás elhárult, és a GfW tovább folytathatta gazdasági tevékenységét.
(82)
Németország úgy véli, hogy a követelések hátrébb sorolása és elengedése egyaránt megfelel a magánhitelezői tesztnek. Ennek alátámasztására Németország a vonatkozó ítélkezési gyakorlatra hivatkozik.
(83)
A ténylegesen behajtható összeg növeléséhez szükség lehet a követelés egy részének elengedésére (11). Így tenne egy magánhitelező is, hogy veszteségeit minél kisebbre csökkentse. Amennyiben egy követelésre nincs kellő fedezet, a visszafizetés elhalasztása növeli a veszteség nélküli visszafizetés esélyét, hiszen az adós így lehetőséget kap arra, hogy túljusson a válságon és javítson helyzetén (12). A HAMSA ügyben hozott ítéletében az Elsőfokú Bíróság elveti a Bizottság korábbi gyakorlatát, mely szerint a magán- és a közhitelezőktől követeléseiknek a hitelrészükhöz mérten egyforma arányú elengedését követelte meg. Ehelyett a Bíróság megállapítja, hogy a magánhitelezői teszt akkor is alkalmazható, ha a különböző hitelezők más-más arányban engedik el követeléseiket. Az Elsőfokú Bíróság hangsúlyozza annak döntő fontosságát, hogy a hitelezőknek fedezettel bíró, elsőbbségi vagy közönséges követelése áll-e fenn, vagyis hogy mi az egyes hitelezők kielégítésének rangsora. Az Elsőfokú Bíróság megállapította, hogy magánhitelezőhöz hasonlóan jár el az a közhitelező, amely a követelései egy részének elengedése mellett dönt, miután alaposan és ésszerűen felmérte, hogy követeléseiből mennyit tud behajtani, és mekkora a felszámolás kockázata, illetőleg a cég gazdasági életképessége helyreállításának esélye (13). Végezetül Németország utal a Huta Cynku ügyben hozott bizottsági határozatra, melyben a Bizottság úgy határozott, hogy nincs szó előnyről, és így állami támogatásról sem akkor, ha a szerkezetátalakítás jobb eredménnyel jár, mint a felszámolás (14).
(84)
Mindezek alapján Németország úgy érvel, hogy figyelembe véve a WAK fő hitelezői szerepét, valamint a szőlőtermelő vállalkozásokhoz és a kereskedőkhöz képest gyengébb biztosítéki pozícióját, a követeléseknek mind a hátrébb sorolása, mind az elengedése megfelelt a magánhitelezői tesznek, vagyis nem képez állami támogatást. Fizetésképtelenségi eljárás lefolytatása esetén a WAK a fennmaradó követeléseinek legalább ekkora, de valószínűleg még sokkal nagyobb részét elveszítette volna.
(85)
A WAK csak a GfW fizetésképtelenségének elkerülésével, továbbá a szőlőtermelő vállalkozások és a kereskedők maradék követeléseinek kielégítésével érhette el, hogy a fennmaradó árukészletre igényt tarthasson, és így a még fennálló követelései nagyobb arányban térüljenek meg, mint fizetésképtelenség esetén.
(86)
Ex ante szemszögből nézve a WAK Németország szerint helyesen járt el, különösen mivel nagyobb megtérülést sikerült elérnie azáltal, hogy gyenge biztosítéki pozícióját elsőbbségi hitelezői helyzetté alakította át, és elkerülte a GfW küszöbön álló fizetésképtelenségét. Németország szerint bármelyik magánbank ugyanígy járt volna el ilyen helyzetben.
(87)
A német hatóságok szerint a GfW mérlegének előzetes értékelése azt mutatta volna ki, hogy a GfW tevékenységének továbbfolytatása 5 112 918,81 millió EUR visszafizetését teszi lehetővé. Másfelől, ha a GfW ellen fizetésképtelenségi eljárás indult volna, a WAK legfeljebb 2,4 millió EUR visszafizetését eszközölhette volna ki. Vagyis a különbség legalább 2,7 millió EUR.
(88)
Ezt megerősítette egy független könyvvizsgáló cég (15)2003. február 3-i jelentése, amely a WAK megbízásából készült, és amelyet benyújtottak a német hatóságoknak. A jelentés következtetése szerint gazdaságilag ésszerű volt a WAK részéről, hogy követeléseit hátrébb sorolta, követeléseinek egy részét (a fent említett összegig) elengedte, és lemondott a jövőbeli kamatfizetésekről. Az e következtetést alátámasztó indokokat a német hatóságok a Bizottság elé tárták. Ezek a következők:
-
Ha a WAK nem sorolta volna hátrébb követeléseit, illetőleg nem mondott volna le azokról, valamint a kamatfizetésekről, a GfW-nek kezdeményeznie kellett volna fizetésképtelenné nyilvánítását, és a GfW felszámolásra került volna. A GfW árukészleteinek értékesítéséből nem lehetett volna kielégíteni a WAK követeléseit.
-
A GfW felszámolása esetén árukészleteinek értéke visszaesett volna. Az árukészlet értékesítéséből tehát mindössze a könyv szerinti érték 50-70 %-ának megfelelő összeg folyt volna be. Így a bevétel - figyelembe véve a biztosítéki jogokat - 1,84 millió EUR és 2,4 millió EUR között alakult volna.
-
A fizetésképtelenségi eljárás költséges.
-
A fizetésképtelenségre vonatkozó német törvény (InsO) jogot ad a tulajdonjog-fenntartás hatálya alatt álló áru elkülönítésére; erre azonban aszerint kerülhet sor, hogy a fizetésképtelenségi gondnok a szerződés teljesítése vagy a vagyon különválasztása mellett dönt (az InsO 103. §-a). A vagyon különválasztására csak akkor van lehetőség, ha a fizetésképtelenségi gondnok megtagadja a szerződés teljesítését: ekkor a hitelező a szerződést felmondhatja, és kérheti a vagyon különválasztását, a szerződés nem teljesítéséért pedig kártérítésre tarthat igényt. A kifizetett előlegek beszámíthatók. Ennek fejében a GfW követelheti a már kifizetett összegek visszafizetését, illetőleg beszámítását a szerződés nem teljesítéséért járó kártérítés összegébe.
-
Ezzel szemben a WAK követeléseinek hátrébb sorolása után jogilag lehetővé vált, hogy a GfW ellen ne induljon fizetésképtelenségi eljárás. Azután pedig, hogy a WAK elengedte követelései egy részét és a kamatfizetést, a WAK-nak 5,15 millió EUR összegben olyan követelése állt fenn, amelynek behajtására esélyt láthatott a GfW gazdasági tevékenységének továbbfolytatása következtében.
-
A jelentés arra is rámutatott, hogy fizetésképtelenségi eljárás megindítása esetén a fizetésképtelenségre vonatkozó szabályok alapján a GfW vitathatta volna azon 1 440 476,92 EUR összegű kölcsön-visszafizetést, amelyet a 2000. november 1-jétől2000. december 31-ig tartó időszakban teljesített a WAK felé. Ennek következtében a WAK kénytelen lett volna visszafizetni ezt az összeget.
(89)
Németország hangsúlyozza, hogy az utólagos értékelés alapján gazdaságilag célszerűbbnek bizonyult a követelések hátrébb sorolása és elengedése, mivel a GfW fizetésképtelenségének elkerülése révén 4 670 517,65 EUR vált behajthatóvá, ami több, mint a fizetésképtelenségi eljárás lefolytatásával maximálisan elérhető 2,4 millió EUR.
(90)
Németország tehát azt a következtetést vonja le, hogy mivel a követelések hátrébb sorolása és elengedése megfelelt a magánhitelezői tesztnek, a szőlőtermelő vállalkozások és a kereskedők nem részesültek támogatásban a WAK követeléseinek hátrébb sorolásakor és elengedésekor.
VI. A TÁMOGATÁS ÉRTÉKELÉSE
VI.1. Közös piacszervezés
(91)
A borpiac közös szervezéséről szóló, 2008. április 29-i 479/2008/EK tanácsi rendelet (16) hatálybalépéséig a bortermelés és -feldolgozás az 1493/1999/EK rendelet hatálya alá tartozott. Az 1493/1999/EK rendelet 71. cikke értelmében a Szerződés 87., 88. és 89. cikkét (jelenleg az EUMSZ 107., 108. és 109. cikkét) kell alkalmazni az említett rendelet hatálya alá tartozó termékek előállítására és kereskedelmére. 2000. július 31-ét megelőzően a bortermelés és -feldolgozás a 822/87/EGK rendelet hatálya alá tartozott. A 822/87/EGK rendelet 76. cikke értelmében a Szerződés 92., 93. és 94. cikkét (jelenleg az EUMSZ 107., 108. és 109. cikkét) kell alkalmazni az említett rendelet 1. cikkében felsorolt termékek előállítására és kereskedelmére. Következésképpen a szóban forgó intézkedéseket meg kell vizsgálni az állami támogatásokra vonatkozó szabályok fényében.
VI.2. Az EUMSZ 107. cikkének (1) bekezdése szerinti állami támogatás megléte
(92)
Az EUMSZ 107. cikkének (1) bekezdése értelmében tilos a tagállamok által vagy állami forrásból bármilyen formában nyújtott minden olyan támogatás, amely bizonyos vállalkozásoknak vagy bizonyos áruk termelésének előnyben részesítése által torzítja a versenyt, vagy azzal fenyeget, amennyiben ez érinti a tagállamok közötti kereskedelmet.
(93)
A WAK közjogi jogi személy, és finanszírozása részben a Rajna-vidék-Pfalz szövetségi tartomány forrásaiból, részben adójellegű bevételekből történik. Az intézkedést ezért állami forrásból finanszírozzák.
(94)
Egy vállalkozásnak nyújtott támogatás akkor befolyásolhatja a tagállamok közötti kereskedelmet, ha ez a vállalkozás az Unión belüli kereskedelem számára nyitott piacon működik (17). A mezőgazdasági termékek esetében jelentős az Unión belüli kereskedelem. A szóban forgó támogatás ezért alkalmas a tagállamok közötti kereskedelem befolyásolására (18).
(95)
A Bíróság kimondta, hogy annak megállapítása érdekében, hogy valamely állami intézkedés az EUMSZ 107. cikke (1) bekezdése értelmében vett állami támogatásnak minősül-e, meg kell határozni, hogy a kedvezményezett vállalkozás részesül-e olyan gazdasági előnyben, amelyet szokásos piaci feltételek mellett nem kapott volna meg (19), és/vagy azt, hogy az intézkedés lehetővé tette-e a vállalkozás számára, hogy ne fizessen olyan terheket, amelyeket rendes körülmények között saját költségvetéséből kellett volna állnia (20). Ez valóban elegendő lenne ahhoz, hogy a verseny esetleges torzulását jelezze (21).
VI.2.1. A Gesellschaft für Weinabsatz (GfW) számára nyújtott támogatás megléte
VI.2.1.a. A WAK által nyújtott kölcsön
(96)
A 15 302 696,25 EUR összeget kitevő WAK-kölcsön nyújtására 1999 őszén került sor. A GfW-nek a kölcsön időtartamára 3,28 % és 5,25 % közötti kamatlábat számítottak fel. Kockázati felárat nem számítottak fel. A Németország számára erre az időszakra irányadó referencia-kamatláb 5,23 % és 6,33 % között volt.
(97)
Németország egyetért a Bizottság azon álláspontjával, miszerint a kölcsön odaítélése nem piaci feltételek mellett történt. Amennyiben a kölcsönt piaci feltételek mellett nyújtották volna, magasabb alapkamatot, továbbá kockázati felárat számítottak volna fel, mivel a kölcsönfedezet korlátozott biztosítékot nyújtott.
(98)
Ebből az következik, hogy a GfW számára nyújtott kölcsön az EUMSZ 107. cikke (1) bekezdése értelmében vett állami támogatási elemet tartalmazott, mivel a GfW olyan gazdasági előnyben részesült, amelyet szokásos piaci feltételek mellett nem kapott volna meg. A támogatási elem a felszámított kamat, valamint a referencia-kamatláb és egy megfelelő kockázati felár összege közötti különbségként számítható ki.
(99)
Támogatás esetleges továbbadása jogutódoknak
(100)
Németország szerint a GfW-t 2005. június 1-jével felszámolták és megszüntették. A fennmaradó üzletágak fennmaradó teljes árukészletét értékesítették. Az eladásból származó bevétel teljes összegét a WAK számára történő visszafizetésre fordították. A vásárlóval (egy magánszeméllyel) az a megállapodás született, hogy a 2004. december 31-i leltár szerinti fennmaradt árukészlet ellenértékét 2005 végén a WAK részére folyósítja. Ennek összegéül az eredeti felvásárlási árat, vagyis 79 579,79 EUR-t jelölték meg. A GfW-t 2006 folyamán törölték a cégnyilvántartásból, és nincs olyan jogutód vagy jogi személy, amellyel a támogatást vissza lehetne fizettetni. Németország szerint az állandó ítélkezési gyakorlat (22) alapján ezért a visszafizettetés nem lehetséges.
(101)
Mivel a GfW fennmaradó vagyoni eszközeit kiárusították, az azokat megvásároló személynek előnye származhatott a GfW számára nyújtott támogatásból. Mivel az említett személy az eredeti vételárat fizette ki, és az eltelt évek alatt a piacon recesszió alakult ki, egyértelmű, hogy a vevő által kifizetett ár legalábbis elérte a piaci árat. Következésképpen a Bizottság megállapítja, hogy a GfW fennmaradó árukészletének vevője részére támogatás nem került továbbadásra. Ezzel együtt a GfW megszűnt, és ezért nincsen visszafizettetendő támogatás.
VI.2.1.b. A WAK követeléseinek hátrébb sorolása és elengedése
(102)
A követelések hátrébb sorolását, a követelések és a kamatfizetések elengedését a WAK saját forrásaiból, valamint a WAK által felvett kapcsolódó kölcsönből finanszírozták, és így e finanszírozás állami forrásokon keresztül megvalósuló finanszírozásnak tekintendő.
(103)
Annak megállapítása érdekében, hogy a követelések hátrébb sorolása, a követelések és a kamatfizetések elengedése az EUMSZ 107. cikke (1) bekezdése értelmében vett, a GfW számára nyújtott állami támogatásnak minősül-e, meg kell határozni, hogy a GfW részesül-e olyan gazdasági előnyben, amelyet szokásos piaci feltételek mellett nem kapott volna meg, és/vagy azt, hogy az intézkedés lehetővé tette-e a GfW számára, hogy ne fizessen olyan terheket, amelyeket rendes körülmények között saját költségvetéséből kellett volna állnia. Ezt az értékelést a magánhitelezői teszt alkalmazásával kell elvégezni. A magánhitelezői teszt megállapítja, hogy ugyanazon piaci feltételek mellett egy magánhitelező az állami hitelezőhöz hasonlóan járt-e el vagy járt volna el.
(104)
Az állandó ítélkezési gyakorlat értelmében a követelés egy részének elengedését feltételül lehet szabni a ténylegesen visszafizetett összeg mértékének növelése érdekében. A magánhitelező így járna el veszteségeinek minimalizálása érdekében (23). Amennyiben egy követelés mögött nincs megfelelő biztosíték, a visszafizetés elhalasztására vonatkozó egyezség növeli a veszteség nélküli visszafizetés esélyeit, mivel az adósnak lehetősége van leküzdeni a válságot és javítani helyzetén (24).
(105)
A HAMSA-ügyben (25) hozott ítéletében az Elsőfokú Bíróság elveti a Bizottság korábbi gyakorlatát, mely szerint a magán- és az állami hitelezőktől követeléseiknek a hitelrészükhöz mérten egyforma arányú elengedését követelte meg. Ehelyett a Bíróság megállapította, hogy a magánhitelezői teszt akkor is alkalmazható, ha a különböző hitelezők más-más arányban engedik el követeléseiket. Az ítélet 168. és 169. pontja kimondja:
„168.
Amikor egy komolyan megromlott gazdasági helyzetben lévő vállalkozás a hitelezőinek adósságrendezési megállapodást vagy megállapodásokat javasol, hogy javítson a helyzetén és elkerülje a felszámolást, minden hitelezőnek választania kell azon összeg között, amit a javasolt megállapodás keretei között kaphatna, és aközött, amihez megítélése szerint a vállalkozás felszámolása révén juthatna. A hitelező mérlegelését sok tényező befolyásolja, többek között a hitelező követeléseinek fajtája (biztosított, kedvezményes, vagy közönséges követelés), a meglévő biztosíték jellege és kiterjedése, az összeg, amihez hozzájut felszámolás esetén, és az, hogyan látja a hitelező a vállalkozás esélyeit az újra jövedelmezővé válásra. Ha például az derülne ki, hogy a vállalkozás felszámolása esetén az eszközeinek vételára csak a jelzálogot és a kedvezményes követeléseket fedezné, a közönséges követeléseknek nem lenne értéke. Ilyen esetben az, hogy egy közönséges hitelező elfogadja a követelése nagy részének eltörlését, nem igazán lenne áldozat.
169.
Ebből az következik, hogy a hitelezőknek ajánlott lehetőségek megfelelő összegeit meghatározó tényezőkre vonatkozó ismeret hiányában a puszta tény, hogy a különböző hitelezők által leírt összegek nyilvánvalóan nincsenek arányban egymással, önmagában nem bizonyító erejű az ajánlott adósságelengedés általuk történő elfogadásához vezető okokat illetően.”
(106)
Emellett az Elsőfokú Bíróság a HAMSA-ügyben (26) kimondta, hogy az állami hitelező magánhitelezőként jár el abban az esetben, ha úgy határoz, lemond követeléseinek egy részéről azt követően, hogy alapos és ésszerű módon felmérte, mekkora összeget tudna visszaszerezni, továbbá értékelte a felszámolás kockázatát, illetve a vállalkozás esélyeit, hogy újra jövedelmezővé váljon. Végezetül a Bizottság a Huta Cynku ügyre vonatkozó határozatában (27) úgy határozott, sem előnyről, sem pedig állami támogatásról nincs szó, amennyiben a szerkezetátalakítás jobb eredménnyel jár, mint a felszámolás.
(107)
A fent idézett ítélkezési gyakorlat alapján annak értékelésekor, hogy egy magánhitelező a WAK-hoz hasonló módon járt volna el vagy járt el, meg kell vizsgálni a WAK számára akkor rendelkezésre álló lehetőségeket, amikor megállapítást nyert, hogy a GfW-t fizetésképtelenség fenyegeti, valamint azt, hogy milyen gazdasági következményei lettek volna e lehetőségeknek. Második lépésben ugyanezt a vizsgálatot el kell végezni a szőlőtermelő vállalkozásokra és a kereskedőkre vonatkozóan is, majd fel kell mérni, hogy a WAK előtt álló helyzetet össze lehet-e vetni a szőlőtermelő vállalkozások és a kereskedők helyzetével, illetve értékelni lehet-e az alapján.
(108)
A WAK két lehetőség közül választhatott, amikor értesült a GfW-t fenyegető fizetésképtelenségről. Hagyhatta a fizetésképtelenségi eljárás megindítását, vagy ezt elkerülendő megpróbálhatott olyan megállapodásra jutni a GfW-vel, amely lehetővé teszi annak további működését. A Németország által benyújtott, és egy független könyvvizsgáló által készített 2003. február 3-i jelentéssel (lásd a (88) preambulumbekezdést) alátámasztott információk alapján Németország szerint az e két döntéshez kapcsolódó gazdasági következmények a következők. Ex ante szemszögből nézve fizetésképtelenségi eljárás esetén a WAK követeléseiből maximum mintegy 2,4 millió EUR összeg visszafizetésére számíthatott. Amennyiben a WAK megállapodást írt volna alá a GfW-vel, elengedve követeléseinek egy részét és ezáltal lehetővé téve a GfW további működését, a WAK követeléseiből ex ante szemszögből nézve mintegy 5,1 millió EUR összeg visszafizetésére számíthatott volna. Ez 2,7 millió EUR eltérést jelent azon megoldás javára, amely lehetővé teszi a GfW számára a fizetésképtelenségi eljárás elkerülését. Az, hogy a szőlőtermelő vállalkozások és a kereskedők hajlandóak lennének-e ugyanezt megtenni, kismértékben ugyan befolyásolná a visszafizetésre vonatkozó számításokat, de nem változtatná meg a két alternatíva összehasonlításának eredményét.
(109)
A jelentésben szereplő, a fizetésképtelenség esetére vonatkozó 2,4 millió EUR összegű visszafizetési arány becslése azon a német feltételezésen alapul, miszerint a szőlőtermelő vállalkozások és a kereskedők 4,4 millió EUR-t kitevő követeléseit a WAK követeléseit megelőzően szükséges rendezni. Az Európai Bizottság szerint azonban a fizetésképtelenségre vonatkozó német törvény értelmében csak a meghosszabbított tulajdonjog-fenntartással rendelkező szőlőtermelő vállalkozások és kereskedők felé kell a tartozást a WAK adósságai előtt rendezni. A többi adósság a WAK adósságaival azonos rangsorolású lenne. Az Európai Bizottság saját számításai azonban azt mutatják, hogy a WAK fizetésképtelenség esetén még akkor is számíthatna a teljes 4,7 millió EUR összeg visszafizetésére, ha a WAK és a szőlőtermelő vállalkozások és a kereskedők minden követelése azonos helyzetben lenne (a fizetésképtelenség esetén összesen maximum 6,8 millió EUR összegű visszafizetés és annak alapján, hogy a WAK és a szőlőtermelő vállalkozások követeléseik arányában részesülnének visszafizetésben - a tartozás teljes összege a WAK-val szemben 10 millió EUR, míg a szőlőtermelő vállalkozásokkal és a kereskedőkkel szemben 4,4 millió EUR volt). Ebből következően megállapítható, hogy a WAK számára ex ante szemszögből nézve az lett volna a megfelelőbb megoldás, ha lehetővé teszi a GfW számára a fizetésképtelenség elkerülését.
(110)
A szőlőtermelő vállalkozásokra és a kereskedőkre vonatkozó számítás azonban ettől nagyon eltérő képet mutat. Először is már megkapták a leszállított áru utáni kifizetés 80 %-át. Másodsorban a GfW ajánlata alapján a fennmaradó 20 %-nyi tartozás 10 %-át kapnák csak meg. Végeredményben ez azt jelentené, hogy a megállapodás aláírása esetén a rögzített vételár csak további 2 %-át kapnák kézhez. Függetlenül biztosítéki helyzetüktől (egyszerű, kiterjesztett vagy meghosszabbított tulajdonjog-fenntartás), ez mindenképpen kevesebb annál, amire fizetésképtelenségi eljárás esetén számíthatnak. Fennmaradó követeléseik átlagosan 48 %-ára számíthatnának (az összesen 4,4 millió EUR összegű tartozásból 2,1 millió EUR-ra). Ezért nem meglepő, hogy a szőlőtermelő vállalkozások és a kereskedők némelyike nem fogadta el a GfW ajánlatát. Harmadsorban egyértelműnek kellett lennie annak, hogy a WAK érdekei a követelései egy részének elengedését és a fizetésképtelenség elkerülését diktálják, még abban az esetben is, ha a szőlőtermelő vállalkozások és a kereskedők nem így cselekszenek, ami ugyancsak lehetővé tenné a szőlőtermelő vállalkozások és a kereskedők számára, hogy a felajánlott 10 %-nál nagyobb részt kapjanak vissza fennmaradó követeléseikből. Negyedsorban számos termelő és kereskedő már beperelte a GfW-t, és a bíróság számukra kedvező ítéletet hozott, arra kötelezve a GfW-t, hogy rendezze a fennmaradó követelések 80 %-át.
(111)
Annak ellenére, hogy a szőlőtermelő vállalkozások, a kereskedők és a WAK mind a GfW hitelezői voltak, a WAK, illetve a szőlőtermelő vállalkozások és a kereskedők rendelkezésére álló lehetőségek és azok eredményei olyan eltérőek, hogy nem hasonlíthatók össze. Az a tény, hogy a szőlőtermelő vállalkozások és a kereskedők úgy határoztak, nem mondanak le követeléseikről, nem szabad, hogy negatívan befolyásolja annak értékelését, hogy a WAK a magánhitelezői teszttel összhangban járt-e el.
(112)
A WAK rendelkezésére álló különböző lehetőségek összevetését követően a Bizottság megállapítja, hogy a követelések részleges hátrébb sorolása és elengedése 2000. december 4-én és 2001. február 21-én5 005 441,60 EUR összeg értékben, valamint a kamatfizetés elengedése 2000. december 31-től a WAK számára a legkedvezőbb lehetőség volt, és így az összhangban van a magánhitelezői teszttel. A követelések hátrébb sorolása és elengedése a tartozás visszafizetésének elhalasztását jelenti, amely a felszámoláshoz képest kedvezőbb a hitelező számára. Az állandó ítélkezési gyakorlat értelmében (28) az állami hitelezőnek szembe kell állítania egymással a szerkezetátalakítási terv keretein belül felajánlott összeg megszerzésével kapcsolatos előnyt és azt az összeget, amelynek visszafizetésére a cég esetleges felszámolása esetén számíthatna. Ennélfogva a GfW nem részesült olyan előnyben, amelyet szokásos piaci feltételek mellett nem kapott volna meg, és így a GfW számára nem ítéltek oda állami támogatást a WAK arra vonatkozó döntéséből kifolyólag, hogy hátrébb sorolja, illetve elengedi követeléseinek egy részét.
(113)
Az eljárás megindításakor kétség merült fel azt illetően, hogy a WAK a szigorú minimumra korlátozta-e a követelések hátrább sorolását és elengedését. Németország észrevételei értelmében azonban a WAK követeléseinek arról a részéről mondott le, amely a GfW 2000. évi hiányának fedezéséhez kellett, ami a fizetésképtelenségre vonatkozó német törvény értelmében szükséges annak érdekében, hogy elkerülhető legyen a fizetésképtelenségi eljárás és a GfW tovább folytathassa működését (lásd a (25) preambulumbekezdést). A GfW és WAK között létrejött első (2000. december 4-én aláírt) szerződésben - a GfW fizetésképtelenségének elkerülése érdekében - a WAK megállapodott a GfW-vel arról, hogy követeléseit a GfW hiányával megegyező összegben hátrébb sorolja abban az esetben, ha a szőlőtermelő vállalkozások és a kereskedők beleegyeznek fennmaradó követeléseik 90 %-ának elengedésébe, valamint arról, hogy szükség esetén lemond a megállapodás szerint hátrébb sorolandó követelés összegéről (lásd a (79) és (80) preambulumbekezdést). A követelés-elengedés mértéke azért lett nagyobb az eredetileg vártnál, mivel annak ellenére, hogy a WAK és a GfW törekedett meggyőzni a szőlőtermelő vállalkozásokat és a kereskedőket arról, hogy részükkel segítsék azt, hogy a GfW elkerülhesse a fizetésképtelenséget (lásd Németország észrevételeinek (79) és (80) preambulumbekezdését), a szőlőtermelő vállalkozások és a kereskedők a (110) preambulumbekezdésben említett okok miatt úgy döntöttek, nem mondanak le követeléseikről. Ahogy az a (108) preambulumbekezdésben is szerepel, a szőlőtermelő vállalkozások és a kereskedők arra irányuló döntése, hogy nem mondanak le fennmaradó követeléseik egy részéről, csak kis mértékben befolyásolta a WAK gazdasági értékelését, és nem változtatta meg az említett értékelés eredményét, vagyis azt, hogy a WAK számára gazdaságilag kedvezőbb volt a GfW számára lehetővé tenni a fizetésképtelenségi eljárás elkerülését.
(114)
A Bizottság ezért megállapítja, hogy az, hogy a WAK a követeléseket részlegesen hátrébb sorolta és elengedte, a legkedvezőbb lehetőség volt számára, és ezért az összhangban van a magánhitelezői elvvel, vagyis nem kell a GfW-nek nyújtott, az EUMSZ 107. cikke (1) bekezdése értelmében vett állami támogatásnak tekinteni.
VI.2.2. Szőlőtermelő vállalkozások és kereskedők számára nyújtott támogatás megléte
(115)
A hivatalos vizsgálati eljárás megindításakor és annak meghosszabbításakor kérdések merültek fel a szőlőtermelő vállalkozások és a kereskedők számára nyújtott esetleges támogatás meglétéről. Először is, a GfW által a szőlőtermelő vállalkozások és a kereskedők számára a vétel időpontjában nyújtott biztosítéki pozíció viszonylag erősnek tűnt, és kétségek merültek fel azt illetően, hogy ez a pozíció valóban összhangban volt-e a szokásos üzleti gyakorlattal. Másodsorban a becslések szerint a must után fizetett vételi ár a piaci ár fölött volt. Harmadsorban a szőlőtermelő vállalkozások és a kereskedők arra irányuló döntése, hogy a GfW-t fenyegető fizetésképtelenség ellenére nem engedik el követeléseiket, kérdéseket vetett fel, ahogy a WAK arra irányuló döntése is, hogy hátrébb sorolja követeléseit és elengedi követeléseinek egy részét annak ellenére, hogy a szőlőtermelő vállalkozások és a kereskedők úgy határoztak, nem mondanak le fennmaradó követeléseik (az árukészlet értékének 20 %-a) 90 %-áról.
VI.2.2.a. A mustvásárlás idején - a nyújtott biztosítéki pozíció
(116)
Németország észrevételeiben megerősítette, hogy a mustvásárlással összefüggésben a különböző szőlőtermelő vállalkozások és kereskedők számára nyújtott egyszerű, kiterjesztett vagy meghosszabbított tulajdonjog-fenntartás tényleg összhangban van a szokásos üzleti gyakorlattal. Ez azt jelenti, hogy bár a nyújtott biztosíték a szőlőtermelő vállalkozások és a kereskedők számára viszonylag erős biztosítéki pozíciót teremtett, különösen a meghosszabbított tulajdonjog-fenntartás esetében, az összhangban volt a szokásos üzleti gyakorlattal, és nem volt erősebb annál, ami magánszférabeli vevővel kötött egyezség esetén jött volna létre.
(117)
A Bizottság utal a német borgazdaságok és borkiskereskedők szövetsége (der Bundesverband der Deutschen Weinkellereien und des Weinfachhandels e.V., Trier), a német borkereskedők szövetsége (der Bundesverband der Deutschen Weinkommissionäre e.V., Mainz) és a német szőlőtermelők szövetsége (der Deutsche Weinbauverband e.V., Bonn) által a német versenyhivatalnál (Bundeskartellamt) a versenykorlátozás tilalmáról szóló német törvény (Gesetz gegen Wettbewerbsbeschränkungen) (29) 22. §-a 3. bekezdésének 2. pontjával összhangban bejegyzett ajánlásokra (30). Az ajánlások első verzióját 1990-ben, a jelenlegi változatát 2005-ben jegyezték be. Az említett ajánlások egyértelművé teszik, hogy az olyan esetekben, amikor az áru átadásakor nem kerül kifizetésre a teljes vételi ár, az eladónak a teljes ár kifizetéséig fenn kell tartania a tulajdonjogot. A szőlőtermelő vállalkozások és a kereskedők számára a szóban forgó esetben nyújtott biztosítéki pozíciók különböző fokú biztosítékot garantáltak. Kizárólag a meghosszabbított tulajdonjog-fenntartásra vonatkozó pozíciók nyújtottak biztosítékot a teljes kifizetésre. Ez azt jelenti, hogy a szőlőtermelő vállalkozások és a kereskedők biztosítéki pozíciója átlagban véve nem érte el a fenti ajánlásokban meghatározott erősségi szintet. A Bizottság - az ajánlásokra és a ténylegesen nyújtott biztosítéki pozícióra tekintettel - ezért elfogadja Németország állítását, miszerint szokásos üzleti gyakorlat a szőlőtermelő vállalkozások és a kereskedők számára jelen esetben biztosított biztosítéki pozíciók nyújtása, és a nyújtott biztosítéki pozíció nem volt erősebb annál, ami két magánszférabeli szereplő között kötött szokásos szerződésben lett volna, és így e pozíciók nem tekintendők az EUMSZ 107. cikke (1) bekezdése értelmében vett állami támogatásnak.
VI.2.2.b. A mustvásárlás idején - a must után fizetett vételi ár
(118)
A GfW által a vásárolt must után fizetett árról az eljárás megindításakor azt tartották, hogy az meghaladta a piaci árat. Piaci árként az asztali bor árát vették, és a referenciaárként megadott összeg 0,26 EUR/l volt. Németország észrevételeiben lényegi információkat szolgáltatott a GfW üzleti stratégiáját illetően, amelyek alapján kiderül, hogy az érintett piac nem a közönséges asztali bor piaca volt, és a GfW stratégiája három célra összpontosított. Egyfelől asztali bor készítésére alkalmas must vásárlása és annak révén az EU lepárlási programjában való részvétel (az árukészlet 40 %-a). Másfelől kiváló minőségű must vásárlása azzal a céllal, hogy azt pezsgő előállításához kiváló minőségű alapborként értékesítsék a piacon (az árukészlet 60 %-a). Harmadsorban az uniós raktározási programban való részvétel az árukészlet 20 %-ával azt megelőzően, hogy azt pezsgő-előállítás céljára értékesítenék. A Bizottság a Közösség versenyszabályainak alkalmazásához az érintett piac meghatározásáról szóló bizottsági közlemény (31) alapján végzi annak elemzését, hogy két termék ugyanahhoz a piachoz tartozik-e. A közlemény 7. pontja alapján: „Az érintett termékpiac mindazokat a termékeket és/vagy szolgáltatásokat magában foglalja, amelyeket a fogyasztó a jellemzőik, áruk és rendeltetésük alapján egymással felcserélhetőnek vagy helyettesíthetőnek tart.”
(119)
Az EU lepárlási programja által nyújtott előnyök kihasználása céljából vásárolt must piaca természetesen a közönséges asztali bor piaca. Ugyanakkor az érintett árnak a lepárlásra küldött borért fizetett árnak kell lennie.
(120)
A 822/87/EGK rendelet 38. cikke értelmében a bor megelőző lepárlásának - hasonlóan a mezőgazdasági piacokon végrehajtott összes hagyományos intervenciós intézkedéshez - az a fő célja, hogy megszűnjön a borpiac túlkínálata, és ezért az önkéntes lepárlásért fizetett árnak kellően magasnak kellett lennie ahhoz, hogy a termelőket a bor lepárlására ösztönözze. A Tanács a lepárlási intézkedés tényleges éves árát az úgynevezett irányár 65 %-ában határozta meg
(121)
Magát az irányárat a Tanács határozta meg évente, és az ár meghatározása kifejezetten a piac támogatása céljából történt. Így az árnak nyilvánvalóan kellően magas szintet kellett elérnie. A bor 1999/2000. borászati évre vonatkozó irányárának meghatározásáról szóló, 1999. július 19-i 1676/1999/EK tanácsi rendelet (32) meghatározta a különböző borkategóriákra vonatkozó irányárakat. Az AII kategória (fehér asztali bor a Sylvaner vagy a Müller-Thurgau fajtából) áraként 82,81 EUR/hektoliter, míg az AIII kategória (fehér asztali bor a Riesling szőlőfajtából) áraként 94,57 EUR/hektoliter került megállapításra. A borágazatban az intervenciós intézkedések tekintetében az 1999/2000. borászati évben alkalmazandó felvásárlási árak, támogatások, valamint egyes további összegek meghatározásáról szóló, 1999. július 26-i 1681/1999/EK bizottsági rendelet (33) III. melléklete értelmében a lepárlásra fizetett pontos összeg a szállított bor alkoholfokának függvénye volt, mivel a Bizottság abban az évben a megelőző lepárlás árát (az irányár 65 %-a) nem hektoliterenként, hanem a hektoliterenkénti alkoholfok alapján számította.
(122)
A Bizottság fő szerepe a bor lepárlásával kapcsolatban a tényleges piaci helyzet felmérése, és annak alapján a megelőző lepárlással érintett éves és tagállamonkénti mennyiségek meghatározása volt. A 822/87/EGK tanácsi rendelet 38. cikke szerinti megelőző lepárlásának az 1999/2000. borászati év tekintetében történő bevezetéséről szóló, 1999. november 5-i 2367/1999/EK bizottsági rendelet (34) az 1999/2000. borászati évre vonatkozóan 148 000 hektolitert állapított meg a német piac számára. A 2367/1999/EK rendelet módosításáról szóló, 2000. március 14-i 546/2000/EK bizottsági rendelet (35) ezt a mennyiséget 468 000 hektoliterre növelte. A 2367/1999/EK rendelet a lepárlásra küldött bormennyiséget a termelés 40 %-ára korlátozta. A Bizottság nyilvántartása alapján a német termelők mintegy 400 000 hektoliter bort pároltak le e program keretében.
(123)
Németország szerint a lepárlásra küldött bor után fizetett ár literenként 0,50-0,55 EUR volt. A fenti számítási módszert figyelembe véve a Bizottság reálisnak tartja a Németország által megadott árat.
(124)
A Bizottság megállapítja, hogy a bor jelentős hányadát érintő uniós piaci intervenció következtében két különálló piac jött létre. A referenciaár az egyiken a lepárlásra küldött bor ára (ebben az esetben literenként 0,50-0,55 EUR), míg a másikon a piaci ár volt. Az eljárást megnyitó határozatban említett 0,26 EUR/liter ár ezért nem tekinthető a lepárlás céljából vásárolt must érintett referenciaárának.
(125)
Annak megállapításához, hogy melyik volt a pezsgő előállításához használt alapbor céljából vásárolt must érintett piaca, először is fel kell mérni, hogy léteznek-e különálló borpiacok, valamint azt, hogy a GfW által vásárolt must az asztali bor piacához tartozik-e. Azt is meg kell határozni, hogy a jobb minőségű borral magasabb árakat lehet-e elérni. Statisztikáiban a Bizottság a bor minőségétől függően mindig különböző árakat alkalmaz. A Bizottság belső borászati szakértői szerint a bor ára tételként változó, és a borra vonatkozóan rendelkezésre álló statisztikák csak átlagárakat adnak meg a különböző minőségű borokra. A tényleges árat számos elem befolyásolja. A főbb elemek között a minőség, az érlelés, a hírnév, a kereslet és az alkoholfok/Oechsle-fok szerepel. Az Oechsle-fok az érettséget és a szőlő cukortartalmát jelöli. Fontossága abban rejlik, hogy meghatározza a bor végső természetes alkoholfokát. A Deutsches Weininstitute (német borászati intézet) szerint a pezsgő-előállításhoz magasabb alkoholfokú alapbor szükséges (36).
(126)
Ez alátámasztja Németország azon állítását, miszerint a must Oechsle-fokának magasabbnak kell lennie, ha a végtermék pezsgő és nem asztali bor, és ezért a magasabb Oechsle-fokú mustért felárat kellett fizetni. Ezért a Bizottság elfogadja Németország arra vonatkozó érveit, hogy különálló piacok léteznek, és a pezsgő-előállítás céljából vásárolt must árának valóban magasabbnak kellett lennie az asztali bor előállításához használt must áránál. Ennek eredményeképpen a Bizottság azt is elfogadja, hogy szemben azzal, ahogy az eljárás megindításakor történt, a GfW által a beszerzéskor fizetett árat nem lehet az asztali bor árával (0,26 EUR/liter) összevetni.
(127)
Németország további információkat nyújtott az érintett piacon, a pezsgő előállításához használt kiváló minőségű must piacán elérhető árra vonatkozóan. Ezen információk alapján a pezsgő alapborának piacán a 60 Oechsle-fokos must ára literenként 0,312 EUR volt. Minden további Oechsle-fok után (maximum 80 Oechsle-fokig) 0,005 EUR felárat fizettek literenként. A szőlőtermelő vállalkozások és a kereskedők számára a kiváló minőségű mustért (a vásárolt must 60 %-a) történő kifizetés ezzel az elvvel összhangban történt. Emellett a német bortermelők szövetsége (Deutsche Weinbauverband) által az 1998-2001-es időszakra készített (Németország által benyújtott) behozatali statisztikák alapján a hordóban behozott - kiváló minőségének köszönhetően pezsgő-előállításra alkalmas - fehér bornak literenként 0,38 EUR volt a piaci ára.
(128)
A Bizottság a belső borászati szakértői által a bor árának meghatározására vonatkozóan nyújtott információk, a Deutsches Weininstitut által szolgáltatott fenti adatok és a GfW üzleti terve szerinti nyereségszámítás alapján kész elfogadni Németország érvelését a mintegy 0,38 EUR/liter érintett piaci árra vonatkozóan.
(129)
A GfW (Németország által benyújtott) üzleti terve szerint a mustvásárlás idején a GfW azzal számolt, hogy az árukészlet 40 %-át 0,50-0,55 EUR literenkénti áron megelőző lepárlásra küldi, az árukészlet 60 %-át pedig 0,375 EUR/liter áron eladja, míg a készlet 20 %-ára literenként 0,06 EUR borraktározásra nyújtott kiegészítő támogatást kap az Uniótól azt megelőzően, hogy a rákövetkező évben azt 0,375 EUR/liter áron értékesíti. A GfW az árukészletet összességében 0,44-0,46 EUR közötti átlagáron tervezte értékesíteni, és literenként 0,06-0,09 EUR nyereségre számított. Ez összesen 2,64 millió és 3,96 millió EUR közötti nyereséget jelentett volna.
(130)
A GfW 1999-ben árukészletének 40 %-át megelőző lepárlásra küldte, amiért literenként 0,50-0,55 EUR árat kapott. Tekintettel a borpiaci árak 1999. év végi csökkenésére - amire az azt megelőző évi magasabb árakat figyelembe vevő GfW nem számított -, a cég úgy döntött, hogy abban az évben már nem adja el fennmaradó készleteit, hanem tovább raktározza és 2000-ben értékesíti azokat, illetve ha a piaci árak továbbra is alacsonyak maradnak, másodszor is él a megelőző lepárlás lehetőségével. Ezt a döntést arra a feltételezésre alapozta, hogy a megelőző lepárlás lehetősége továbbra is fennáll majd. A borpiac közös szervezéséről szóló 1493/1999/EK rendelet azonban megszüntette a megelőző lepárlást. A rendelet helyette bevezette az élelmezési célú finomszeszt előállító ágazat piacának ellátását célzó önkéntes lepárlás lehetőségét. Az újonnan bevezetett krízislepárlási intézkedést csak kivételes piaci zavar estén lehet alkalmazni. Az 1493/1999/EK rendelet (35) preambulumbekezdése kifejezetten utal a többlettermelés mesterséges levezetését szolgáló lepárlási rendszer megszüntetésére. Az új rendelet 2000. július 31-én lépett hatályba.
(131)
Ez azt jelentette, hogy a 2000/2001. borászati év lepárlási intézkedései a GfW számára az előző évekhez képest jóval kedvezőtlenebb voltak. Az élelmezési célú finomszeszt előállító ágazat piacának ellátásához kapcsolódó lepárlás révén csak az előzőleg elért 0,50-0,55 EUR/liter átlagár körülbelül mintegy felét lehetséges elérni.
(132)
Németország véleménye szerint a GfW nem láthatta előre ezt a fejleményt, amikor a bor raktározása mellett döntött. A Bizottság ugyanakkor azon a véleményen van, hogy ez a fejlemény valójában előrelátható volt. A borpiac közös szervezéséről szóló rendelet kifejezett célként tűzte ki a lepárlási rendszer megszüntetését. Ezért, amikor a GfW amellett döntött, másodszor is él a lepárlás lehetőségével, tudnia kellett volna, hogy a 2000. év második felében és az azt követően megvalósuló lepárlási intézkedések nem jelentenek majd könnyebbséget a borpiac csökkenő áraival szemben.
(133)
Ennek ellenére nem relevánsak az arra vonatkozó érvek, hogy a GfW-nek tudnia kellett volna-e a rendelet szerinti változásokról. A vásárlás idején érvényes üzleti terv, amely alapján meg lehet ítélni a GfW, mint magánbefektető magatartását, egyszeri megelőző lepárlást tartalmazott, amely megvalósult, és amelyért a GfW 0,50-0,55 EUR/liter összegben részesült. Az üzleti terv nem tartalmazta a megelőző lepárlás másodszori igénybevételét, ezért az ebből a lepárlásból keletkező nyereség nem volt a vásárlás idején készített átfogó nyereségszámítás része. Nem képezte az üzleti terv részét, és bár nem kétséges, hogy rossz volt a GfW arra irányuló döntése, hogy a piaci ár csökkenésekor másodszor is igénybe veszi a lepárlást, azt mégsem lehet a szőlőtermelő vállalkozások és a kereskedők számára a vétel idején nyújtott állami támogatásnak tekinteni.
(134)
A fentiek alapján a Bizottság megállapítja, hogy a GfW a piaci árat fizette az 1999 őszén vásárolt mustért, és ezért nincs szó az EUMSZ 107. cikke (1) bekezdése értelmében vett, a szőlőtermelő vállalkozások és a kereskedők számára nyújtott állami támogatásról.
VI.2.2.c. A WAK követeléseinek hátrébb sorolása és elengedése idején
(135)
A (114) preambulumbekezdésben megállapítást nyert, hogy a WAK követeléseinek hátrébb sorolását és elengedését kizárólag saját érdeke vezérelte, és az összhangban volt a magánhitelezői teszttel, így nem állt fenn a GfW-nek nyújtott állami támogatás. Nincs jelentősége annak a ténynek, hogy a WAK által hozott döntés a szőlőtermelő vállalkozásoknak és a kereskedőknek kedvezett, mivel az nem volt szándékos, és annak a következményeként jelentkezett, hogy a WAK megpróbálta maximalizálni a visszaszerezhető saját forrásokat.
(136)
A Bizottság ezért megállapítja, hogy követeléseinek hátrébb sorolása és elengedése révén a WAK nem nyújtott az EUMSZ 107. cikke (1) bekezdése értelmében vett állami támogatást a szőlőtermelő vállalkozásoknak és a kereskedőknek.
VI.3. A támogatás jogellenes támogatásként való minősítése
(137)
Mivel a WAK által nyújtott kölcsönben szereplő támogatási elem odaítélése és kifizetése a Bizottság előzetes értesítése nélkül történt, az az EK-Szerződés 93. cikkének alkalmazására vonatkozó részletes szabályok megállapításáról szóló, 1999. március 22-i 659/1999/EK tanácsi rendelet (37) 1. cikkének f) pontja értelmében jogellenes támogatásnak minősül.
VI.4. A GfW-nek nyújtott kölcsönre alkalmazható, a Szerződés 107. cikkében szereplő mentességek
(138)
Meg kell vizsgálni, hogy alkalmazható-e az állami támogatásoknak az EUMSZ 107. cikke (1) bekezdésében meghatározott tilalma alóli mentességek egyike.
(139)
A jelenlegi álláspont szerint nem alkalmazhatók a 107. cikk (2) bekezdésében és (3) bekezdésének a), b) és d) pontjában meghatározott mentességek, mivel a szóban forgó támogatás nem:
-
az olyan térségek gazdasági fejlődésének előmozdítására nyújtott támogatás, ahol rendkívül alacsony az életszínvonal vagy jelentős az alulfoglalkoztatottság, sem
-
valamely közös európai érdeket szolgáló fontos projekt megvalósításának előmozdítására vagy egy tagállam gazdaságában bekövetkezett komoly zavar megszüntetésére nyújtott támogatás, sem
-
a kultúrát és a kulturális örökség megőrzését előmozdító támogatás, ha az az Unión belüli kereskedelmi és versenyfeltételeket nem befolyásolja a közös érdekkel ellentétes mértékben.
(140)
Az egyetlen esetleg alkalmazható mentességet az EUMSZ 107. cikke (3) bekezdésének c) pontja képezi.
(141)
A támogatás odaítélésekor az elsődleges termelőknek nyújtott támogatás értékelése közvetlenül az EUMSZ 107. cikke (3) bekezdésnek c) pontja értelmében történt. Az akkori gyakorlattal összhangban a beruházások, a hitel, az állattenyésztési ágazat, a termelői szervezetek, a reklám- és promóciós tevékenységek, a betegségek okozta károk után nyújtott kártérítések, a biztosítási díjak és a technikai segítségnyújtás támogatása - bizonyos feltételek teljesítése esetén - összeegyeztethetőnek minősült a belső piaccal. Az összeegyeztethető támogatások említett formáinak egyike sem alkalmas a szóban forgó támogatás mentesítésére.
(142)
A teljességre törekedve a Bizottság emellett megvizsgálta, hogy jelen esetben lehet-e alkalmazni a nehéz helyzetben lévő vállalkozások megmentéséhez és szerkezetátalakításához nyújtott támogatásokról szóló iránymutatást. A megmentési célú vagy szerkezetátalakítási támogatás odaítélésének első feltétele az, hogy a szóban forgó vállalkozás a nehéz helyzetben lévő vállalkozások megmentéséhez és szerkezetátalakításához nyújtott állami támogatásokról szóló iránymutatás (38) értelmében nehéz helyzetben lévőnek minősüljön. A Bizottság rendelkezésére álló információkból nem következik, hogy a támogatás odaítélésekor a vállalkozás az említett iránymutatás értelmében nehéz helyzetben lett volna. A GfW csak egy évvel később, a piaci recessziónak köszönhetően kerül nehéz helyzetbe.
(143)
Mindenesetre a Bizottság hangsúlyozni kívánja, hogy az érintett tagállam feladata, hogy a Bizottsággal való együttműködési kötelezettségének teljesítése érdekében valamennyi olyan adatot a Bizottság rendelkezésére bocsásson, amely lehetővé teszi az utóbbi számára, hogy ellenőrizze azon eltérés feltételeinek meglétét, amelyben a tagállam részesülni kíván (39). A szóban forgó esetben Németország nem nyújtott be elegendő információt, amely lehetővé tette volna a Bizottság számára az adatoknak az említett iránymutatás fényében történő értékelését, avagy megfelelő dokumentumokat, amelyek alapján a Bizottság az összeegyeztethető támogatások (126) bekezdésben említett egyéb formái alapján értékelhette volna a támogatást; mindezt annak ellenére, hogy a Bizottság a határozat 44. pontjában jelezte, vizsgálati eljárást kezdeményez.
(144)
Az olyan támogatási intézkedések értékelését, amelyek összeegyeztethetősége az EUMSZ 107. cikke (3) bekezdésnek c) pontja alapján közvetlenül vizsgálandó, korlátozásokkal kell elvégezni. Egyértelműen be kell bizonyítani, hogy a támogatási intézkedés pozitív hatásai jelentősebbek azoknál a káros hatásoknál, amelyekkel a támogatás a versenyre és a belső piac zavartalan működésére nézve járhat. A pusztán a termelők pénzügyi helyzetének javítására irányuló, de az ágazat fejlődéséhez semmilyen mértékben hozzá nem járuló állami támogatásra vonatkozó egyoldalú intézkedések nem felelnek meg e feltételeknek, és így a belső piaccal összeegyeztethetetlen működési támogatásnak minősülnek.
(145)
A fenti okok miatt a GfW számára a kölcsön elemeként nyújtott támogatás nem egyeztethető össze a 107. cikk (3) bekezdésében szereplő egyetlen mentességgel sem. Így az a belső piaccal összeegyeztethetetlen támogatásnak minősül.
(146)
Nem alkalmazható az EUMSZ 107. cikke (3) bekezdésének c) pontja szerinti más mentesség.
VII. KÖVETKEZTETÉSEK
(147)
A fenti okok miatt a Bizottság megállapítja, hogy a GfW számára nyújtott kölcsön nem tekinthető összeegyeztethetőnek a belső piaccal. A Bizottság azt is megállapítja, hogy Németország a szóban forgó intézkedést jogellenesen hajtotta végre.
(148)
A fenti okok miatt a Bizottság megállapítja, hogy a követelések ezt követő hátrébb sorolása, valamint a követelések és a jövőbeni kamatfizetések elengedése nem minősül a GfW vagy a szőlőtermelő vállalkozások és a kereskedők számára nyújtott állami támogatásnak.
(149)
A fenti okokból következően a Bizottság megállapítja, hogy a must vétele piaci árakon és az elterjedt üzleti gyakorlatnak megfelelően történt, ezért az nem minősül a szőlőtermelő vállalkozások és a kereskedők számára nyújtott állami támogatásnak.
(150)
Ha egy jogellenesen nyújtott állami támogatás a belső piaccal összeegyeztethetetlennek minősül, annak megállapításából természetesen következik a támogatás visszafizettetése, a támogatás nyújtása előtti versenyhelyzet lehetőség szerinti helyreállítása érdekében.
(151)
Mivel a GfW-nek nincsen jogutódja, az állandó ítélkezési gyakorlat (40) értelmében a visszafizettetés nem lehetséges,
ELFOGADTA EZT A HATÁROZATOT:
1. cikk
A Gesellschaft für Weinabsatz Pfalz GmbH számára Németország által jogellenesen, az Európai Unió működéséről szóló szerződés 108. cikkének (3) bekezdését megszegve nyújtott állami támogatás - amelynek összege a GfW számára nyújtott kölcsön után felszámított kamatláb, valamint a piaci kamatláb és a kölcsön után fel nem számított kockázati felár összege közötti különbség - összeegyeztethetetlen a belső piaccal.
2. cikk
A követelések hátrébb sorolása és elengedése nem minősül a GfW vagy a szőlőtermelő vállalkozások és a kereskedők számára nyújtott, az Európai Unió működéséről szóló szerződés 107. cikke (1) bekezdése értelmében vett támogatásnak.
3. cikk
A GfW által 1999-ben végrehajtott mustvásárlás nem minősül a szőlőtermelő vállalkozások és a kereskedők számára nyújtott, az Európai Unió működéséről szóló szerződés 107. cikke (1) bekezdése értelmében vett támogatásnak.
4. cikk
Tekintettel arra, hogy a kedvezményezett fizetésképtelen, valamint azt megszüntették, majd törölték a cégnyilvántartásból, továbbá nincs jogutódja, Németország nem köteles visszafizettetni a kedvezményezettel az 1. cikkben említett támogatást.
5. cikk
Ennek a határozatnak a Németországi Szövetségi Köztársaság a címzettje.
Kelt Brüsszelben, 2011. június 29-én.