Rådets direktiv 2002/8/EF
af 27. januar 2003
om forbedret adgang til domstolene i grænseoverskridende tvister gennem fastsættelse af fælles mindsteregler for retshjælp i forbindelse med tvister af denne art
RÅDET FOR DEN EUROPÆISKE UNION HAR -
under henvisning til traktaten om oprettelse af Det Europæiske Fællesskab, særlig artikel 61, litra c), og artikel 67,
under henvisning til forslag fra Kommissionen(1),
under henvisning til udtalelse fra Europa-Parlamentet(2),
under henvisning til udtalelse fra Det Økonomiske og Sociale Udvalg(3), og
ud fra følgende betragtninger:
(1) Den Europæiske Union har sat sig som mål at bevare og udbygge Unionen som et område med frihed, sikkerhed og retfærdighed, hvor der er fri bevægelighed for personer. Med henblik på gradvis at indføre et sådant område skal Fællesskabet bl.a. vedtage de foranstaltninger vedrørende retligt samarbejde om civilretlige spørgsmål med grænseoverskridende aspekter, som er nødvendige for, at det indre marked kan fungere tilfredsstillende.
(2) Ifølge traktatens artikel 65, litra c), skal der bl.a. fastsættes foranstaltninger med henblik på at fjerne hindringer for, at civile retssager forløber tilfredsstillende, om nødvendigt ved at fremme foreneligheden mellem medlemsstaternes civile retsplejeregler.
(3) Det Europæiske Råd opfordrede på sit møde i Tammerfors den 15.-16. oktober 1999 Rådet til at udarbejde minimumsstandarder, som sikrer et passende retshjælpsniveau i grænseoverskridende retssager i hele EU.
(4) Alle medlemsstater er kontraherende parter i den europæiske konvention af 4. november 1950 til beskyttelse af menneskerettigheder og grundlæggende frihedsrettigheder. De spørgsmål, der er omhandlet i dette direktiv, skal håndteres under overholdelse af nævnte konvention, navnlig princippet om, at de to parter i en tvist skal stilles lige.
(5) Dette direktiv tager sigte på at fremme anvendelsen af retshjælp i forbindelse med grænseoverskridende tvister for alle, der ikke har tilstrækkelige midler, hvis en sådan hjælp er nødvendig for at sikre reel adgang til domstolene. Den almindeligt anerkendte ret til adgang til domstolene bekræftes også ved artikel 47 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder.
(6) Den reelle adgang til domstolene må hverken hindres af, at en person, der er part i en retssag som sagsøger eller sagsøgt, mangler økonomiske midler, eller af problemer som følge af, at en tvist er af grænseoverskridende karakter.
(7) Da dette direktivs mål ikke i tilstrækkelig grad kan opfyldes af medlemsstaterne alene, men bedre vil kunne gennemføres på fællesskabsplan, kan Fællesskabet i overensstemmelse med subsidiaritetsprincippet, jf. traktatens artikel 5, træffe foranstaltninger. I overensstemmelse med proportionalitetsprincippet, der er omhandlet i samme artikel, går dette direktiv ikke ud over, hvad der er nødvendigt for at nå disse mål.
(8) Dette direktiv har til hovedformål at garantere passende retshjælp i forbindelse med grænseoverskridende tvister gennem fastsættelse af visse fælles minimumsstandarder vedrørende retshjælp i forbindelse med tvister af denne art. Et rådsdirektiv er den retsakt, der er bedst egnet til at nå dette mål.
(9) Dette direktiv gælder for grænseoverskridende tvister på det civil- og handelsretlige område.
(10) Enhver, der er involveret i en tvist på det civil- og handelsretlige område, som er omfattet af dette direktiv, skal kunne gøre sine rettigheder gældende ved en domstol, selv om den pågældendes økonomiske situation gør det umuligt for vedkommende at betale sagsomkostningerne. Retshjælpen anses for passende, når den giver retshjælpsmodtageren reel adgang til domstolene på dette direktivs betingelser.
(11) Retshjælpen bør dække rådgivning forud for en retssag med henblik på en bilæggelse af tvisten inden en retssag samt juridisk bistand til anlæggelse af en retssag og repræsentation i retten og bør indebære fritagelse for eller hjælp til at betale sagsomkostninger.
(12) Lovgivningen i den medlemsstat, på hvis område retssagen føres, eller hvor der søges fuldbyrdelse, skal være bestemmende for, om retshjælp til sagsomkostninger også kan dække de af modpartens sagsomkostninger, som det påhviler retshjælpsmodtageren at betale.
(13) Alle unionsborgere bør, uanset hvor de har bopæl eller sædvanligt opholdssted på en medlemsstats område, kunne få retshjælp i forbindelse med grænseoverskridende tvister, hvis de opfylder betingelserne i dette direktiv. Det samme gælder for tredjelandsstatsborgere, der har lovligt, sædvanligt ophold i en medlemsstat.
(14) Medlemsstaterne bør frit kunne fastsætte tærskler, over hvilke en person må formodes at kunne betale sagsomkostningerne, på de betingelser, der fastsættes i dette direktiv. Sådanne tærskler fastsættes på grundlag af forskellige objektive elementer som f.eks. indkomst, formue eller familiemæssige forhold.
(15) Dette direktivs mål kan imidlertid ikke nås, hvis retshjælpssøgende ikke får mulighed for at godtgøre, at de ikke kan betale sagsomkostningerne, selv om deres midler ligger over den tærskel, der er fastsat i den medlemsstat, på hvis område retssagen føres. Ved vurderingen af, om der skal bevilges retshjælp på dette grundlag, kan myndighederne i den medlemsstat, på hvis område retssagen føres, tage hensyn til oplysninger om, at ansøgeren opfylder de økonomiske betingelser for retshjælp i den medlemsstat, hvor den pågældende har bopæl eller sædvanligt opholdssted.
(16) Muligheden for i den konkrete sag at kunne benytte andre ordninger for at sikre reel adgang til domstolene, udgør ikke en form for retshjælp. Denne mulighed kan dog føre til en formodning om, at den pågældende kan betale sagsomkostningerne på trods af sin dårlige økonomiske situation.
(17) Medlemsstaterne bør have mulighed for at afvise ansøgninger om retshjælp i forbindelse med åbenbart grundløse søgsmål eller af grunde, der vedrører sagens realitet, forudsat at der tilbydes rådgivning forud for retssagen, og adgangen til domstolene er sikret. Når medlemsstaterne træffer afgørelse om en ansøgnings realitet, kan de afvise ansøgningen, hvis ansøgeren kræver erstatning for skade forvoldt mod sit omdømme uden at have lidt noget materielt eller økonomisk tab, eller hvis ansøgningen vedrører et krav, der har direkte tilknytning til ansøgerens selvstændige erhvervsvirksomhed.
(18) Adgang til domstolene må ikke hindres af, at medlemsstaternes retssystemer er komplekse og forskellige, eller af, at der er særlige omkostninger forbundet med en tvist af grænseoverskridende karakter. Retshjælpen bør derfor dække de omkostninger, der er direkte forbundet med en tvists grænseoverskridende karakter.
(19) Når der skal tages stilling til, om en persons fysiske tilstedeværelse i retten er nødvendig, bør domstolene i en medlemsstat tage hensyn til alle fordelene ved de muligheder, der gives i henhold til Rådets forordning (EF) nr. 1206/2001 af 28. maj 2001 om samarbejde mellem medlemsstaternes retter om bevisoptagelse på det civil- og handelsretlige område(4).
(20) Når der bevilges retshjælp, skal retshjælpen dække hele retssagen, herunder omkostningerne ved at få en retsafgørelse fuldbyrdet. Retshjælpsmodtageren bør fortsat modtage denne hjælp, hvis retsafgørelsen appelleres, uanset om den appelleres af retshjælpsmodtageren eller af dennes modpart, forudsat at de økonomiske betingelser og betingelserne vedrørende tvistens genstand fortsat er opfyldt.
(21) Retshjælpen skal bevilges på samme vilkår, uanset om der er tale om traditionelle retssager eller om udenretslig bilæggelse af tvister ved f.eks. mægling, når loven kræver sådan bilæggelse, eller når retten beordrer dette.
(22) Der bør også bevilges retshjælp til fuldbyrdelse af officielt bekræftede dokumenter i en anden medlemsstat på dette direktivs betingelser.
(23) Eftersom retshjælpen ydes af den medlemsstat, på hvis område retssagen føres, eller hvor der søges fuldbyrdelse, med undtagelse af bistand forud for retssagen, hvis den retshjælpssøgende ikke har bopæl eller sædvanligt opholdssted i den medlemsstat, på hvis område retssagen føres, skal denne medlemsstat anvende sin egen lovgivning under overholdelse af dette direktivs principper.
(24) Det bør påhvile den kompetente myndighed i den medlemsstat, på hvis område retssagen føres, eller på hvis område en retsafgørelse skal fuldbyrdes, at beslutte, om der skal bevilges retshjælp, eller om retshjælp skal afslås. Dette gælder, såvel når retten tager stilling til sagens realitet, som når den først tager stilling til, om den er kompetent.
(25) Det civilretlige samarbejde mellem medlemsstaterne bør tilrettelægges, så det fremmer informeringen af offentligheden og fagfolk og gør fremsendelsen af ansøgninger om retshjælp fra én medlemsstat til en anden enklere og hurtigere.
(26) De underretnings- og fremsendelsesmekanismer, der er omhandlet i dette direktiv, er direkte inspireret af mekanismerne i den europæiske overenskomst om formidling af ansøgninger om retshjælp, der blev undertegnet i Strasbourg den 27. januar 1977, i det følgende benævnt "overenskomsten af 1977". Der bør fastsættes en tidsfrist for fremsendelsen af ansøgninger om retshjælp, selv om der ikke er fastsat en sådan frist i overenskomsten af 1977. Fastsættelsen af en relativ kort frist bidrager til at få retsvæsenet til at fungere gnidningsløst.
(27) Oplysninger, som fremsendes efter dette direktiv, skal beskyttes. Eftersom Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 95/46/EF af 24. oktober 1995 om beskyttelse af fysiske personer i forbindelse med behandling af personoplysninger og om fri udveksling af sådanne oplysninger(5) og Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 97/66/EF af 15. december 1997 om behandling af personoplysninger og beskyttelse af privatlivets fred inden for telesektoren(6) finder anvendelse, er der ikke behov for særlige bestemmelser om databeskyttelse i dette direktiv.
(28) Ved at udarbejde en standardformular til brug ved udfærdigelse af ansøgninger om retshjælp og ved fremsendelse af ansøgninger om retshjælp i tilfælde af grænseoverskridende tvister vil sagsgangen blive lettere og hurtigere.
(29) Disse ansøgningsformularer og medlemsstaternes nationale ansøgningsformularer skal desuden gøres tilgængelige på EU-plan via det informationssystem, som føres af det europæiske retlige netværk, der blev oprettet ved beslutning 2001/470/EF(7).
(30) De nødvendige foranstaltninger til gennemførelse af dette direktiv bør vedtages i overensstemmelse med Rådets afgørelse 1999/468/EF af 28. juni 1999 om fastsættelse af de nærmere vilkår for udøvelsen af de gennemførelsesbeføjelser, der tillægges Kommissionen(8).
(31) Det bør præciseres, at fastsættelsen af minimumsstandarder i forbindelse med grænseoverskridende tvister ikke er til hinder for, at medlemsstaterne fastsætter gunstigere bestemmelser for retshjælpssøgende og retshjælpsmodtagere.
(32) Overenskomsten af 1977 og tillægsprotokollen til den europæiske overenskomst om formidling af ansøgninger om retshjælp, der blev undertegnet i Moskva i 2001, finder fortsat anvendelse i forbindelserne mellem medlemsstater og tredjelande, der er parter i overenskomsten af 1977 eller protokollen. Dette direktiv har dog forrang for overenskomstens og protokollens bestemmelser i forbindelserne mellem medlemsstaterne.
(33) I medfør af artikel 3 i protokollen om Det Forenede Kongeriges og Irlands stilling, der er knyttet som bilag til traktaten om Den Europæiske Union og til traktaten om oprettelse af Det Europæiske Fællesskab, har Det Forenede Kongerige og Irland meddelt, at de ønsker at deltage i vedtagelsen og anvendelsen af dette direktiv.
(34) I medfør af artikel 1 og 2 i protokollen om Danmarks stilling, der er knyttet som bilag til traktaten om Den Europæiske Union og til traktaten om oprettelse af Det Europæiske Fællesskab, deltager Danmark ikke i vedtagelsen af dette direktiv, som derfor ikke er bindende for og ikke finder anvendelse i Danmark -
UDSTEDT FØLGENDE DIREKTIV:
KAPITEL I
ANVENDELSESOMRÅDE OG DEFINITIONER
Artikel 1
Formål og anvendelsesområde
1. Dette direktiv har til formål at forbedre adgangen til domstolene i grænseoverskridende tvister gennem fastsættelse af fælles mindsteregler for retshjælp i forbindelse med tvister af denne art.
2. Dette direktiv finder anvendelse i grænseoverskridende tvister på det civil- og handelsretlige område, uanset domsmyndighedens art. Det omfatter i særdeleshed ikke spørgsmål vedrørende skat, told eller administrative anliggender.
3. I dette direktiv forstås ved "medlemsstat" alle medlemsstater med undtagelse af Danmark.
Artikel 2
Grænseoverskridende tvister
1. I dette direktiv forstås ved "grænseoverskridende tvist" en tvist, hvori den part, der ansøger om retshjælp i henhold til dette direktiv, har bopæl eller sædvanligt opholdssted i en anden medlemsstat end den, på hvis område retssagen føres, eller på hvis område den trufne retsafgørelse skal fuldbyrdes.
2. Ved afgørelsen af, i hvilken medlemsstat en part har bopæl, lægges artikel 59 i Rådets forordning (EF) nr. 44/2001 af 22. december 2002 om retternes kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område(9) til grund.
3. Spørgsmålet om, hvorvidt en tvist er grænseoverskridende, afgøres på det tidspunkt, hvor ansøgningen om retshjælp indgives i overensstemmelse med dette direktiv.
KAPITEL II
RET TIL RETSHJÆLP
Artikel 3
Ret til retshjælp
1. Fysiske personer, der er involveret i en tvist, som er omfattet af dette direktiv, har ret til passende retshjælp med det formål at sikre, at de har reel adgang til domstolene på de betingelser, der fastsættes i dette direktiv.
2. Retshjælpen anses for passende, når den sikrer:
a) rådgivning forud for en retssag med henblik på en bilæggelse af tvisten inden en retssag
b) juridisk bistand og repræsentation i retten og fritagelse for eller hjælp til at betale retshjælpsmodtagerens sagsomkostninger, herunder de i artikel 7 omhandlede omkostninger og vederlag til personer, der af retten bemyndiges til at udføre retshandlinger under retssagen.
I de medlemsstater, hvor den, der taber en retssag, skal dække modpartens omkostninger, dækker retshjælpen i det tilfælde, hvor retshjælpsmodtageren taber sagen, de omkostninger, som modparten har pådraget sig, forudsat at retshjælpen ville have dækket sådanne omkostninger, hvis retshjælpsmodtageren havde haft bopæl eller sædvanligt opholdssted i den medlemsstat, på hvis område retssagen føres.
3. Medlemsstaterne har ikke pligt til at sørge for juridisk bistand og repræsentation i retten i forbindelse med procesformer, som specifikt er udformet med det formål at sætte parterne i stand til selv at føre deres sag, medmindre retten eller en anden kompetent myndighed bestemmer andet for at sikre, at parterne stilles lige, eller for at tage hensyn til sagens kompleksitet.
4. Medlemsstaterne kan kræve, at retshjælpsmodtagere selv betaler en rimelig del af sagsomkostningerne, under hensyntagen til de betingelser, der er omhandlet i artikel 5.
5. Medlemsstaterne kan fastsætte, at den kompetente myndighed kan beslutte, at retshjælpsmodtagere helt eller delvis skal betale retshjælpen tilbage, hvis deres økonomiske situation har forbedret sig væsentligt, eller hvis afgørelsen om at bevilge retshjælp blev truffet på grundlag af urigtige oplysninger fra retshjælpsmodtageren.
Artikel 4
Forbud mod forskelsbehandling
Medlemsstaterne bevilger retshjælp uden forskelsbehandling til unionsborgere og til tredjelandsstatsborgere med lovligt ophold i en medlemsstat.
KAPITEL III
BETINGELSERNE FOR OG OMFANGET AF RETSHJÆLP
Artikel 5
Økonomiske betingelser
1. Medlemsstaterne bevilger retshjælp til de i artikel 3, stk. 1, omhandlede personer, som på grund af deres økonomiske situation helt eller delvis er ude af stand til at betale de i artikel 3, stk. 2, omhandlede sagsomkostninger, for at sikre dem reel adgang til domstolene.
2. En persons økonomiske situation vurderes af den kompetente myndighed i den medlemsstat, på hvis område retssagen føres, på grundlag af forskellige objektive elementer som f.eks. indkomst, formue eller familiemæssige forhold, herunder en vurdering af de midler, som personer, der forsørges af ansøgeren, råder over.
3. Medlemsstaterne kan fastsætte tærskler, over hvilke den retshjælpssøgende anses helt eller delvis selv at kunne betale de i artikel 3, stk. 2, omhandlede sagsomkostninger. Sådanne tærskler fastsættes efter kriterierne i stk. 2 i nærværende artikel.
4. De tærskler, der fastsættes efter stk. 3, må ikke være til hinder for, at retshjælpssøgende, som ligger over de fastsatte tærskler, får bevilget retshjælp, hvis de godtgør, at de ikke kan betale de i artikel 3, stk. 2, omhandlede sagsomkostninger på grund af forskelle i leveomkostninger mellem den medlemsstat, på hvis område de har bopæl eller sædvanligt opholdssted, og den medlemsstat, på hvis område retssagen føres.
5. Der er ikke pligt til at bevilge retshjælp til en ansøger, hvis denne i den konkrete sag har reel adgang til andre ordninger, der dækker de i artikel 3, stk. 2, omhandlede sagsomkostninger.
Artikel 6
Betingelser vedrørende tvistens genstand
1. Medlemsstaterne kan fastsætte, at de kompetente myndigheder kan afslå ansøgninger om retshjælp til søgsmål, som forekommer at være åbenbart grundløse.
2. Hvis der tilbydes retshjælp i form af rådgivning forud for en retssag, kan yderligere retshjælp afslås eller tilbagekaldes af grunde, der vedrører sagens realitet, forudsat at adgangen til domstolene er sikret.
3. Når medlemsstaterne træffer afgørelse om en ansøgnings realitet, tager de, uden at dette berører artikel 5, i betragtning, hvor vigtig den konkrete sag er for ansøgeren, men de kan tillige tage hensyn til sagens art, hvis ansøgeren kræver erstatning for skade forvoldt mod sit omdømme uden at have lidt noget materielt eller økonomisk tab, eller hvis ansøgningen vedrører et krav, der har direkte tilknytning til ansøgerens selvstændige erhvervsvirksomhed.
Artikel 7
Omkostninger forbundet med tvistens grænseoverskridende karakter
Retshjælpen i den medlemsstat, på hvis område retssagen føres, dækker følgende omkostninger, der er direkte forbundet med tvistens grænseoverskridende karakter:
a) udgifter til tolkning
b) udgifter til oversættelse af de for sagen nødvendige dokumenter, som retten eller den kompetente myndighed kræver, og som retshjælpsmodtageren har fremlagt, og
c) rejseudgifter, der skal afholdes af retshjælpsmodtageren, når loven eller retten i den pågældende medlemsstat kræver, at de personer, der er involveret i fremstillingen af retshjælpsmodtagerens sag, giver personligt møde i retten, og retten beslutter, at de pågældende ikke kan afgive forklaring tilfredsstillende på anden vis.
Artikel 8
Omkostninger, der dækkes af den medlemsstat, hvor den retshjælpssøgende har bopæl eller sædvanligt opholdssted
Den medlemsstat, på hvis område den retshjælpssøgende har bopæl eller sædvanligt opholdssted, bevilger den i artikel 3, stk. 2, omhandlede retshjælp, der er nødvendig til dækning af
a) omkostninger, der pådrages i den pågældende medlemsstat i forbindelse med bistand af en lokal advokat eller en anden person, der ifølge loven er bemyndiget til at yde juridisk rådgivning, indtil det tidspunkt, hvor ansøgningen om retshjælp er modtaget i henhold til dette direktiv i den medlemsstat, på hvis område retssagen føres
b) udgifter til oversættelse af ansøgningen og af de dertil hørende nødvendige bilag, når ansøgningen indgives til myndighederne i den pågældende medlemsstat.
Artikel 9
Fortsat retshjælp
1. Den retshjælp, der er bevilget en retshjælpsmodtager, skal fortsættes helt eller delvis, så den også dækker omkostningerne ved at få en retsafgørelse fuldbyrdet i den medlemsstat, på hvis område retssagen er blevet ført.
2. En retshjælpsmodtager, som har modtaget retshjælp i den medlemsstat, på hvis område retssagen er blevet ført, skal modtage den retshjælp, der er fastsat i lovgivningen i den medlemsstat, på hvis område retsafgørelsen søges anerkendt eller fuldbyrdet.
3. Retshjælpen skal fortsat være til rådighed, såfremt retsafgørelsen appelleres, uanset om den appelleres af retshjælpsmodtageren eller af dennes modpart, idet dog betingelserne i artikel 5 og 6 skal være opfyldt.
4. Medlemsstaterne kan fastsætte, at en ansøgning om retshjælp kan tages op til fornyet vurdering på et hvilket som helst tidspunkt under sagen på grundlag af artikel 3, stk. 3 og 5, og artikel 5 og 6, herunder også på de stadier af sagen, der er omhandlet i stk. 1, 2 og 3 i nærværende artikel.
Artikel 10
Udenretslige procedurer
Der bevilges også retshjælp i tilfælde af udenretslige procedurer på de betingelser, der er fastsat i dette direktiv, når parterne ifølge loven har pligt til at benytte sådanne procedurer, eller retten pålægger parterne at benytte sådanne procedurer.
Artikel 11
Officielt bekræftede dokumenter
Der bevilges retshjælp til fuldbyrdelse af officielt bekræftede dokumenter i en anden medlemsstat på de betingelser, der er fastsat i dette direktiv.
KAPITEL IV
PROCEDURE
Artikel 12
Retshjælpsbevilgende myndighed
Retshjælpen bevilges eller afslås af den kompetente myndighed i den medlemsstat, på hvis område retssagen føres, jf. dog artikel 8.
Artikel 13
Indgivelse og fremsendelse af ansøgninger om retshjælp
1. Ansøgninger om retshjælp indgives til:
a) enten den kompetente myndighed i den medlemsstat, på hvis område ansøgeren har bopæl eller sædvanligt opholdssted (fremsendende myndighed),
b) eller den kompetente myndighed i den medlemsstat, på hvis område retssagen føres, eller den trufne retsafgørelse skal fuldbyrdes (modtagende myndighed).
2. Ansøgninger om retshjælp udfærdiges på, og bilag til ansøgningen oversættes til
a) det officielle sprog eller et af de sprog i den kompetente modtagende myndigheds medlemsstat, som svarer til et af fællesskabsinstitutionernes sprog, eller
b) et andet sprog, som den pågældende medlemsstat har angivet, at den kan acceptere i henhold til artikel 14, stk. 3.
3. Den kompetente fremsendende myndighed kan beslutte at nægte at fremsende en ansøgning, hvis den åbenbart
a) er åbenbart ubegrundet eller
b) åbenbart ikke er omfattet af dette direktiv.
Artikel 15, stk. 2 og 3, finder anvendelse på sådanne beslutninger.
4. Den kompetente fremsendende myndighed bistår ansøgeren med at sikre, at ansøgningen er vedlagt alle de bilag, som den ved er nødvendige, for at der kan træffes afgørelse om ansøgningen. Den bistår også ansøgeren med at foranstalte en eventuel nødvendig oversættelse af bilagene, jf. artikel 8, litra b).
Den kompetente fremsendende myndighed fremsender ansøgningen til den kompetente modtagende myndighed i den anden medlemsstat senest 15 dage efter, at den har modtaget ansøgningen behørigt udfærdiget på et af de i stk. 2 omhandlede sprog og bilagene om nødvendigt oversat til et af de pågældende sprog.
5. Dokumenter, der fremsendes i medfør af dette direktiv, er fritaget for legalisering eller tilsvarende formalitet.
6. Medlemsstaterne må ikke opkræve betaling for ydelser efter stk. 4. Medlemsstaterne kan fastsætte, at en retshjælpssøgende, der har bopæl eller sædvanligt opholdssted på deres område, skal godtgøre de udgifter til oversættelse, som den kompetente fremsendende myndighed har pådraget sig, såfremt den kompetente myndighed afslår ansøgningen om retshjælp.
Artikel 14
Kompetente myndigheder og sprog
1. Medlemsstaterne udpeger den eller de myndigheder, der har kompetence til at fremsende ("fremsendende myndigheder") og modtage ("modtagende myndigheder") ansøgninger om retshjælp.
2. Hver medlemsstat giver Kommissionen oplysning om:
- navn og adresse på de i stk. 1 omhandlede kompetente modtagende eller fremsendende myndigheder
- de geografiske områder, hvor de pågældende myndigheder har kompetence
- de måder, hvorpå de pågældende myndigheder er i stand til at modtage ansøgninger, og
- de sprog, der kan benyttes ved udfærdigelsen af ansøgningen.
3. Medlemsstaterne meddeler Kommissionen, hvilke andre af fællesskabsinstitutionernes officielle sprog end deres eget eller egne de kompetente modtagende myndigheder kan acceptere ved udfærdigelsen af ansøgninger om retshjælp, der modtages i henhold til dette direktiv.
4. Medlemsstaterne meddeler Kommissionen de i stk. 2 og 3 omhandlede oplysninger inden den 30. november 2004. Eventuelle senere ændringer af sådanne oplysninger meddeles Kommissionen senest to måneder før ændringerne træder i kraft.
5. De i stk. 2 og 3 omhandlede oplysninger offentliggøres i De Europæiske Fællesskabers Tidende.
Artikel 15
Behandling af ansøgninger om retshjælp
1. De nationale myndigheder, der har kompetence til at træffe afgørelse om ansøgninger om retshjælp, sikrer, at ansøgeren holdes fuldt underrettet om behandlingen af ansøgningen.
2. Når ansøgninger afslås helt eller delvist, skal afslaget begrundes.
3. Medlemsstaterne sikrer, at et afslag på en ansøgning om retshjælp kan genoptages, påklages, appelleres eller på anden måde prøves. Medlemsstaterne kan gøre undtagelser herfra, når ansøgningen om retshjælp er blevet afslået af en ret, hvis afgørelse vedrørende sagens realitet ikke kan appelleres i henhold til national lovgivning, eller af en appelret.
4. Når mulighederne for at påklage en afgørelse om at afslå eller tilbagekalde retshjælp i medfør af artikel 6 er af administrativ karakter, skal afgørelsen altid i sidste instans kunne indbringes for en domstol.
Artikel 16
Standardformular
1. For at lette fremsendelsen af ansøgninger udarbejdes der efter rådgivningsproceduren i artikel 17, stk. 2, en standardformular til brug ved udfærdigelse af ansøgninger om retshjælp og ved fremsendelse af sådanne ansøgninger.
2. Standardformularen til brug ved fremsendelse af ansøgninger om retshjælp udarbejdes senest den 30. maj 2003.
Standardformularen til brug ved udfærdigelse af ansøgninger om retshjælp udarbejdes senest den 30. november 2004.
KAPITEL V
AFSLUTTENDE BESTEMMELSER
Artikel 17
Udvalgsprocedure
1. Kommissionen bistås af et udvalg.
2. Når der henvises til dette stykke, anvendes artikel 3 og 7 i afgørelse 1999/468/EF.
3. Udvalget vedtager selv sin forretningsorden.
Artikel 18
Information
De kompetente nationale myndigheder samarbejder for at sikre, at offentligheden og fagfolk informeres om de forskellige retshjælpsordninger, navnlig via det europæiske retlige netværk, der blev oprettet i overensstemmelse med beslutning 2001/470/EF.
Artikel 19
Gunstigere bestemmelser
Dette direktiv er ikke til hinder for, at medlemsstaterne fastsætter gunstigere bestemmelser for retshjælpssøgende og retshjælpsmodtagere.
Artikel 20
Forholdet til andre instrumenter
Dette direktiv har i forbindelserne mellem medlemsstaterne og inden for sit anvendelsesområde forrang for andre bestemmelser i bilaterale eller multilaterale aftaler indgået af medlemsstaterne, herunder:
a) den europæiske overenskomst om formidling af ansøgninger om retshjælp, der blev undertegnet i Strasbourg den 27. januar 1977 som ændret ved tillægsprotokollen til den europæiske overenskomst om formidling af ansøgninger om retshjælp, undertegnet i Moskva i 2001
b) Haagerkonventionen af 25. oktober 1980 om international retshjælp.
Artikel 21
Gennemførelse i national lovgivning
1. Medlemsstaterne sætter de nødvendige love og administrative bestemmelser i kraft for at efterkomme dette direktiv senest den 30. november 2004 med undtagelse af artikel 3, stk. 2, litra a); gennemførelsen af denne bestemmelse i direktivet i national ret skal finde sted senest den 30. maj 2006. De underretter straks Kommissionen herom.
Disse love og bestemmelser skal ved vedtagelsen indeholde en henvisning til dette direktiv eller skal ved offentliggørelsen ledsages af en sådan henvisning. De nærmere regler for henvisningen fastsættes af medlemsstaterne.
2. Medlemsstaterne meddeler Kommissionen teksten til de vigtigste nationale retsforskrifter, som de udsteder på det område, der er omfattet af dette direktiv.
Artikel 22
Ikrafttræden
Dette direktiv træder i kraft på dagen for offentliggørelsen i De Europæiske Fællesskabers Tidende.
Artikel 23
Adressater
Dette direktiv er rettet til medlemsstaterne i overensstemmelse med traktaten om oprettelse af Det Europæiske Fællesskab.
Udfærdiget i Bruxelles, den 27. januar 2003.
A Tanács 2003/8/EK irányelve
(2003. január 27.)
a határon átnyúló vonatkozású jogviták esetén az igazságszolgáltatáshoz való hozzáférés megkönnyítése érdekében az ilyen ügyekben alkalmazandó költségmentességre vonatkozó közös minimumszabályok megállapításáról
AZ EURÓPAI UNIÓ TANÁCSA,
tekintettel az Európai Közösséget létrehozó szerződésre és különösen annak 61. cikke c) pontjára és 67. cikkére,
tekintettel a Bizottság javaslatára [1],
tekintettel az Európai Parlament véleményére [2],
tekintettel az Európai Gazdasági és Szociális Bizottság véleményére [3],
mivel:
(1) Az Európai Unió azt a célt tűzte maga elé, hogy fenntartja és fejleszti a szabadságon, biztonságon és a jog érvényesülésén alapuló térséget, ahol a személyek szabad mozgása biztosított. E térség fokozatos létrehozására a Közösség többek között a több államra kiterjedő polgári ügyekben folytatott igazságügyi együttműködéssel kapcsolatos, és a belső piac megfelelő működéséhez szükséges intézkedéseket készül elfogadni.
(2) A Szerződés 65. cikke c) pontjának megfelelően, ezen intézkedéseknek a polgári eljárások helyes működésének akadályait elhárító intézkedéseket is tartalmazniuk kell, szükséges esetben, a tagállamokban a polgári eljárásokra alkalmazandó szabályok összeegyeztethetőségének előmozdításával.
(3) Az Európai Tanács 1999. október 15-én és 16-án Tamperében tartott ülésén felszólította a Tanácsot arra, hogy Unió-szerte állapítsa meg a határon átnyúló vonatkozású ügyekben a költségmentesség megfelelő szintjét biztosító minimumszabályokat.
(4) Az emberi jogok és alapvető szabadságok védelméről szóló, 1950. november 4-i európai egyezménynek valamennyi tagállam szerződő fele. Az ezen irányelvben említett ügyeket az egyezménnyel és különösen a vitában részt vevő felek egyenjogúsága elvével összhangban kell kezelni.
(5) Ezen irányelv a határon átnyúló jogviták esetén a költségmentesség alkalmazását kívánja előmozdítani az elegendő forrással nem rendelkező személyek számára, amennyiben támogatás szükséges az igazságszolgáltatáshoz való hatékony hozzáférés biztosításához. Az igazságszolgáltatáshoz való hozzáférés általánosan elismert jogát erősíti meg az Európai Unió alapjogi chartájának 47. cikke.
(6) Sem az - akár felperesként, akár alperesként - eljáró peres fél forrásainak hiánya, sem pedig a jogvita határon átnyúló vonatkozású jellegéből eredő nehézségek nem akadályozhatják az igazságszolgáltatáshoz való hatékony hozzáférést.
(7) Mivel az ezen irányelv célkitűzéseit a tagállamok nem tudják megfelelő módon megvalósítani, és ezért azok közösségi szinten jobban megvalósíthatók, a Közösség intézkedéseket fogadhat el a Szerződés 5. cikkében megállapított szubszidiaritás elvével összhangban. Az ugyanabban a cikkben megállapított arányosság elvével összhangban, ez az irányelv nem megy túl azon, ami a célkitűzések eléréséhez szükséges.
(8) Ezen irányelv fő célja a határon átnyúló vonatkozású jogviták esetén a költségmentesség megfelelő szintjének biztosítása az ilyen jogvitákkal kapcsolatos költségmentesség bizonyos közös minimumszabályainak megállapításával. Erre a célra a tanácsi irányelv a legalkalmasabb jogszabály.
(9) Ezen irányelvet a határon átnyúló vonatkozású jogviták esetén polgári és kereskedelmi ügyekben kell alkalmazni.
(10) Az ezen irányelv hatálya alá tartozó polgári vagy kereskedelmi vitában érintett minden személynek még akkor is tudnia kell jogait bíróság előtt érvényesítenie, ha személyes pénzügyi helyzete lehetetlenné teszi számára az eljárási költségek viselését. A költségmentesség akkor helyénvaló, amennyiben - az ezen irányelvben meghatározott feltételek szerint - a kedvezményezett számára az igazságszolgáltatáshoz való hatékony hozzáférést tesz lehetővé.
(11) A költségmentességnek ki kell terjednie a bírósági eljárás megkezdését megelőző jogvita lezárására irányuló, a pert megelőző tanácsadásra, az ügy bíróság elé vitelében nyújtott jogsegélyre, a bíróság előtti képviseletre, és az eljárási költséggel kapcsolatos könnyítésre vagy az az alóli mentességre.
(12) A bíróság székhelye vagy a végrehajtás helye szerinti tagállam joga határozza meg, hogy az eljárási költség tartalmazhatja-e az ellenfélnek a költségmentesség kedvezményezettjére kirótt költségeit.
(13) Minden uniós polgárnak - akár lakóhelye akár szokásos tartózkodási helye van egy tagállamban - a határon átnyúló vonatkozású jogviták esetén jogosultnak kell lennie a költségmentességre, ha eleget tesz az ezen irányelvben előírt feltételeknek. Ugyanez vonatkozik harmadik országok azon állampolgáraira, akiknek szokásos és jogszerű tartózkodási helye valamely tagállamban van.
(14) A tagállamok számára biztosítani kell, hogy - az ezen irányelvben meghatározott feltételek mellett - maguk határozzák meg azt a küszöböt, amely fölött egy személy képesnek tekinthető az eljárási költségek viselésére. E küszöböket különböző objektív tényezők, mint például a jövedelem, a tőke vagy a családi helyzet fényében kell meghatározni.
(15) Ezen irányelv célkitűzése azonban nem érhető el, ha a költségmentességet kérelmező személyeknek nem állt módjukban igazolni, hogy az eljárási költségeket - annak ellenére, hogy forrásaik meghaladják a bíróság székhelye szerinti tagállam által meghatározott küszöböt - nem tudják viselni. Annak a vizsgálatakor, hogy a költségmentesség ezen az alapon megítélhető-e, a bíróság székhelye szerinti tagállam hatóságai figyelembe vehetik a kérelmező személynek a lakóhelye vagy szokásos tartózkodási helye szerinti tagállamban a pénzügyi jogosultságra vonatkozó követelményeknek való megfelelés tényére vonatkozó információt.
(16) Az adott ügyben, az igazságszolgáltatáshoz történő hatékony hozzáférés biztosítása céljából más mechanizmusok igénybevételének lehetősége nem a költségmentesség egy formája. Ez azonban vezethet ahhoz a feltételezéshez, hogy az érintett személy kedvezőtlen pénzügyi helyzete ellenére viselheti az eljárási költségeket.
(17) A tagállamok számára biztosítani kell annak a lehetőségét, hogy a költségmentesség iránti kérelmet nyilvánvalóan megalapozatlan keresetek esetében, illetve az ügy érdemi része alapján elutasítsák, amennyiben a per előtti tanácsadást felajánlják és az igazságszolgáltatáshoz való hozzáférés biztosított. Valamely kérelem érdemi részére vonatkozó határozat meghozatalakor a tagállamok a költségmentesség iránti kérelmet elutasíthatják, ha a kérelmező hírnevének megsértése miatt kártérítést követel, de anyagi vagy pénzügyi veszteséget nem szenvedett, vagy ha a kérelem közvetlenül a kérelmező szakmájából vagy önálló vállalkozói tevékenységéből eredő követelést érint.
(18) A tagállamok jogrendszereinek összetettsége és az azok közötti különbségek, valamint a jogvita határon átnyúló vonatkozású jellege miatt felmerülő költségek nem akadályozhatják meg az igazságszolgáltatáshoz való hozzáférést. Ennek megfelelően a költségmentességnek a jogvita határon átnyúló vonatkozású jellegével közvetlenül összefüggő költségeket kell fedeznie.
(19) Valamely személynek a bíróság előtt történő megjelenése szükségességének mérlegelésekor a tagállam bíróságainak teljes mértékben figyelembe kell venniük a polgári és kereskedelmi ügyekben a bizonyításfelvétel tekintetében történő, a tagállamok bíróságai közötti együttműködésről szóló, 2001. május 28-i 1206/2001/EK tanácsi rendelet [4] által kínált lehetőségeket.
(20) Amennyiben a költségmentességet odaítélik, akkor annak a teljes eljárásra ki kell terjednie, beleértve az ítélet végrehajtásával kapcsolatosan felmerült kiadásokat is; a kedvezményezettnek a költségmentességet akkor is meg kell kapnia, ha akár a kedvezményezett, akár a másik fél fellebbez, amennyiben a pénzügyi forrásokra és a jogvita lényegére vonatkozó feltételek továbbra is teljesülnek.
(21) A költségmentességet - mind a hagyományos jogi eljárásokban, mind az olyan peren kívüli eljárásokban, mint például a közvetítés - azonos feltételekkel kell odaítélni, ha azok igénybevételét törvény írja elő vagy a bíróság rendeli el.
(22) Költségmentességet kell adni közokirat másik tagállamban történő végrehajtására is, az ezen irányelvben meghatározott feltételek szerint.
(23) Mivel a költségmentességet a bíróság székhelye vagy a végrehajtás helye szerinti tagállam adja, a per előtti tanácsadást kivéve, ha a költségmentességet kérelmező személy lakhelye vagy szokásos tartózkodási helye nem a bíróság székhelye szerinti tagállamban van, a tagállamnak a saját jogszabályait kell alkalmaznia ezen irányelv elveivel összhangban.
(24) Helyénvaló, hogy a költségmentességet a bíróság székhelye vagy a végrehajtás helye szerinti tagállam illetékes hatósága ítélje oda, illetve tagadja meg. Ez az eset áll fenn akkor is, amikor a bíróság az ügyet lényegileg tárgyalja, és amikor hatásköre meglétéről először határoz.
(25) Az igazságügyi együttműködést polgári ügyekben a tagállamok között meg kell szervezni a nyilvános és szakmai köröknek szóló tájékoztatás ösztönzése, és a költségmentesség iránti kérelmek tagállamok közötti továbbításának egyszerűsítése és felgyorsítása céljából.
(26) Az ezen irányelvben előírt tájékoztatási és továbbítási mechanizmusokat közvetlenül a költségmentesség iránti kérelmek továbbításáról szóló, Strasbourgban 1977. január 27-én aláírt európai megállapodásban (a továbbiakban "1977. évi megállapodás") foglalt mechanizmusok ösztönzik. A költségmentesség iránti kérelmek továbbítására - az 1977. évi megállapodásban elő nem írt - határidőt határoznak meg. A viszonylag rövid határidő hozzájárul az igazságszolgáltatás zavartalan működéséhez.
(27) Az ezen irányelv értelmében továbbított információknak védelmet kell élvezniük. Mivel a személyes adatok feldolgozása vonatkozásában az egyének védelméről és az ilyen adatok szabad áramlásáról szóló, 1995. október 24-i 95/46/EK európai parlamenti és tanácsi irányelvet [5] és a távközlési ágazatban a személyes adatok feldolgozásáról és a magánélet védelméről szóló, 1997. december 15-i 97/66/EK európai parlamenti és tanácsi irányelvet [6] kell alkalmazni, ebben az irányelvben az adatvédelemről nem kell külön rendelkezni.
(28) A határon átnyúló vonatkozású perek esetében a költségmentesség iránti kérelmekre és a költségmentesség iránti kérelmek továbbítására vonatkozó formanyomtatvány kidolgozása az eljárásokat megkönnyíti, és gyorsabbá teszi.
(29) Ezenkívül ezeknek a bejelentőlapoknak és a nemzeti bejelentőlapoknak európai szinten a 2001/470/EK határozattal [7] összhangban létrehozott Európai Igazságügyi Hálózat informatikai rendszerén keresztül elérhetőeknek kell lenniük.
(30) Az ezen irányelv végrehajtásához szükséges intézkedéseket a Bizottságra ruházott végrehajtási hatáskörök gyakorlására vonatkozó eljárások megállapításáról szóló, 1999. június 28-i 1999/468/EK tanácsi határozattal [8] összhangban kell elfogadni.
(31) Ki szükséges kötni, hogy a határon átnyúló vonatkozású jogvitákkal kapcsolatos minimumszabályok meghatározása nem akadályozza meg a tagállamokat abban, hogy a költségmentességet kérelmező személyekre és költségmentességben részesülő személyekre vonatkozóan kedvezőbb szabályokról rendelkezzenek.
(32) Az 1977. évi megállapodást és a költségmentesség iránti kérelmek továbbításáról szóló, 2001-ben Moszkvában aláírt európai megállapodás kiegészítő jegyzőkönyvét kell a továbbiakban is alkalmazni a tagállamok és az 1977. évi megállapodást vagy a jegyzőkönyvet alkalmazó harmadik országok közötti kapcsolatokra. A tagállamok közötti kapcsolatokban azonban ez az irányelv elsőbbséget élvez az 1977. évi megállapodásban és a jegyzőkönyvben szereplő rendelkezésekkel szemben.
(33) Az Egyesült Királyság és Írország bejelentették az ezen irányelvnek az Egyesült Királyság és Írország álláspontjáról szóló, az Európai Unióról szóló szerződéshez és az Európai Közösséget létrehozó szerződéshez csatolt jegyzőkönyv 3. cikkével összhangban történő elfogadásában való részvételi szándékukat.
(34) A Dánia álláspontjáról szóló, az Európai Unióról szóló szerződéshez és az Európai Közösséget létrehozó szerződéshez csatolt jegyzőkönyv 1. és 2. cikkével összhangban, Dánia nem vesz részt ezen irányelv elfogadásában, ezen irányelv rá nézve nem kötelező, és ennek az irányelvnek az alkalmazása rá nem vonatkozik,
ELFOGADTA EZT AZ IRÁNYELVET:
I. FEJEZET
ALKALMAZÁSI KÖR ÉS FOGALOMMEGHATÁROZÁSOK
1. cikk
Célok és alkalmazási kör
(1) Ezen irányelv célja a határon átnyúló vonatkozású jogviták esetén az igazságszolgáltatáshoz való hozzáférés megkönnyítése, az e jogvitákkal kapcsolatos költségmentességre vonatkozó közös minimumszabályok megállapításán keresztül.
(2) Ezen irányelvet - a határon átnyúló vonatkozású jogviták esetén - polgári és kereskedelmi ügyekben kell alkalmazni, a bíróság jellegétől függetlenül. Az irányelv hatálya nem terjed ki az adó-, vám- és közigazgatási ügyekre.
(3) Ezen irányelvben a "tagállam" a tagállamokat jelenti, Dánia kivételével.
2. cikk
Határon átnyúló vonatkozású jogviták
(1) Ezen irányelv alkalmazásában határon átnyúló vonatkozású jogvita az a jogvita, amelyben az ezen irányelvvel összefüggésben költségmentességet kérelmező személynek nem a bíróság székhelye vagy a határozat végrehajtásának helye szerinti tagállamban van a lakóhelye vagy szokásos tartózkodási helye.
(2) A fél lakóhelye szerinti tagállamot a polgári és kereskedelmi ügyekben a joghatóságról, valamint a határozatok elismeréséről és végrehajtásáról szóló, 2000. december 22-i 44/2001/EK tanácsi rendelet [9] 59. cikkével összhangban kell meghatározni.
(3) Annak meghatározására, hogy a jogvita határon átnyúló vonatkozású-e, a kérelem ezen irányelvvel összhangban történő benyújtásának időpontjában kerül sor.
II. FEJEZET
A KÖLTSÉGMENTESSÉGHEZ VALÓ JOG
3. cikk
A költségmentességhez való jog
(1) Az ezen irányelv hatálya alá tartozó vitában érintett természetes személyek jogosultak a megfelelő költségmentességre annak biztosítása érdekében, hogy az igazságszolgáltatáshoz való hatékony hozzáférésüket az ezen irányelvben meghatározott feltételekkel összhangban biztosítsák.
(2) A költségmentesség akkor tekinthető megfelelőnek, ha biztosítja az alábbiakat:
a) a bírósági eljárás megkezdését megelőző jogvita lezárására irányuló, a pert megelőző tanácsadás;
b) jogsegély és a bíróság előtti képviselet, a kedvezményezett részére az eljárási költséggel kapcsolatos könnyítés vagy az az alóli mentesség, beleértve a 7. cikkben említett költségeket és az eljárás folyamán a bíróság által eljárással megbízott személyek díjait.
Azokban a tagállamokban, amelyekben a pervesztes fél köteles a másik fél költségeit viselni, ha a kedvezményezett a pervesztes, a költségmentesség kiterjed az ellenfél költségeire is, ha az ezekre a költségekre akkor is kiterjedne, amennyiben a kedvezményezett lakóhelye vagy szokásos tartózkodási helye a bíróság székhelye szerinti tagállamban lenne.
(3) A tagállamoknak nem kell jogi tanácsadást vagy a bíróság előtt képviseletet biztosítani olyan eljárásokban, amelyek kifejezetten arra szolgálnak, hogy a peres felek személyesen adják elő ügyüket, kivéve ha a bíróságok vagy bármely más illetékes hatóság a felek egyenlőségének biztosítása céljából vagy az ügy bonyolultságára tekintettel eltérően határoz.
(4) A tagállamok megkövetelhetik, hogy - figyelemmel az 5. cikkben említett feltételekre - a költségmentesség kedvezményezettjei az eljárási költségekhez ésszerű mértékben járuljanak hozzá.
(5) A tagállamok előírhatják, hogy az illetékes hatóság úgy határozhat, hogy a költségmentesség kedvezményezettjei teljes egészében vagy részben fizessék azt vissza, amennyiben pénzügyi helyzetük lényegesen javult, vagy ha a költségmentesség odaítélésére vonatkozó határozat a kedvezményezett által megadott pontatlan információkon alapult.
4. cikk
A megkülönböztetés tilalma
A tagállamok megkülönböztetés nélkül nyújtanak költségmentességet az Unió polgárainak és az egyes tagállamokban jogszerűen tartózkodó harmadik országbeli állampolgároknak.
III. FEJEZET
A KÖLTSÉGMENTESSÉG FELTÉTELEI ÉS MÉRTÉKE
5. cikk
A pénzügyi forrásokra vonatkozó feltételek
(1) Az igazságszolgáltatáshoz való hatékony hozzáférés biztosítása céljából a tagállamok költségmentességet nyújtanak a 3. cikk (1) bekezdésében említett személyek részére, akik gazdasági helyzetükből kifolyólag részben vagy teljes egészében képtelenek a 3. cikk (2) bekezdésében említett eljárási költségek viselésére.
(2) A személyek gazdasági helyzetét a bíróság székhelye szerinti tagállam illetékes hatósága értékeli az olyan különböző objektív tényezők fényében, mint például jövedelem, tőke vagy családi állapot, beleértve a kérelmező személy által eltartott személyek forrásainak az értékelését is.
(3) A tagállamok küszöbértéket határozhatnak meg, amely felett a költségmentességet kérelmező személy részben vagy teljes egészében képesnek tartható a 3. cikk (2) bekezdésében meghatározott eljárási költségek viselésére. Ezeket a küszöbértékeket az e cikk (2) bekezdésében meghatározott kritériumok alapján határozzák meg.
(4) Az e cikk (3) bekezdésének megfelelően meghatározott küszöbértékek nem akadályozzák az azt meghaladó forrásokkal rendelkező költségmentességet kérelmező személyeket abban, hogy költségmentességet kapjanak, amennyiben igazolni tudják, hogy lakóhelyük vagy szokásos tartózkodási helyük és a bíróság székhelye szerinti tagállamban eltérő megélhetési költségek eredményeként képtelenek a 3. cikk (2) bekezdésében említett eljárási költségeket megfizetni.
(5) Nem kell költségmentességet adni a kérelmező személynek, amennyiben az érintett ügyben hatékonyan hozzáfér - a 3. cikk (2) bekezdésében említett eljárási költségeket fedező - más mechanizmusokhoz.
6. cikk
A jogviták tárgyára vonatkozó feltételek
(1) A tagállamok előírhatják, hogy a nyilvánvalóan megalapozatlannak tűnő keresetekre vonatkozó költségmentesség iránti kérelmet az illetékes hatóságok elutasíthatják.
(2) Per előtti tanácsadás felajánlása esetén a további költségmentesség az ügy érdemére vonatkozó okból megtagadható vagy visszavonható, amennyiben az igazságszolgáltatáshoz való hozzáférés biztosított.
(3) A kérelem érdemére vonatkozó határozat meghozatalakor és az 5. cikk sérelme nélkül, a tagállamok mérlegelik az ügy fontosságát a kérelmező személy számára, de az ügy természetét is figyelembe vehetik, ha a kérelmező személy hírnevének megsértése miatt kártérítést követel, de anyagi vagy pénzügyi veszteséget nem szenvedett, vagy ha a kérelem közvetlenül a kérelmező személy szakmájából vagy önálló vállalkozói tevékenységéből eredő követelést érint.
7. cikk
A jogvita határon átnyúló vonatkozású jellegéhez kapcsolódó költségek
A bíróság székhelye szerinti tagállamban nyújtott költségmentesség a jogvita határon átnyúló vonatkozású jellegéhez közvetlenül kapcsolódó alábbi költségeket fedezi:
a) tolmácsolás;
b) a bíróság vagy az illetékes hatóságok által kért, a kérelmező személy által bemutatott és az ügy megoldásához szükséges iratok fordítása; és
c) a kérelmező személy által viselendő utazási költségek, amennyiben e tagállam joga vagy bírósága megköveteli a kérelmező személy ügyének előterjesztésében érintett személyek személyes megjelenését, és a bíróság úgy határoz, hogy az érintett személyeket nem lehet a bíróság számára megfelelő más módon meghallgatni.
8. cikk
A lakóhely vagy szokásos tartózkodási hely szerinti tagállam által fedezett költségek
A költségmentességet kérelmező személy lakóhelye vagy szokásos tartózkodási helye szerinti tagállam - a 3. cikk (2) bekezdésében említett módon - az alábbiakat fedező költségmentességet nyújt:
a) helyi ügyvéd vagy törvényben jogi tanácsadásra feljogosított más személy által nyújtott segítséggel kapcsolatosan, a költségmentesség iránti kérelemnek - az ezen irányelvvel összhangban - a bíróság székhelye szerinti tagállamban történő beérkezéséig az abban a tagállamban felmerült költségek;
b) a kérelem és az ahhoz csatolt szükséges iratok fordítása, amikor a kérelmet annak a tagállamnak a hatóságaihoz benyújtják.
9. cikk
A költségmentesség folyamatossága
(1) Költségmentességet nyújtanak továbbra is - teljes egészében vagy részben - a kedvezményezetteknek a bíróság székhelye szerinti tagállamban az ítélet végrehajtásával kapcsolatosan felmerült költségek fedezésére.
(2) A bíróság székhelye szerinti tagállamban költségmentességben részesülő kedvezményezettnek az elismerés vagy végrehajtás szerinti tagállam joga szerint előírt költségmentességet nyújtják.
(3) Költségmentesség továbbra is nyújtható - az 5. és 6. cikkre is figyelemmel -, amennyiben akár a kedvezményezett fellebbez, akár ellene fellebbeznek.
(4) A 3. cikk (3) és (5) bekezdésében, és az 5. és 6. cikkben meghatározott alapon a tagállamok rendelkezhetnek a kérelemnek az eljárás bármely szakaszában történő újbóli kivizsgálásáról, beleértve az e cikk (1)-(3) bekezdésében említett eljárásokat is.
10. cikk
Peren kívüli eljárások
A költségmentesség - az ezen irányelvben meghatározott feltételek szerint - kiterjed a peren kívüli eljárásokra is, ha a peren kívüli eljárást a felek számára a jog előírja, vagy ha a jogvitában érintett feleket a bíróság peren kívüli eljárás igénybevételére utasítja.
11. cikk
Közokiratok
A költségmentesség - az ezen irányelvben meghatározott feltételek szerint - kiterjed a közokiratoknak egy másik tagállamban történő végrehajtására.
IV. FEJEZET
ELJÁRÁS
12. cikk
A költségmentességet megítélő hatóság
A 8. cikk sérelme nélkül, a költségmentességet a bíróság székhelye szerinti tagállam illetékes hatósága ítéli oda, illetve tagadja meg.
13. cikk
A költségmentesség iránti kérelmek beadása és továbbítása
(1) Költségmentesség iránti kérelmet lehet benyújtani:
a) a kérelmező személy lakóhelye vagy szokásos tartózkodási helye szerinti tagállam illetékes hatóságához (továbbító hatóság); vagy
b) a bíróság székhelye vagy a határozat végrehajtásának helye szerinti tagállam illetékes hatóságához (fogadó hatóság).
(2) A költségmentesség iránti kérelmet az alábbi nyelven töltik ki, illetve az ahhoz csatolt iratokat az alábbi nyelvre fordítják le:
a) az illetékes fogadó hatóság tagállamának hivatalos nyelve vagy egyik nyelve, amely megfelel a közösségi intézmények egyik nyelvének; vagy
b) egy másik olyan nyelv, amelyre vonatkozóan a tagállam jelezte, hogy azt a 14. cikk (3) bekezdésével összhangban el tudja fogadni.
(3) Az illetékes továbbító hatóságok úgy is határozhatnak, hogy a kérelem továbbítását megtagadják, amennyiben az nyilvánvalóan:
a) megalapozatlan; vagy
b) nem tartozik ezen irányelv alkalmazási körébe.
E határozatokra a 15. cikk (2) és (3) bekezdésében említett feltételeket kell alkalmazni.
(4) Az illetékes továbbító hatóság segítséget nyújt a kérelmező személynek abban, hogy a kérelemmel együtt minden olyan csatolandó iratot is benyújtson, amelyről a hatóság tudja, hogy a kérelemre vonatkozó határozathoz szükséges. A 8. cikk b) pontjával összhangban a hatóság segítséget nyújt a kérelmező személynek a csatolt iratok szükséges fordításában is.
Az illetékes továbbító hatóság a kérelmet a másik tagállam illetékes fogadó hatóságához a (2) bekezdésben említett nyelvek valamelyikén szabályosan kitöltött kérelem, és azon nyelvek közül valamelyikre szükség szerint lefordított csatolt iratok kézhezvételétől számított 15 napon belül továbbítja.
(5) Az ezen irányelv értelmében továbbított iratok mentesülnek a hitelesítés vagy az ezzel egyenértékű alaki követelmények alól.
(6) A tagállamok nem számíthatnak fel díjat a (4) bekezdéssel összhangban nyújtott szolgáltatásokért. A költségmentességet kérelmező személy lakóhelye vagy szokásos tartózkodási helye szerinti tagállam előírhatja, hogy a kérelmező személynek az illetékes továbbító hatóság által viselt fordítási költségeket vissza kell fizetnie, ha a költségmentesség iránti kérelmet az illetékes hatóság elutasítja.
14. cikk
Illetékes hatóságok és nyelv
(1) A tagállamok kijelölik a kérelem továbbítására illetékes hatóságokat (továbbító hatóság) és a kérelmet fogadó hatóságokat (fogadó hatóság).
(2) Minden tagállam a Bizottság rendelkezésére bocsátja a következő információkat:
- az (1) bekezdésben említett illetékes fogadó vagy továbbító hatóságok neve és címe,
- az a földrajzi terület, ahol illetékességgel rendelkeznek,
- az a mód, ahogyan a kérelmeket fogadni tudják, és
- a kérelem kitöltésére használható nyelvek.
(3) A tagállamok értesítik a Bizottságot a közösségi intézményeknek arról a - a saját nyelvükön kívüli - hivatalos nyelvéről vagy nyelveiről, amely vagy amelyek az illetékes fogadó hatóság számára elfogadhatóak a hozzá benyújtandó költségmentesség iránti kérelem kitöltésére vonatkozóan, az ezen irányelvvel összhangban.
(4) A tagállamok 2004. november 30. előtt tájékoztatják a Bizottságot a (2) és (3) bekezdésben említett információkról. Az információkban a későbbiekben történő bármilyen változtatásról a Bizottságot a változtatásnak a tagállamban történő hatálybalépése előtt legalább két hónappal értesítik.
(5) A (2) és (3) bekezdésben említett információkat az Európai Közösségek Hivatalos Lapjában ki kell hirdetni.
15. cikk
A kérelmek feldolgozása
(1) A költségmentesség iránti kérelmekről való döntésre feljogosított nemzeti hatóságok biztosítják, hogy a kérelmező személyt a kérelem feldolgozásáról teljes mértékben tájékoztatják.
(2) A kérelem teljes vagy részleges elutasítása esetén az elutasítást indokolják.
(3) A tagállamok rendelkeznek a költségmentesség iránti kérelmet elutasító határozatok felülvizsgálatáról, illetve az azok elleni fellebbezésről. A tagállamok kivételeket állapíthatnak meg olyan esetekre, amikor a költségmentesség iránti kérelmet olyan bíróság utasítja el, amelynek az ügy tárgyát illetően hozott határozata ellen a nemzeti jog értelmében nem lehet jogorvoslattal élni, vagy a fellebbviteli bíróság utasítja el.
(4) Amennyiben a 6. cikk értelmében a költségmentességet elutasító vagy érvénytelenítő határozat elleni fellebbezések közigazgatási jellegűek, akkor azokat mindig végső bírósági felülvizsgálatnak kell alávetni.
16. cikk
Formanyomtatvány
(1) A továbbítás megkönnyítése céljából a költségmentesség iránti kérelmekre és e kérelmek továbbítására egységes formanyomtatványt kell kidolgozni a 17. cikk (2) bekezdésben meghatározott eljárással összhangban.
(2) A költségmentesség iránti kérelmek továbbítására szolgáló formanyomtatványt legkésőbb 2003. május 30-áig kell kidolgozni.
A költségmentesség iránti kérelmekre szolgáló formanyomtatványt legkésőbb 2004. november 30-ig kell kidolgozni.
V. FEJEZET
ZÁRÓ RENDELKEZÉSEK
17. cikk
A bizottság
(1) A Bizottságot egy bizottság segíti.
(2) E bekezdésre való hivatkozás esetén az 1999/468/EK határozat 3. és 7. cikkét kell alkalmazni.
(3) A Bizottság elfogadja saját eljárási szabályzatát.
18. cikk
Tájékoztatás
Az illetékes nemzeti hatóságok együttműködnek a nyilvánosságnak és a szakmai köröknek a költségmentesség különböző rendszereiről történő tájékoztatásában, különösen - a 2001/470/EK határozattal összhangban létrehozott - Európai Igazságügyi Hálózaton keresztül.
19. cikk
Kedvezőbb rendelkezések
Ezen irányelv nem akadályozza a tagállamokat abban, hogy a költségmentességet kérelmező személyekre és költségmentességben részesülő személyekre vonatkozóan kedvezőbben rendelkezzenek.
20. cikk
Kapcsolat más okiratokkal
Ezen irányelv elsőbbséget élvez - a tagállamok között és az erre vonatkozó ügyekkel kapcsolatos - megkötött kétoldalú és többoldalú megállapodásokban foglalt rendelkezésekkel szemben, beleértve az alábbiakat is:
a) a költségmentesség iránti kérelmek továbbításáról szóló, Moszkvában 2001-ben aláírt európai megállapodást kiegészítő jegyzőkönyvvel módosított, a költségmentesség iránti kérelmek továbbításáról szóló, Strasbourgban 1977. január 27-én aláírt európai megállapodás;
b) az igazságszolgáltatáshoz való nemzetközi hozzáférésről szóló, 1980. október 25-i Hágai Egyezmény.
21. cikk
Átültetés a nemzeti jogba
(1) A tagállamok hatályba léptetik azokat a törvényi, rendeleti és közigazgatási rendelkezéseket, amelyek szükségesek ahhoz, hogy ezen irányelvnek legkésőbb 2004. november 30-áig megfeleljenek, a 3. cikk (2) bekezdésének a) pontja kivételével, amelynek esetében az irányelv átültetése a nemzeti jogba legkésőbb 2006. május 30-áig történik meg. Erről haladéktalanul tájékoztatják a Bizottságot.
Amikor a tagállamok elfogadják ezeket az intézkedéseket, azokban hivatkozni kell erre az irányelvre, vagy azokhoz hivatalos kihirdetésük alkalmával ilyen hivatkozást kell fűzni. A hivatkozás módját a tagállamok határozzák meg.
(2) A tagállamok közlik a Bizottsággal nemzeti joguknak azokat a főbb rendelkezéseit, amelyeket az ezen irányelv által szabályozott területen fogadnak el.
22. cikk
Hatálybalépés
Ezen irányelv az Európai Közösségek Hivatalos Lapjában való kihirdetésének napján lép hatályba.
23. cikk
Címzettek
E határozatnak az Európai Közösséget létrehozó szerződéssel összhangban a tagállamok a címzettjei.
Kelt Brüsszelben, 2003. január 27-én.