RAADETS DIREKTIV 92/49/EOEF af 18. juni 1992 om samordning af love og administrative bestemmelser vedroerende direkte forsikringsvirksomhed bortset fra livsforsikring og om aendring af direktiv 73/239/EOEF og 88/357/EOEF (tredje skadesforsikringsdirektiv)
RAADET FOR DE EUROPAEISKE FAELLESSKABER HAR -
under henvisning til Traktaten om Oprettelse af Det Europaeiske OEkonomiske Faellesskab, saerlig artikel 57, stk. 2 og artikel 66,
under henvisning til forslag fra Kommissionen(1) ,
i samarbejde med Europa-Parlamentet(2) ,
under henvisning til udtalelse fra Det OEkonomiske og Sociale Udvalg(3) , og
ud fra foelgende betragtninger:
1) Det er noedvendigt at gennemfoere det indre marked for direkte forsikringsvirksomhed bortset fra livsforsikring paa grundlag af baade reglerne om fri etableringsret og reglerne om fri udveksling af tjenesteydelser for at goere det lettere for forsikringsselskaber med hjemsted i Faellesskabet at daekke risici, der bestaar inden for Faellesskabet;
2) Raadets andet direktiv (88/357/EOEF) af 22. juni 1988 om samordning af love og administrative bestemmelser vedroerende direkte forsikringsvirksomhed bortset fra livsforsikring, om fastsaettelse af bestemmelser, der kan lette den faktiske gennemfoerelse af den frie udveksling af tjenesteydelser, og om aendring af direktiv 73/239/EOEF(4) , har allerede i vidt omfang bidraget til gennemfoerelsen af det indre marked for direkte forsikringsvirksomhed bortset fra livsforsikring ved at give forsikringstagere, der paa grund af deres art, deres stoerrelse eller arten af den risiko, som skal forsikres, ikke har behov for saerlig beskyttelse i den medlemsstat, hvor risikoen bestaar, fuld frihed til at benytte det videst mulige forsikringsmarked;
3) direktiv 88/357/EOEF udgoer derfor et vigtigt skridt hen imod en indbyrdes tilnaermelse af de nationale markeder inden for et integreret marked, et skridt, som boer suppleres med andre faellesskabsinstrumenter med det formaal at give alle forsikringstagere, uanset deres art eller stoerrelse eller arten af den risiko, som skal forsikres, mulighed for at benytte ethvert forsikringsselskab med hjemsted i Faellesskabet, som udoever sin virksomhed dér i henhold til reglerne om fri etableringsret eller reglerne om fri udveksling af tjenesteydelser, samtidig med at der sikres dem en tilstraekkelig beskyttelse;
4) naervaerende direktiv indgaar i hele komplekset af allerede gennemfoert faellesskabslovgivning, herunder navnlig Raadets foerste direktiv (73/239/EOEF) af 24. juli 1973 om samordning af de administrativt eller ved lov fastsatte bestemmelser om adgang til udoevelse af direkte forsikringsvirksomhed bortset fra livsforsikring(5) og Raadets direktiv 91/674/EOEF af 19. december 1991 om forsikringsselskabers aarsregnskaber og konsoliderede regnskaber(6) ;
5) den valgte fremgangsmaade bestaar i at gennemfoere en harmonisering paa de vigtigste punkter og i det omfang, det er noedvendigt og tilstraekkeligt for at naa frem til en gensidig anerkendelse af tilladelser og forsigtighedstilsynsordninger, som vil goere det muligt at udstede en enkelt tilladelse, som daekker hele Faellesskabet, og at anvende princippet om hjemlandstilsyn;
6) derfor er adgang til og udoevelse af forsikringsvirksomhed for fremtiden betinget af en enkelt administrativ tilladelse udstedt af myndighederne i den medlemsstat, hvor forsikringsselskabet har sit hjemsted; med denne tilladelse kan selskabet paabegynde sin virksomhed overalt i Faellesskabet i henhold til enten reglerne om fri etableringsret eller reglerne om fri udveksling af tjenesteydelser; filialmedlemsstaten eller den medlemsstat, hvor der praesteres tjenesteydelser, kan ikke laengere afkraeve forsikringsselskaber, der oensker at udoeve forsikringsvirksomhed dér, og som allerede har faaet en tilladelse i hjemlandet, en ny tilladelse; for at tage hensyn hertil er det noedvendigt at aendre direktiv 73/239/EOEF og 88/357/EOEF;
7) det paahviler for fremtiden de kompetente myndigheder i hjemlandet af foere tilsyn med forsikringsselskabets oekonomiske soliditet, navnlig med dets solvens og oprettelsen af tilstraekkelige forsikringsmaessige hensaettelser, og med, at disse daekkes af kongruente aktiver;
8) visse bestemmelser i naervaerende direktiv fastsaetter minimumsnormer; hjemlandet kan foreskrive strengere regler for de forsikringsselskaber, der er tilladt af dets egne kompetente myndigheder;
9) medlemsstaternes kompetente myndigheder boer have de noedvendige kontrolbefoejelser til at sikre, at forsikringsselskabet udoever sin virksomhed paa betryggende vis i hele Faellesskabet, hvad enten det sker i henhold til reglerne om fri etableringsret eller reglerne om fri udveksling af tjenesteydelser; de skal i saerdeleshed kunne vedtage egnede beskyttelsesforanstaltninger eller paalaegge sanktioner med det formaal at forhindre uregelmaessigheder og eventuelle overtraedelser af bestemmelserne vedroerende forsikringstilsyn;
10) det indre marked indebaerer et omraade uden indre graenser med adgang til at udoeve enhver form for forsikringsvirksomhed bortset fra livsforsikring i hele Faellesskabet, og ethvert behoerigt tilladt forsikringsselskab faar derfor mulighed for at daekke en hvilken som helst af de risici, der er omhandlet i bilaget til direktiv 73/239/EOEF; med henblik herpaa er det noedvendigt at ophaeve den monopolstilling, der i nogle medlemsstater er indroemmet visse organer med hensyn til daekning af bestemte former for risici;
11) bestemmelserne om overdragelse af forsikringsbestanden boer tilpasses til den ved naervaerende direktiv indfoerte retlige ordning med en enkelt tilladelse;
12) paa de vigtigste punkter er der ved direktiv 91/674/EOEF allerede gennemfoert en harmonisering af medlemsstaternes bestemmelser vedroerende oprettelse af de forsikringsmaessige hensaettelser, som forsikringsselskaberne skal oprette til daekning af indgaaede forpligtelser, og denne harmonisering muliggoer en gensidig anerkendelse af disse reserver;
13) der boer foretages en samordning af reglerne vedroerende spredningen, lokaliseringen og kongruensen af de aktiver, der kan medgaa til daekning af de forsikringsmaessige hensaettelser, med henblik paa at fremme den gensidige anerkendelse af medlemsstaternes bestemmelser; denne samordning boer tage hensyn dels til de foranstaltninger for saa vidt angaar frie kapitalbevaegelser, der er vedtaget ved Raadets direktiv 88/361/EOEF af 24. juni 1988 om gennemfoerelse af Traktatens artikel 67(7) , dels til Faellesskabets udvikling hen imod Den OEkonomiske og Monetaere Union;
14) hjemlandet kan dog ikke kraeve, at forsikringsselskaberne investerer de aktiver, der medgaar til daekning af deres forsikringsmaessige hensaettelser, i bestemte kategorier af aktiver, da et saadant krav er uforeneligt med de foranstaltninger til liberalisering af kapitalbevaegelser, der er fastsat i direktiv 88/361/EOEF;
15) i afventning af et direktiv om investeringsydelser, som bl. a. harmoniserer begrebet organiseret marked, er det noedvendigt med henblik paa naervaerende direktiv og uden af foregribe den senere harmonisering at fastlaegge en midlertidig definition af dette begreb, som vil blive afloest af den definition, der er harmoniseret paa faellesskabsplan, og som paalaegger markedets hjemland det ansvar, som naervaerende direktiv midlertidigt paalaegger forsikringsselskabets hjemland;
16) det er noedvendigt at supplere listen over elementer, der kan anvendes til daekning af den i henhold til direktiv 73/239/EOEF paabudte solvensmargen, for at tage hensyn til de nye finansielle instrumenter og faciliteter, som andre finansielle institutioner kan henregne til deres egenkapital;
17) inden for rammerne af et integreret forsikringsmarked boer der gives forsikringstagere, der paa grund af deres art, deres stoerrelse eller arten af den risiko, som skal daekkes, ikke har behov for saerlig beskyttelse i den medlemsstat, hvor risikoen bestaar, fuld frihed til at vaelge den lovgivning, der skal gaelde for forsikringsaftalen;
18) det er ikke en noedvendig forudsaetning for gennemfoerelsen af det indre marked for forsikringer, at der er sket en samordning af forsikringsaftaleretten; medlemsstaternes mulighed for at gennemtvinge anvendelse af deres lovgivning paa forsikringsaftaler, der daekker risici, som befinder sig paa deres omraade, udgoer en tilstraekkelig garanti for de forsikringstagere, der har behov for saerlig beskyttelse;
19) inden for rammerne af det indre marked er det i forsikringstagerens interesse at have adgang til det stoerst mulige udvalg af forsikringsprodukter, der tilbydes i Faellesskabet, saaledes at han kan vaelge den forsikring, der passer bedst til hans behov; det paahviler den medlemsstat, hvor risikoen bestaar, at paase, at der ikke findes nogen hindring for, at de forsikringsprodukter, der tilbydes i Faellesskabet, kan afsaettes paa dens omraade, forudsat at de ikke er i strid med gaeldende retsregler begrundet i almene hensyn i den medlemsstat, hvor risikoen bestaar, og saafremt disse hensyn ikke er beskyttet af hjemlandets retsreglerne, forudsat at disse retsregler anvendes ikke-diskriminerende paa ethvert selskab, der udoever virksomhed i denne medlemsstat, er objektivt begrundet og staar i et rimeligt forhold til det tilstraebte maal.
20) medlemsstaterne skal kunne sikre, at forsikringsprodukterne og de aftaledokumenter, der anvendes ved daekning af risici, der bestaar paa deres omraade, hvad enten der er tale om virksomhed udoevet i henhold til reglerne om fri etableringsret eller i henhold til reglerne om fri udveksling af tjenesteydelser, overholder gaeldende specifikke retsregler begrundet i almene hensyn; de tilsynsordninger, der skal anvendes, boer tilpasses kravene i det indre marked uden at vaere en forudsaetning for udoevelsen af forsikringsvirksomhed; det forekommer ikke rimeligt at opretholde ordninger med forudgaaende godkendelse af forsikringsbetingelserne; der boer derfor indfoeres andre ordninger, som passer bedre til kravene i det indre marked, og som goer det muligt for samtlige medlemsstater at sikre forsikringstagerne den fornoedne beskyttelse;
21) forsikringsselskabet boer, naar forsikringstageren er en fysisk person, oplyse denne om, hvilken lovgivning der skal gaelde for aftalen, samt om bestemmelserne vedroerende behandling af klager fra forsikringstagere vedroerende aftalen;
22) i visse medlemsstater traeder privat eller frivilligt indgaaet sygeforsikring delvis eller fuldstaendig i stedet for den sygesikring, der er indbygget i de sociale sikringsordninger;
23) arten og de sociale konsekvenser af sygeforsikringsaftalerne goer det berettiget, at myndighederne i den medlemsstat, hvor risikoen bestaar, loebende kraever anmeldelse af de almindelige og specielle aftalebetingelser med henblik paa kontrol af, at disse aftaler delvist eller fuldstaendigt traeder i stedet for den sygesikring, der er indbygget i den sociale sikringsordning; denne kontrol maa ikke vaere en betingelse for afsaetning af forsikringsprodukterne; sygeforsikring, som delvist eller fuldstaendigt traeder i stedet for den sygesikring, der er indbygget i den sociale sikringsordning, adskiller sig paa grund af sit saerpraeg fra anden skadeforsikring og fra livsforsikring, eftersom det er noedvendigt at sikre, at forsikringstagerne reelt har adgang til en privat eller frivilligt indgaaet sygeforsikring uanset alder eller sundhedstilstand;
24) nogle medlemsstater har indfoert specifikke retsforskrifter til dette formaal; begrundet i almene hensyn er det muligt at vedtage eller bibeholde saadanne retsforskrifter, saafremt de ikke uforholdsmaessigt begraenser den frie etableringsret eller retten til fri udveksling af tjenesteydelser, idet forskrifterne dog skal anvendes paa samme maade uanset forsikringsselskabets hjemland; de paagaeldende retsforskrifter kan variere alt efter forholdene i den enkelte medlemsstat; disse forskrifter kan fastsaette, at der skal vaere aaben adgang, tariffastsaettelse paa et ensartet grundlag for hver aftaletype og livsvarig daekning; det samme maal kan ogsaa naas, hvis det kraeves, at forsikringsselskaber, som tegner private eller frivilligt indgaaede sygeforsikringer, skal tilbyde standardpolicer, der svarer til daekningen under den lovpligtige sociale sikringsordning, til en praemie, som ikke overstiger et fastsat maksimum, og at de skal deltage i tabsudligningsordninger; det kan ogsaa kraeves, at privat eller frivilligt indgaaet sygeforsikring teknisk fungerer paa lignende maade som livsforsikring;
25) som foelge af den samordning, der er gennemfoert ved direktiv 73/239/EOEF som aendret ved naervaerende direktiv, er den mulighed, som Forbundsrepublikken Tyskland i henhold til artikel 7, stk. 2, litra c), i samme direktiv har for at forbyde, at sygeforsikring udoeves sideloebende eller samtidig med andre klasser, ikke laengere berettiget og boer derfor bortfalde;
26) medlemsstaterne kan kraeve af alle forsikringsselskaber, der paa deres omraade for egen risiko tegner lovpligtige arbejdsskadeforsikringer, at de overholder de specifikke bestemmelser for denne form for forsikring i deres nationale lovgivning; dette krav kan dog ikke omfatte bestemmelserne om finansielt tilsyn, som udelukkende henhoerer under hjemlandets kompetence;
27) udoevelsen af den frie etableringsret goer en fast tilstedevaerelse i filialmedlemsstaten paakraevet; for at der, for saa vidt angaar ansvarsforsikring for motorkoeretoejer, kan tages individuelle hensyn til de sikrede og de skadelidte, er det noedvendigt, at der i filialmedlemsstaten findes passende strukturer, som skal indhente alle noedvendige oplysninger i tilknytning til erstatningskrav i forbindelse med denne risiko, og som har tilstraekkelige befoejelser til at repraesentere forsikringsselskabet over for de personer, som har lidt skade, og som vil kunne kraeve erstatning, herunder ogsaa befoejelse til at udbetale en saadan erstatning, og til at repraesentere selskabet eller om noedvendigt lade det repraesentere i retten eller over for myndighederne i den paagaeldende medlemsstat i forbindelse med saadanne erstatningskrav;
28) inden for rammerne af det indre marked kan en medlemsstat ikke laengere forbyde samtidig udoevelse af forsikringsvirksomhed paa sit omraade i henhold til reglerne om fri etableringsret og reglerne om fri udveksling af tjenesteydelser; det er derfor noedvendigt at afskaffe medlemsstaternes mulighed herfor i henhold til direktiv 88/357/EOEF;
29) der boer indfoeres en sanktionsordning, som kan bringes i anvendelse, naar et forsikringsselskab i den medlemsstat, hvor risikoen bestaar, ikke overholder gaeldende bestemmelser begrundet i almene hensyn, som gaelder for det;
30) nogle medlemsstater paalaegger ikke forsikringsvirksomhed nogen form for indirekte skatter, hvorimod flertallet af dem anvender saerlige skatter og andre former for afgifter, herunder ekstrabidrag til garantifonde; i de medlemsstater, hvor saadanne skatter og bidrag opkraeves, varierer deres struktur og procentsats meget; det boer undgaas, at de bestaaende forskelle resulterer i konkurrencefordrejning mellem medlemsstaterne med hensyn til forsikring; med forbehold af yderligere samordning kan anvendelse af de skatteordninger og andre former for bidrag, der gaelder i den medlemsstat, hvor risikoen bestaar, afhjaelpe en saadan ulempe; det tilkommer medlemsstaterne at fastsaette de bestemmelser, som skal sikre opkraevningen af disse skatter og bidrag;
31) det kan vaere noedvendigt med jaevne mellemrum at foretage tekniske tilpasninger af de detaljerede regler i naervaerende direktiv for at tage hensyn til udviklingen inden for forsikringsbranchen; Kommissionen vil, inden for rammerne af de gennemfoerelsesbefoejelser, der er tillagt den ved Traktatens bestemmelser, foretage saadanne tilpasninger, for saa vidt de er noedvendige, efter hoering af den ved direktiv 91/675/EOEF(8) nedsatte forsikringskomité;
32) der maa fastsaettes specifikke bestemmelser for at sikre overgangen fra den retlige ordning, der gaelder paa tidspunktet for gennemfoerelsen af naervaerende direktiv, til den ved direktivet indfoerte ordning; disse bestemmelser skal have til formaal at hindre, at der paalaegges medlemsstaternes kompetente myndigheder en ekstra arbejdsbyrde;
33) i henhold til Traktatens artikel 8 C skal der tages hensyn til omfanget af den indsats, der maa goeres af oekonomier paa forskellige udviklingstrin; der maa derfor indroemmes visse medlemsstater en overgangsordning, der muliggoer en gradvis gennemfoerelse af dette direktiv -
UDSTEDT FOELGENDE DIREKTIV:
AFSNIT I DEFINITIONER OG ANVENDELSESOMRAADE
Artikel 1
I dette direktiv forstaas ved:
a) forsikringsselskab: ethvert selskab, som har opnaaet administrativ tilladelse i overensstemmelse med artikel 6 i direktiv 73/239/EOEF;
b) filial: et forsikringsselskabs agenturer eller filialer, under hensyn til artikel 3 i direktiv 88/357/EOEF;
c) hjemland: den medlemsstat, hvor hjemstedet for det forsikringsselskab, der daekker risikoen, er beliggende;
d) filialmedlemsstat: den medlemsstat, hvor den filial, der daekker risikoen, er beliggende;
e) den medlemsstat, hvor der praesteres tjenesteydelser: den medlemsstat, hvor risikoen bestaar i henhold til artikel 2, litra d), i direktiv 88/357/EOEF, naar den daekkes af et forsikringsselskab eller en filial, der er beliggende i en anden medlemsstat;
f) kontrol: den forbindelse, der bestaar mellem et moderselskab og et datterselskab, jf. artikel 1 i direktiv 83/349/EOEF(9) , eller en forbindelse af samme art mellem en fysisk eller juridisk person og et selskab;
g) kvalificeret deltagelse: direkte eller indirekte besiddelse af mindst 10 % af kapitalen eller stemmerettighederne, eller enhver anden mulighed for at udoeve en betydelig indflydelse paa driften af det selskab, hvori der besiddes en kapitalinteresse.
Ved anvendelsen af denne definition i forbindelse med artikel 8 og 15 i naervaerende direktiv samt de andre niveauer for deltagelse, der er omhandlet i artikel 15, medregnes de stemmerettigheder, der er naevnt i artikel 7 i direktiv 88/627/EOEF(10) ;
h) moderselskab: en modervirksomhed som defineret i artikel 1 og 2 i direktiv 83/349/EOEF;
i) datterselskab: en dattervirksomhed som defineret i artikel 1 og 2 i direktiv 83/349/EOEF; ethvert datterselskab af et datterselskab anses ogsaa for at vaere datterselskab af det moderselskab, der staar i spidsen for disse foretagender;
j) reguleret marked: et kapitalmarked, som af selskabets hjemland betragtes som et reguleret marked i afventning af en definition, der skal fastlaegges inden for rammerne af et direktiv om investeringsydelser, og som er karakteriseret ved:
- en regelmaessig funktion, og
- det forhold, at bestemmelser, der er vedtaget eller godkendt af de berettigede myndigheder, fastlaegger betingelserne for markedets funktion, betingelserne for adgang til markedet og, naar direktiv 79/279/EOEF af 5. marts 1979 om samordning af betingelserne for vaerdipapirers optagelse til officiel notering paa en fondsboers(11) anvendes, de betingelser for optagelse til notering, der er fastsat ved naevnte direktiv, og, naar dette direktiv ikke anvendes, de betingelser, disse finansielle instrumenter skal opfylde for faktisk at kunne omsaettes paa markedet.
I forbindelse med naervaerende direktiv kan et reguleret marked vaere etableret i en medlemsstat eller i et tredjeland. I sidstnaevnte tilfaelde skal markedet vaere anerkendt af selskabets hjemland og opfylde tilsvarende krav. De finansielle instrumenter, der omsaettes dér, skal vaere af en kvalitet, der svarer til kvaliteten af de instrumenter, der omsaettes paa det eller de regulerede markeder i den paagaeldende medlemsstat;
k) kompetente myndigheder: de nationale myndigheder, der ved lov eller anden forskrift er bemyndiget til at foere tilsyn med forsikringsselskaber.
Artikel 2
1. Dette direktiv finder anvendelse paa de forsikringer og forsikringsselskaber, der er naevnt i artikel 1 i direktiv 73/239/EOEF.
2. Naervaerende direktiv finder hverken anvendelse paa de forsikringer og transaktioner eller selskaber og institutioner, som direktiv 73/239/EOEF ikke finder anvendelse paa, eller paa de organer, der er naevnt i artikel 4 i dette.
Artikel 3
Uanset artikel 2, stk. 2, traeffer medlemsstaterne alle noedvendige foranstaltninger for senest den 1. juli 1994 at ophaeve den monopolstilling med hensyn til adgang til udoevelse af virksomhed inden for bestemte forsikringsklasser, der er indroemmet organer, der er etableret paa deres omraade, og som er naevnt i artikel 4 i direktiv 73/239/EOEF.
AFSNIT II ADGANG TIL UDOEVELSE AF FORSIKRINGSVIRKSOMHED
Artikel 4
Artikel 6 i direktiv 73/239/EOEF affattes saaledes:
»Artikel 6
Adgang til udoevelse af direkte forsikringsvirksomhed er betinget af en forudgaaende administrativ tilladelse.
Ansoegning om denne tilladelse skal indgives til hjemlandets myndigheder af:
a) selskaber, der etablerer hjemsted paa denne medlemsstats omraade;
b) selskaber, der efter at have modtaget den i foerste afsnit omhandlede tilladelse udvider deres virksomhed til en hel forsikringsklasse eller til andre forsikringsklasser.«
Artikel 5
Artikel 7 i direktiv 73/239/EOEF affattes saaledes:
»Artikel 7
1. Tilladelsen gaelder for hele Faellesskabet. Den giver selskabet ret til at udoeve virksomhed i henhold til reglerne om fri etableringsret eller reglerne om fri udveksling af tjenesteydelser.
2. Tilladelsen gives saerskilt for hver forsikringsklasse. Den omfatter hele den paagaeldende klasse, medmindre ansoegeren kun oensker at daekke en del af de risici, der i henhold til punkt A i bilaget hoerer under denne klasse.
a) Hver medlemsstat har dog mulighed for at meddele tilladelse for de grupper af klasser, der er anfoert i punkt B i bilaget, idet tilladelsen faar den deri fastsatte tilsvarende benaevnelse.
b) En tilladelse, der gives for en klasse eller for en gruppe af klasser, omfatter ligeledes daekning af accessoriske risici, der henhoerer under en anden klasse, saafremt de i punkt C i bilaget fastsatte betingelser er opfyldt.«
Artikel 6
Artikel 8 i direktiv 73/239/EOEF affattes saaledes:
»Artikel 8
1. Hjemlandet kraever, at forsikringsselskaber, der ansoeger om tilladelse:
a) antager en af foelgende former:
- for Kongeriget Belgien: »société anonyme«/»naamloze vennootschap«, »société en commandite par actions«/»commanditaire vennootschap op aandelen«, »association d'assurance mutuelle«/»onderlinge verzekeringsvereniging«, »société coopérative«/»cooeperatieve vennootschap«
- for Kongeriget Danmark: »aktieselskaber«, »gensidige selskaber«
- for Forbundsrepublikken Tyskland: »Aktiengesellschaft«, »Versicherungsverein auf Gegenseitigkeit«, »oeffentlich-rechtliches Wettbewerbsversicherungsunternehmen«
- for Den Franske Republik: »société anonyme«, »société d'assurance mutuelle«, »institution de prévoyance régie par le code de la Sécurité Sociale«, »institution de prévoyance régie par le Code rural«, »mutuelle regie par le Code de la Mutualité«
- for Irland: »incorporated companies limited by shares or by guarantee or unlimited«
- for Den Italienske Republik: »società per azioni«, »società cooperativa«, »mutua die assicurazione«
- for Storhertugdoemmet Luxembourg: »société anonyme«, »société en commandite par actions«, »association d'assurance mutuelles«, »société cooperative«
- for Kongeriget Nederlandene: »naamloze vennootschap«, »onderlinge waarborgmaatschappij«
- for Det Forenede Kongerige: »Incorporated companies limited by shares or by guarantee or unlimited«, »societies registered under the Industrial an Provident Societies Acts«, »societes registered under the Friendly Societies Acts«, »the association of underwriters known as Lloyd's«
- for Den Hellenske Republik: »anonymi etaireia", "allilasfalistikos synetairismos«
- for Kongeriget Spanien: »sociedad anónima«, »sociedad mutua«, »sociedad cooperativa«
- for den Portugisiske Republik: »sociedade anónima«, »mútua de seguros«.
Et forsikringsselskab kan ligeledes tage form af et europaeisk selskab, naar dette bliver indfoert.
Endvidere kan medlemsstaterne i givet fald oprette selskaber i en offentligretlig form, naar disse virksomheders formaal er udoevelse af forsikringsvirksomhed paa samme vilkaar som dem, der gaelder for privatretlige selskaber;
b) begraenser deres formaal til forsikringsvirksomhed og dermed direkte forbundne forretninger med udelukkelse af enhver anden erhvervsmaessig virksomhed;
c) fremlaegger en driftsplan, der er i overensstemmelse med artikel 9;
d) raader over den i artikel 17, stk. 2, fastsatte minimumsgarantifond;
e) faktisk ledes af personer, der opfylder de foreskrevne krav til haederlighed og til kvalifikationer eller erhvervserfaring.
2. Et selskab, der ansoeger om tilladelse til udvidelse af virksomheden til andre klasser eller til udvidelse af en tilladelse, der kun omfatter en del af de risici, der er omfattet af en klasse, skal fremlaegge en driftsplan, der er i overensstemmelse med artikel 9.
Det skal endvidere godtgoere, at det raader over den i artikel 16 fastsatte solvensmargen, og, hvis der i henhold til artikel 17, stk. 2, for disse andre klasser kraeves en stoerre minimumsgarantifond end tidligere, at det er i besiddelse dette minimum.
3. Dette direktiv er ikke til hinder for, at medlemsstaterne opretholder eller indfoerer love eller administrative bestemmelser, der foreskriver godkendelse af vedtaegterne og fremlaeggelse af alt materiale, der er noedvendigt for den normale gennemfoerelse af tilsynet.
Medlemsstaterne maa dog ikke fastsaette bestemmelser, der foreskriver forudgaaende godkendelse eller loebende anmeldelse af de almindelige og specielle betingelser i forsikringspolicer, af tariffer og af formularer og andre trykte dokumenter, som et selskab agter at anvende over for forsikringstagerne.
Medlemsstaterne maa hverken opretholde eller indfoere krav om forudgaaende anmeldelse eller godkendelse af tarifforhoejelser, medmindre saadanne krav er et led i en almindelig priskontrolordning.
Dette direktiv er ikke til hinder for, at medlemsstaterne underkaster selskaber, der ansoeger om eller har faaet tilladelse for klasse 18 i punkt A i bilaget, tilsyn med de direkte eller indirekte midler i form af personale og materiel, herunder laegeholdenes kvalifikationer og kvaliteten af det udstyr, de raader over med henblik paa at opfylde deres forpligtelser i forbindelse med denne klasse.
4. Ovennaevnte bestemmelser kan ikke foreskrive, at ansoegninger om tilladelse behandles under hensyntagen til markedets oekonomiske behov.«
Artikel 7
Artikel 9 i direktiv 73/239/EOEF affattes saaledes:
»Artikel 9
Den i artikel 8, stk. 1, litra c), naevnte driftsplan skal indeholde oplysninger eller dokumentation vedroerende:
a) arten af de risici, som selskabet har til hensigt at daekke
b) grundprincipperne for genforsikring
c) sammensaetningen af minimumsgarantifonden
d) de anslaaede omkostninger i forbindelse med opbygningen af administrationen og distributionsnettet samt de dertil bestemte finansielle midler og, hvis de risici, der skal daekkes, henhoerer under klasse 18 i punkt A i bilaget, de midler, som selskabet raader over med henblik paa at yde den lovede assistance
endvidere for de foerste tre regnskabsaar:
e) de anslaaede administrationsomkostninger bortset fra omkostninger i forbindelse med administrationens opbygning, navnlig de loebende almindelige omkostninger og provisioner
f) de anslaaede praemier eller bidrag og skadesudgifter
g) den sandsynlige oekonomiske stilling
h) de anslaaede finansielle midler til daekning af forpligtelser og solvensmargen.«
Artikel 8
Hjemlandets kompetente myndigheder meddeler ikke et selskab tilladelse til at paabegynde forsikringsvirksomhed, foer de har faaet meddelelse om alle aktionaerers eller selskabsdeltageres identitet, det vaere sig fysiske eller juridiske personer, der direkte eller indirekte besidder en kvalificeret deltagelse i selskabet, og om stoerrelsen af deres kapitalandel.
Samme myndigheder naegter at meddele tilladelse, hvis de under hensyn til noedvendigheden af at sikre en sund og forsigtig forvaltning af forsikringsselskabet ikke er overbevist om aktionaerernes eller selskabsdeltagernes egnethed.
AFSNIT III HARMONISERING AF BETINGELSERNE FOR UDOEVELSE AF FORSIKRINGSVIRKSOMHED Kapitel 1
Artikel 9
Artikel 13 i direktiv 73/239/EOEF affattes saaledes:
»Artikel 13
1. Ansvaret for det finansielle tilsyn med et forsikringsselskab, herunder tilsyn med den virksomhed, det udoever gennem filialer og som led i praestation af tjenesteydelser, henhoerer udelukkende under hjemlandets kompetence.
2. Det finansielle tilsyn daekker forsikringsselskabets samlede virksomhed og omfatter navnlig kontrol med selskabets solvens og oprettelsen af forsikringsmaessige hensaettelser og de aktiver, der medgaar til daekning heraf i overensstemmelse med de regler og den praksis, der gaelder i hjemlandet, i henhold til bestemmelser, der er vedtaget paa faelleskabssniveau.
Har de paagaeldende selskaber tilladelse til at daekke de risici, der er klassificeret i klasse 18 i punkt A i bilaget, omfatter tilsynet ogsaa kontrol med de tekniske midler, som selskabet raader over for at kunne udfoere de assistanceopgaver, det har paataget sig, dersom hjemlandets lovgivning foreskriver kontrol med disse midler.
3. Hjemlandets kompetente myndigheder kraever, at der i alle forsikringsselskaber findes en tilfredsstillende administrativ og regnskabsmaessig praksis og fyldestgoerende interne kontrolprocedurer.«
Artikel 10
Artikel 14 i direktiv 73/239/EOEF affattes saaledes:
»Artikel 14
Naar et forsikringsselskab, der har faaet tilladelse i en medlemsstat, udoever sin virksomhed gennem en filial i en anden medlemsstat, skal filialmedlemsstaten soerge for, at hjemlandets kompetente myndigheder efter forudgaaende meddelelse herom til filialmedlemsstatens kompetente myndigheder, selv eller ved personer, de bemyndiger hertil, paa stedet kan kontrollere de oplysninger, der er noedvendige for det finansielle tilsyn med selskabet. Filialmedlemsstatens kompetente myndigheder kan deltage i denne kontrol.«
Artikel 11
Artikel 19, stk. 2 og 3, i direktiv 73/239/EOEF affattes saaledes:
»2. Medlemsstaterne kraever af de forsikringsselskaber, der har deres hjemsted paa deres omraade, at de regelmaessigt fremlaegger materiale, der er noedvendigt for udoevelsen af tilsynet, samt statistisk materiale. De kompetente myndigheder sender hinanden det materiale og de oplysninger, der har relevans for udoevelsen af tilsynet.
3. Hver medlemsstat traeffer alle passende foranstaltninger med henblik paa, at de kompetente myndigheder har de noedvendige befoejelser og midler til at foere tilsyn med virksomheden i forsikringsselskaber, der har hjemsted paa deres omraade, herunder virksomhed, der udoeves uden for dette omraade i overensstemmelse med Raadets direktiver vedroerende denne virksomhed, og med henblik paa disses gennemfoerelse.
Disse befoejelser og midler skal bl. a. give de kompetente myndigheder mulighed for:
a) at skaffe sig indgaaende viden om selskabets situation og samlede virksomhed, navnlig
- ved indhentning af oplysninger eller rekvirering af dokumentation vedroerende forsikringsvirksomheden
- ved kontrol paa stedet i det paagaeldende selskabs forretningslokaler
b) at traeffe tilstraekkelige og noedvendige foranstaltninger over for selskabet, dets ledelse eller de personer, som kontrollerer selskabet, for at sikre, at selskabets virksomhed er i overensstemmelse med de love og administrative bestemmelser, som selskabet skal overholde i de forskellige medlemsstater, og isaer i overensstemmelse med driftsplanen, dersom denne er obligatorisk, samt for at undgaa eller fjerne uregelmaessigheder, der vil kunne bringe de sikredes interesser i fare
c) at sikre gennemfoerelsen af disse foranstaltninger, om noedvendigt gennem tvangsforanstaltninger og i givet fald ved rettens hjaelp.
Medlemsstaterne kan ligeledes fastsaette, at de kompetente myndigheder skal have mulighed for at indhente alle oplysninger vedroerende forsikringsaftaler, som maeglerne er i besiddelse af.«
Artikel 12
1. Artikel 11, stk. 2 til 7, i direktiv 88/357/EOEF udgaar.
2. Hver medlemsstat tillader paa de i den nationale lovgivning fastsatte betingelser, at forsikringsselskaber, der har hjemsted paa dens omraade, overdrager hele eller en del af deres forsikringsbestand, hvad enten den bestaar af aftaler indgaaet i henhold til reglerne om fri etableringsret eller i henhold til reglerne om fri udveksling af tjenesteydelser, til et overtagende selskab, der er etableret i Faellesskabet, hvis de kompetente myndigheder i det overtagende selskabs hjemland godtgoer, at selskabet, overdragelsen taget i betragtning, har den fornoedne solvensmargen.
3. Naar en filial paataenker at overdrage hele eller en del af sin forsikringsbestand, hvad enten aftalerne er indgaaet i henhold til reglerne om fri etableringsret eller i henhold til reglerne om fri udveksling af tjenesteydelser, skal filialmedlemsstaten hoeres.
4. I de i stk. 2 og 3 omhandlede tilfaelde meddeler de kompetente myndigheder i det afgivende forsikringsselskabs hjemland tilladelse til overdragelsen efter at have indhentet samtykke fra de kompetente myndigheder i de medlemsstater, hvor risiciene bestaar.
5. De kompetente myndigheder i de hoerte medlemsstater meddeler de kompetente myndigheder i det afgivende forsikringsselskabs hjemland deres udtalelse eller deres samtykke senest tre maaneder efter modtagelsen af anmodningen; har de hoerte myndigheder ikke svaret ved udloebet af denne frist, betragtes dette som en positiv udtalelse eller et stiltiende samtykke.
6. En overdragelse, der tillades i henhold til denne artikel, skal i den medlemsstat, hvor risikoen bestaar, offentliggoeres som foreskrevet i den nationale lovgivning. Overdragelsen kan uden videre goeres gaeldende over for de beroerte forsikringstagere, de sikrede og enhver anden person, som har rettigheder eller forpligtelser i kraft af de overdragne aftaler.
Denne bestemmelse beroerer ikke medlemsstaternes ret til at fastsaette, at forsikringstagerne skal have mulighed for at opsige aftalen inden for en bestemt frist fra overdragelsestidspunktet.
Artikel 13
1. Artikel 20 i direktiv 73/239/EOEF affattes saaledes:
»Artikel 20
1. Hvis et selskab ikke efterkommer bestemmelserne i artikel 15, kan den kompetente myndighed i selskabets hjemland forbyde den frie raadighed over aktiverne efter at have underrettet de kompetente myndigheder i de medlemsstater, hvor risiciene bestaar.
2. Med henblik paa genoprettelse af den finansielle situation i et selskab, hvis solvensmargen ikke laengere udgoer det minimum, der er foreskrevet i artikel 16, stk. 3, kraever den kompetente myndighed i hjemlandet en genoprettelsesplan, der skal forelaegges den til godkendelse.
Den kompetente myndighed kan undtagelsesvis, hvis den er af den opfattelse, at selskabets finansielle situation vil forvaerres yderligere, desuden begraense eller forbyde den frie raadighed over selskabets aktiver. Den underretter da myndighederne i de andre medlemsstater, paa hvis omraade selskabet udoever sin virksomhed, om alle trufne foranstaltninger, og disse myndigheder traeffer paa den foerste myndigheds anmodning de samme foranstaltninger som denne.
3. Hvis solvensmargenen ikke laengere naar den i artikel 17 definerede garantifond, kraever den kompetente myndighed i hjemlandet af selskabet en kortfristet finansieringsplan, der skal forelaegges den til godkendelse.
Den kan endvidere begraense eller forbyde den frie raadighed over selskabets aktiver. Den underretter myndighederne i de medlemsstater, paa hvis omraade selskabet udoever virksomhed, herom, og disse traeffer paa dens anmodning de samme foranstaltninger.
4. I de i stk. 1, 2 og 3 omhandlede tilfaelde kan de kompetente myndigheder desuden traeffe alle egnede foranstaltninger til beskyttelse af de sikredes interesser.
5. Hver medlemsstat vedtager de bestemmelser, der er noedvendige for, at den i de tilfaelde, der er naevnt i stk. 1, 2 og 3, paa anmodning af selskabets hjemland og i overensstemmelse med sin nationale lovgivning kan forbyde den frie raadighed over de aktiver, der befinder sig paa dens omraade; hjemlandet skal angive, hvilke aktiver der skal vaere omfattet af disse foranstaltninger.«
Artikel 14
Artikel 22 i direktiv 73/239/EOEF affattes saaledes:
»Artikel 22
1. En tilladelse, der er meddelt forsikringsselskabet af den kompetente myndighed i hjemlandet, kan tilbagekaldes af denne myndighed, hvis selskabet:
a) ikke goer brug af tilladelsen inden for en frist paa tolv maaneder, udtrykkeligt giver afkald herpaa eller ikke har udoevet sin virksomhed i en periode paa over seks maaneder, medmindre der i den paagaeldende medlemsstat findes bestemmelser om, at tilladelsen i saadanne tilfaelde uden videre bortfalder
b) ikke laengere opfylder adgangsbetingelserne
c) ikke inden for de indroemmede frister har kunnet gennemfoere de foranstaltninger, der er fastsat i en kraevet genoprettelsesplan eller finansieringsplan som omhandlet i artikel 20
d) groft tilsidesaetter de forpligtelser, der paahviler det i medfoer af de bestemmelser, som gaelder for det.
I tilfaelde af tilbagekaldelse eller bortfald af tilladelsen underretter den kompetente myndighed i hjemlandet de kompetente myndigheder i de oevrige medlemsstater herom, og disse skal traeffe alle noedvendige foranstaltninger for at forhindre det paagaeldende selskab i at paabegynde nye forretninger paa deres omraade i henhold til reglerne om fri etableringsret eller reglerne om fri udveksling af tjenesteydelser. Herudover traeffer foerstnaevnte myndighed sammen med sidstnaevnte myndigheder alle egnede foranstaltninger til beskyttelse af de sikredes interesser og begraenser navnlig den frie raadighed over selskabets aktiver i medfoer af artikel 20, stk. 1, stk. 2, andet afsnit, eller stk. 3, andet afsnit.
2. Enhver beslutning om tilbagekaldelse af en tilladelse skal udfoerligt begrundes og meddeles det paagaeldende selskab.«
Artikel 15
1. Medlemsstaterne foreskriver, at enhver fysisk eller juridisk person, der paataenker direkte eller indirekte at erhverve en kvalificeret deltagelse i et forsikringsselskab, forinden skal underrette de kompetente myndigheder i hjemlandet herom med angivelse af stoerrelsen af den kapitalandel, der paataenkes erhvervet. Enhver fysisk eller juridisk person skal ligeledes underrette hjemlandets kompetente myndigheder, hvis vedkommende paataenker at foroege sin kvalificerede deltagelse saa meget, at vedkommendes andel af stemmerettigheder eller kapitalandele derved naar op paa eller overstiger en taerskel paa 20 %, 33 % eller 50 %, eller at forsikringsselskabet derved bliver vedkommendes datterselskab.
Hjemlandets kompetente myndigheder skal inden for en frist paa hoejst tre maaneder fra datoen for den i foerste afsnit naevnte underretning goere indsigelse mod den paataenkte erhvervelse eller foroegelse, hvis de under hensyn til noedvendigheden af at sikre en sund og forsigtig forvaltning af forsikringsselskabet ikke er overbevist om den i foerste afsnit naevnte fysiske eller juridiske persons egnethed. Hvis myndighederne ikke goer indsigelse, kan de fastsaette en frist for gennemfoerelsen af den paagaeldende erhvervelse eller foroegelse.
2. Medlemsstaterne foreskriver, at enhver fysisk eller juridisk person, der paataenker direkte eller indirekte at opgive sin besiddelse af en kvalificeret deltagelse i et forsikringsselskab, forinden skal underrette hjemlandets kompetente myndigheder herom med angivelse af stoerrelsen af den kapitalandel, der derefter besiddes. Enhver fysisk eller juridisk person skal ligeledes underrette de kompetente myndigheder, hvis vedkommende har til hensigt at formindske sin kvalificerede deltagelse saa meget, at vedkommendes andel af stemmerettigheder eller kapitalandele derved naar ned under en taerskel paa 20 %, 33 % eller 50 %, eller at forsikringsselskabet derved ophoerer med at vaere vedkommendes datterselskab.
3. Saa snart forsikringsselskaberne har faaet kendskab dertil, giver de hjemlandets kompetente myndigheder meddelelse om de erhvervelser eller afhaendelser af andele i deres kapital, som bevirker, at deltagelsen stiger over eller falder under en af de taerskler, som er naevnt i stk. 1 og 2.
Endvidere meddeler de mindst en gang om aaret aktionaerers eller selskabsdeltageres identitet, som besidder en kvalificeret deltagelse, samt stoerrelsen af denne andel, saaledes som den bl. a. fremgaar af de registrerede data paa den aarlige generalforsamling eller af de oplysninger, som modtages i henhold til de bestemmelser, der gaelder for boersnoterede selskaber.
4. Medlemsstaterne fastsaetter, at hjemlandets kompetente myndigheder i tilfaelde af, at de i stk. 1 omhandlede personers indflydelse vil kunne vaere til skade for en forsigtig og sund forvaltning af forsikringsselskabet, skal kunne traeffe de fornoedne foranstaltninger for at bringe denne situation til ophoer. Saadanne foranstaltninger kan bl. a. bestaa i paabud, sanktioner over for ledelsen eller suspension af de stemmerettigheder, der er knyttet til de paagaeldende aktionaerers eller selskabsdeltageres aktier eller andele.
Lignende foranstaltninger skal kunne bringes i anvendelse over for fysiske eller juridiske personer, som ikke overholder den i stk. 1 foreskrevne pligt til forudgaaende underretning. Hvis en kapitalandel erhverves paa trods af indsigelse fra de kompetente myndigheder, skal medlemsstaterne, uafhaengigt af andre sanktioner, suspendere de tilsvarende stemmerettigheder, erklaere de afgivne stemmer ugyldige eller annullere dem.
Artikel 16
1. Medlemsstaterne foreskriver, at alle, der arbejder for eller har arbejdet for de kompetente myndigheder, samt revisorer og eksperter, der har handlet paa de kompetente myndigheders vegne, har tavshedspligt. Denne tavshedspligt indebaerer, at de fortrolige oplysninger, de modtager i forbindelse med deres hverv, ikke maa videregives til andre personer eller myndigheder, undtagen i summarisk eller sammenfattende form, saaledes at de enkelte forsikringsselskaber ikke kan identificeres, medmindre der er tale om tilfaelde, der er omfattet at straffelovgivningen.
Naar et forsikringsselskab er erklaeret konkurs eller er traadt i likvidation som foelge af en domstolskendelse, kan fortrolige oplysninger, som ikke vedroerer tredjemand, der er involveret i forsoeg paa at redde forsikringsselskabet, dog videregives under en civil retssag.
2. Stk. 1 er ikke til hinder for, at de kompetente myndigheder i de forskellige medlemsstater udveksler oplysninger i henhold til de direktiver, der gaelder for forsikringsselskaber. Disse oplysninger er undergivet den i stk. 1 omhandlede tavshedspligt.
3. Medlemsstaterne kan kun indgaa samarbejdsaftaler, der indebaerer udveksling af oplysninger, med de kompetente myndigheder i tredjelande, hvis de oplysninger, der saaledes meddeles, er beskyttet af en tavshedspligt, som mindst svarer til den, der er fastsat i denne artikel.
4. De kompetente myndigheder, der i henhold til stk. 1 eller 2 modtager fortrolige oplysninger, maa kun anvende disse i forbindelse med udoevelsen af deres hverv:
- til undersoegelse af, om betingelserne for adgang til at udoeve forsikringsvirksomhed er opfyldt, og for at lette tilsynet med selskabernes virksomhed, saerlig med hensyn til forsikringsmaessige hensaettelser, solvensmargen, administrativ og regnskabsmaessig praksis samt intern kontrol, eller
- til paalaeggelse af sanktioner, eller
- hvis den kompetente myndigheds afgoerelser paaklages til en hoejere administrativ myndighed, eller
- i forbindelse med domstolsproevelse i henhold til artikel 56 eller saerbestemmelser i de direktiver, der er vedtaget vedroerende forsikringsselskaber.
5. Stk. 1 og 4 er ikke til hinder for udveksling af oplysninger inden for samme medlemsstat, hvis der findes flere kompetente myndigheder, eller medlemsstaterne imellem, mellem de kompetente myndigheder og:
- de myndigheder, der har ansvaret for tilsynet med andre finansieringsinstitutter og med kreditinstitutter, samt de myndigheder, der foerer tilsyn med kapitalmarkederne,
- de organer, der medvirker ved likvidation og konkursbehandling af forsikringsselskaber og lignende procedurer, og
- personer, der er ansvarlige for den lovpligtige revision af forsikringsselskabers og andre finansieringsinstitutters regnskaber,
med henblik paa varetagelsen af deres tilsynsopgaver, eller til hinder for, at der gives de organer, der forvalter (obligatoriske) likvidationsprocedurer eller garantifonde, oplysninger, som er noedvendige for, at de kan udfoere deres arbejde. De oplysninger, som de paagaeldende myndigheder, organer og personer modtager, er omfattet af den i stk. 1 omhandlede tavshedspligt.
6. Endvidere kan medlemsstaterne uanset bestemmelserne i stk. 1 og 4, i henhold til lovbestemmelser give tilladelse til, at visse oplysninger meddeles andre afdelinger i deres centraladministration, som er ansvarlige for lovgivningen vedroerende tilsyn med kreditinstitutter, finansieringsinstituter, investeringsservice og forsikringsselskaber, samt inspektoerer, som handler efter fuldmagt fra de paagaeldende afdelinger.
Oplysningerne maa imidlertid kun gives, saafremt det er noedvendigt af hensyn til forsigtighedstilsynet.
Medlemsstaterne fastsaetter dog, at oplysninger, der modtages efter stk. 2 og 5, samt oplysninger, der stammer fra kontrol paa stedet som omhandlet i artikel 14 i direktiv 73/239/EOEF, aldrig maa videregives som naevnt i naervaerende stykke, medmindre den kompetente myndighed, der har givet oplysningerne, eller den kompetente myndighed i den medlemsstat, hvor kontrollen paa stedet er foretaget, har givet sit udtrykkelige samtykke.
Kapitel 2
Artikel 17
Artikel 15 i direktiv 73/239/EOEF affattes saaledes:
»Artikel 15
1. Hjemlandet paalaegger ethvert forsikringsselskab at afsaette tilstraekkelige forsikringsmaessige hensaettelser i forhold til dets samlede virksomhed.
Stoerrelsen af disse forsikringsmaessige hensaettelser opgoeres efter de regler, der er fastsat i direktiv 91/674/EOEF.
2. Hjemlandet forlanger af ethvert forsikringsselskab, at dets forsikringsmaessige hensaettelser vedroerende den samlede virksomhed er daekket af kongruente aktiver i overensstemmelse med artikel 6 i direktiv 88/357/EOEF. For saa vidt angaar risici, der bestaar i Faellesskabet, skal disse aktiver befinde sig dér. Medlemsstaterne kraever ikke af forsikringsselskaberne, at deres aktiver skal befinde sig i en bestemt medlemsstat. Hjemlandet kan dog lempe reglerne for aktivernes lokalisering.
3. Hvis hjemlandet tillader, at de forsikringsmaessige hensaettelser daekkes af tilgodehavender hos genforsikrere, fastsaetter det den tilladte procentdel. Det kan i saa fald ikke stille krav om, hvor disse tilgodehavender skal befinde sig.«
Artikel 18
Artikel 15a i direktiv 73/239/EOEF affattes saaledes:
»Artikel 15a
1. Medlemsstaterne kraever, at forsikringsselskaber, der har hjemsted paa deres omraade, og som daekker risici, der er klassificeret i klasse 14 i punkt A i bilaget, i det foelgende benaevnt »kreditforsikring«, skal oprette udjaevningshensaettelser (en udligningsreserve), som skal daekke et eventuelt teknisk tab eller en skadesprocent, der er hoejere end gennemsnittet inden for denne forsikringsklasse ved afslutningen af regnskabsaaret.
2. Udjaevningshensaettelserne skal beregnes efter de regler, som hjemlandet fastsaetter, ifoelge en af de fire metoder, der er anfoert i punkt D i bilaget, og som betragtes som aekvivalente.
3. Op til de beloeb, der er beregnet ifoelge metoderne i punkt D i bilaget, medregnes udjaevningshensaettelserne ikke i solvensmargenen.
4. Medlemsstaterne kan fritage forsikringselskaber, der har hjemsted paa deres omraade, fra kravet om oprettelse af udjaevningshensaettelser for kreditforsikringsklassen, hvis deres indtaegt fra praemier og bidrag i denne klasse udgoer mindre end 4 % af den samlede praemie og bidragsindtaegt og mindre end 2 500 000 ECU.«
Artikel 19
Artikel 23 i direktiv 88/357/EOEF udgaar.
Artikel 20
Ved valget af de aktiver, der medgaar til daekning af de forsikringsmaessige hensaettelser, skal der tages hensyn til arten af de forretninger, som selskabet udfoerer, for at sikre sikkerheden, afkastet og likviditeten af selskabets investeringer, idet selskabet skal soerge for en passende diversificering og spredning af sine anbringelser.
Artikel 21
1. Hjemlandet kan kun tillade, at forsikringsselskaber tilvejebringer daekning for deres forsikringsmaessige hensaettelser ved hjaelp af foelgende kategorier af aktiver:
A. Investeringsaktiver
a) obligationer og andre penge- og kapitalmarkedsinstrumenter
b) udlaan
c) aktier og andre kapitalandele med variabelt afkast
d) andele i institutter for kollektiv investering i vaerdipapirer og andre investeringsfonde
e) grunde og bygninger samt tinglige rettigheder i forbindelse med fast ejendom.
B. Tilgodehavender
f) tilgodehavender hos genforsikrere, herunder genforsikrernes andel i de forsikringsmaessige hensaettelser
g) genforsikringsdepoter og tilgodehavender hos afgivende forsikringsselskaber
h) tilgodehavender hos forsikringstagere og maeglere i forbindelse med direkte forsikringsforretninger og genforsikringsforretninger
i) tilgodehavender som foelge af restvaerdier eller subrogation
j) krav paa skattetilbagebetalinger
k) tilgodehavender hos garantifonde.
C. Andre aktiver
l) materielle anlaegsaktiver bortset fra grunde og bygninger, vaerdiansat paa grundlag af en forsigtig afskrivning
m) anfordringstilgodehavender i banker og kassebeholdning; indlaan i kreditinstitutter og alle andre virksomheder, der er befoejet til at modtage indlaan
n) forudbetalte erhvervelsesomkostninger
o) paaloebne renter og optjent leje samt andre periodeafgraensningsposter
For sammenslutningen af forsikringsgivere kaldet Lloyd's omfatter kategorierne af aktiver ligeledes garantier og remburser, der er udstedt af kreditinstitutter som defineret i direktiv 77/780/EOEF(12) eller af forsikringsselskaber, samt verificerbare beloeb, der stammer fra livsforsikringspolicer, naar de repraesenterer midler, der ejes af medlemmerne.
Det forhold, at et aktiv eller en kategori af aktiver er medtaget i listen i foerste afsnit, medfoerer ikke, at alle saadanne aktiver automatisk tillades som daekning for forsikringsmaessige hensaettelser. Hjemlandet fastsaetter mere detaljerede regler for, hvorledes tilladte aktiver maa anvendes; med henblik herpaa kan det kraeve tinglig sikkerhed eller garantistillelse, navnlig for tilgodehavender hos genforsikrere.
Ved fastlaeggelse og anvendelse af reglerne skal hjemlandet navnlig soerge for, at foelgende principper overholdes:
i) aktiver, som daekker de forsikringsmaessige hensaettelser, vaerdiansaettes eksklusive gaeld, der er stiftet med henblik paa erhvervelse af disse aktiver
ii) samtlige aktiver vaerdiansaettes paa et forsigtigt grundlag, idet der tages hensyn til risikoen for, at de ikke kan realiseres. Isaer tillades materielle anlaegsaktiver bortset fra grunde og bygninger kun som daekning for forsikringsmaessige hensaettelser, saafremt de vaerdiansaettes paa grundlag af en forsigtig afskrivning
iii) udlaan, uanset om de ydes til virksomheder, en stat, en international institution, en lokal eller regional myndighed eller fysiske personer, tillades kun som daekning for forsikringsmaessige hensaettelser, hvis de frembyder tilstraekkelige garantier med hensyn til deres sikkerhed, uanset om disse garantier bygger paa laantagers betalingsevne, paa pantebreve, bankgarantier, garantier fra forsikringsselskaber eller andre former for sikkerhed
iv) afledte instrumenter saasom optioner, futures og swaps i forbindelse med aktiver, som daekker de forsikringsmaessige hensaettelser, kan anvendes, naar de bidrager til at mindske investeringsrisikoen eller muliggoer en effektiv portefoeljepleje. Saadanne instrumenter vaerdiansaettes paa et forsigtigt grundlag og kan tages i betragtning ved vaerdiansaettelsen af de underliggende aktiver
v) vaerdipapirer, der ikke omsaettes paa et reguleret marked, tillades kun som daekning for forsikringsmaessige hensaettelser, saafremt de kan realiseres paa kort sigt
vi) tilgodehavender hos tredjemand tillades kun som daekning for forsikringsmaessige hensaettelser, efter at de tilsvarende gaeldsposter over for samme tredjemand er trukket fra
vii) vaerdien af de tilgodehavender, der tillades som daekning for forsikringsmaessige hensaettelser, skal beregnes paa et forsigtigt grundlag, idet der tages hensyn til risikoen for, at de ikke kan realiseres. Isaer tillades tilgodehavender hos forsikringstagere og maeglere i forbindelse med direkte forsikringsforretninger og genforsikringsforretninger kun, saafremt det ikke er mere end tre maaneder siden, de forfaldt til betaling
viii) naar der er tale om aktiver i form af en investering i et datterselskab, som paa forsikringsselskabets vegne forvalter samtlige eller en del af forsikringsselskabets investeringer, tager hjemlandet med henblik paa anvendelsen af de i denne artikel omhandlede regler og principper hensyn til de underliggende aktiver, der indehaves af datterselskabet; hjemlandet kan behandle andre datterselskabers aktiver paa samme maade
ix) forudbetalte erhvervelsesomkostninger tillades kun som daekning for forsikringsmaessige hensaettelser, saafremt dette er foreneligt med metoderne for beregning af praemiehensaettelserne.
2. Uanset stk. 1 kan hjemlandet undtagelsesvis og paa anmodning af forsikringsselskabet for en tidsbegraenset periode traeffe behoerigt begrundet afgoerelse om, at andre kategorier af aktiver kan medgaa til daekning af de forsikringsmaessige hensaettelser, jf. dog artikel 20.
Artikel 22
1. For saa vidt angaar de aktiver, der daekker de forsikringsmaessige hensaettelser, stiller hjemlandet krav om, at hvert forsikringsselskab ikke investerer mere end:
a) 10 % af de samlede forsikringsmaessige bruttohensaettelser i en grund eller en bygning eller i flere grunde eller bygninger, der ligger saa taet sammen, at de reelt kan betragtes som en enkelt investering
b) 5 % af de samlede forsikringsmaessige bruttohensaettelser i aktier og andre omsaettelige vaerdipapirer, der kan sidestilles med aktier, i obligationer og andre instrumenter paa penge- og kapitalmarkedet fra samme selskab eller i laan til samme laantager, taget under ét, idet der ses bort fra laan til en statslig, regional eller lokal myndighed eller en international organisation, hvoraf en eller flere medlemsstater er medlem. Denne graense kan forhoejes til 10 %, hvis selskabet ikke investerer mere end 40 % af sine forsikringsmaessige bruttohensaettelser i laan til laantagere eller i tilsvarende vaerdipapirer hos udstedere, hos hvilke selskabet investerer mere end 5 % af sine aktiver
c) 5 % af de samlede forsikringsmaessige bruttohensaettelser i ikke-sikrede laan, hvoraf 1 % i et enkelt ikke-sikret laan, bortset fra laan til kreditinstitutter, til forsikringsselskaber, i det omfang der er tilladt i henhold til artikel 8 i direktiv 73/239/EOEF, og til investeringsinstitutter, der er etableret i en medlemsstat
d) 3 % af de samlede forsikringsmaessige bruttohensaettelser i kontanter
e) 10 % af de samlede forsikringsmaessige bruttohensaettelser i aktier, andre vaerdipapirer, der kan sidestilles med aktier, og obligationer, der ikke omsaettes paa et reguleret marked.
2. Det forhold, at stk. 1 ikke fastlaegger begraensninger for investering i en bestemt kategori af aktiver, er ikke ensbetydende med, at aktiverne inden for denne kategori uden begraensning boer tillades til daekning for de forsikringsmaessige hensaettelser. Hjemlandet fastsaetter mere detaljerede regler for anvendelsen af de aktiver, der kan tillades. Ved fastlaeggelsen og anvendelsen af disse regler skal hjemlandet navnlig soerge for, at foelgende principper overholdes:
i) de aktiver, der daekker de forsikringsmaessige hensaettelser, skal vaere saa diversificerede og skal vaere investeret saa spredt, at det sikres, at der ikke foreligger nogen uforholdsmaessig stor afhaengighed af en kategori af bestemte aktiver, et specielt investeringsmarked eller en speciel investering
ii) investeringer i aktiver, der som foelge af enten deres art eller udstederens soliditet indebaerer et hoejt risikoniveau, skal begraenses til et forsigtigt omfang
iii) ved begraensningerne for saerlige kategorier af aktiver tages der hensyn til, hvorledes genforsikringsandelen er behandlet ved beregningen af de forsikringsmaessige hensaettelser
iv) naar der er tale om aktiver i form af en investering i et datterselskab, som paa forsikringsselskabets vegne forvalter samtlige eller en del af dettes investeringer, tager hjemlandet med henblik paa anvendelsen af de i denne artikel omhandlede regler og principper hensyn til de underliggende aktiver, der indehaves af datterselskabet; hjemlandet kan behandle andre datterselskabers aktiver paa samme maade
v) den procentvise andel af de aktiver, der daekker de forsikringsmaessige hensaettelser, som udgoeres af ikke likvide investeringer, skal begraenses til et forsigtigt niveau
vi) naar aktiverne omfatter laan til visse kreditinstitutter eller obligationer udstedt af saadanne institutter, kan hjemlandet ved anvendelsen af reglerne og principperne i denne artikel tage hensyn til de underliggende aktiver, der indehaves af disse kreditinstitutter. Der maa kun forholdes saaledes, hvis kreditinstituttet har sit hjemsted i en medlemsstat, udelukkende tilhoerer denne medlemsstat og/eller dennes lokale myndigheder, og dets virksomhed i henhold til vedtaegterne bestaar i at formidle laan til staten eller lokale myndigheder eller laan, som sikres af disse, eller laan til organer, der har en taet tilknytning til staten eller de lokale myndigheder.
3. Med hensyn til de detaljerede regler for, hvorledes de tilladte aktiver maa anvendes, behandler medlemsstaten:
- laan, der ikke er sikret af banker, forsikringsselskaber, ved pant eller paa anden maade, mere restriktivt end laan, der er sikret saaledes
- investeringsinstitutter, der ikke er samordnet i henhold til direktiv 85/611/EOEF(13) , og oevrige investeringsfonde mere restriktivt end de investeringsinstitutter, der er samordnet i henhold til samme direktiv
- vaerdepapirer, der ikke omsaettes paa et reguleret marked, mere restriktivt end dem, der omsaettes paa et saadant marked
- vaerdipapirer, obligationer og andre instrumenter paa penge- og kapitalmarkedet, der ikke er udstedt af stater, af en af disses lokale eller regionale myndigheder eller af selskaber, der henhoerer under zone A, som omhandlet i direktiv 89/647/EOEF(14) , eller som er udstedt af internationale organisationer, som ingen af Faellesskabets medlemsstater er medlem af, mere restriktivt end samme finansielle instrumenter, som er udstedt af ovennaevnte.
4. Medlemsstaterne kan forhoeje den i stk. 1, litra b) naevnte graense til 40 % for visse obligationer, naar de er udstedt af et kreditinstitut, der har sit hjemsted i en medlemsstat, og som i henhold til lovgivningen er underkastet et saerligt offentligt tilsyn med henblik paa at beskytte indehaverne af disse obligationer. Specielt skal provenuet fra udstedelsen af disse obligationer i henhold til loven investeres i aktiver, der i tilstraekkelig grad i obligationernes samlede loebetid daekker de forpligtelser, der foelger heraf, og som ifoelge fortrinsret anvendes til tilbagebetaling af hovedstol og betaling af paaloebne renter i tilfaelde af misligholdelse fra emittentens side.
5. Medlemsstaterne kan ikke kraeve, at forsikringsselskaberne skal investere i bestemte kategorier af aktiver.
6. Uanset stk. 1 kan hjemlandet undtagelsesvis paa anmodning fra forsikringsselskabet for en tidsbegraenset periode traeffe behoerigt begrundet afgoerelse om, at de regler, der er fastsat i stk. 1, litra a) til e), kan fraviges, jf. dog artikel 20.
Artikel 23
Bilag 1, nr. 8 og 9 i direktiv 88/357/EOEF affattes saaledes:
»8. Forsikringsselskaberne kan have ikke-kongruente aktiver til daekning af et beloeb paa hoejst 20 % af deres forpligtelser i en bestemt valuta.
9. Hver medlemsstat kan bestemme, at kravet i de foregaaende bestemmelser om, at forpligtelser skal daekkes af aktiver udtrykt i en medlemsstats valuta, ligeledes anses for opfyldt, hvis disse aktiver er udtrykt i ecu.«
Artikel 24
Artikel 16, stk. 1 i direktiv 73/239/EOEF affattes saaledes:
»1. Hjemlandet paalaegger ethvert forsikringsselskab at oprette en i forhold til dets samlede virksomhed tilstraekkelig solvensmargen.
Solvensmargenen svarer til selskabets formue fri for enhver paaregnelig forpligtelse og med fradrag af immaterielle vaerdier. Den omfatter navnlig:
- den indbetalte aktiekapital eller, for gensidige forsikringsselskaber, den faktiske grundfond plus eventuelle medlemskonti, forudsat at disse konti opfylder alle foelgende kriterier:
a) vedtaegterne fastsaetter, at betalinger fra disse konti til medlemmerne kun kan foretages, hvis solvensmargenen ikke herved falder under det kraevede niveau, eller efter selskabets oploesning, hvis hele selskabets oevrige gaeld er afviklet
b) vedtaegterne fastsaetter, for saa vidt angaar betalinger af andre aarsager end individuelle medlemsophoer, at de ansvarlige myndigheder underrettes herom mindst en maaned i forvejen, og at de inden for denne frist kan forbyde betalingen, og
c) de relevante bestemmelser i vedtaegterne kan kun aendres, efter at de kompetente myndigheder har erklaeret, at de ikke har nogen indvending mod aendringen, jf. dog kriterierne i litra a) og b);
- halvdelen af den ikke indbetalte aktiekapital eller grundfond, naar den indbetalte del udgoer 25 % af denne kapital eller fond
- reserver (lovmaessige og frie), der ikke modsvarer forpligtelserne
- overfoert oberskud
- ekstrabidrag, som gensidige og gensidig-lignende forsikringsselskaber med variable bidrag kan kraeve af deltagerne i loebet af et regnskabsaar, med et beloeb paa indtil halvdelen af forskellen mellem de maksimale bidrag og de faktisk opkraevede bidrag; disse mulige ekstrabidrag kan dog ikke daekke mere end 50 % af margenen
- efter anmodning fra forsikringsselskabet de dokumenterede skjulte reserver, der skyldes en for lav ansaettelse af aktiverne, i det omfang saadanne skjulte reserver ikke har karakter af et undtagelsestilfaelde
- kumulative praeferenceaktier og ansvarlig indskudskapital kan medtages, men i saa fald hoejst med et beloeb svarende til 50 % af margenen, hvoraf ansvarlig indskudskapital med fast loebetid eller kumulative praeferenceaktier med fast loebetid hoejst maa udgoere 25 %, forudsat at mindst foelgende betingelser er opfyldt:
a) i tilfaelde af et forsikringsselskabs konkurs eller likvidation findes der bindende aftaler om, at ansvarlig indskudskapital eller praeferenceaktier efterstilles alle andre fordringer og foerst fyldestgoeres, naar al anden udestaaende gaeld er betalt.
For ansvarlig indskudskapital skal ligeledes foelgende betingelser vaere opfyldt:
b) kun faktisk indbetalte midler tages i betragtning
c) for indskudskapital med fast loebetid skal den oprindelige loebetid vaere mindst fem aar. Senest et aar inden tilbagebetalingsdatoen forelaegger forsikringsselskabet med henblik paa godkendelse de kompetente myndigheder en plan over, hvorledes solvensmargenen vil blive fastholdt paa eller bragt op paa det kraevede niveau ved loebetidens udloeb, medmindre den andel, den ansvarlige indskudskapital kan udgoere af solvensmargenen, nedsaettes gradvis i loebet af mindst de sidste fem aar inden den aftalte tilbagebetalingsdag. De kompetente myndigheder kan give tilladelse til anticiperet tilbagebetaling af saadanne midler, naar anmodning herom indgives af det emitterende forsikringsselskab, og dets solvensmargen ikke derved falder under det kraevende niveau
d) for indskudskapital, for hvilken der ikke er fastsat nogen loebetid, skal der gaelde et opsigelsesvarsel paa fem aar, medmindre indskudskapitalen ikke laengere medregnes som en komponent af solvensmargenen, eller medmindre de kompetente myndigheders forudgaaende samtykke specielt kraeves for tilbagebetaling foer tiden. I sidstnaevnte tilfaelde underretter forsikringsselskabet mindst seks maaneder inden datoen for den foreslaaede tilbagebetaling de kompetente myndigheder med angivelse af den faktiske og den kraevede solvensmargen foer og efter denne tilbagebetaling. De kompetente myndigheder giver kun tilladelse til tilbagebetalingen, hvis der ikke er risiko for, at forsikringsselskabets solvensmargen falder under det kraevende niveau
e) laaneaftalen maa ikke indeholde nogen klausul om, at gaelden under naermere angivne omstaendigheder, bortset fra likvidation af forsikringsselskabet, skal tilbagebetales inden den aftalte forfaldsdato
f) laaneaftalen kan kun aendres, efter at de kompetente myndigheder har erklaeret, at de ikke har nogen indvendinger mod aendringen
- vaerdipapirer med ubestemt loebetid og andre instrumenter - herunder andre kumulative praeferenceaktier end de i foregaaende led omhandlede - der opfylder foelgende betingelser, op til 50 % af margenen for de i forrige led naevnte vaerdipapirer og ansvarlig indskudskapital:
a) de maa ikke kunne tilbagebetales paa ihaendehaverens initiativ eller uden den kompetente myndigheds forhaandsgodkendelse
b) aftaler i forbindelse med gaeldsstiftelsen skal give forsikringsselskabet mulighed for at udskyde betaling af renter paa gaelden
c) laangiverens krav mod forsikringsselskabet skal efterstilles al anden ikke efterstillet gaeld
d) de for udstedelsen af vaerdipapirerne gaeldende dokumenter skal indeholde bestemmelse om, at gaeld og ikke betalte renter skal kunne medgaa til daekning af tabene, samtidig med at forsikringsselskabet skal kunne fortsaette sin virksomhed
e) kun faktisk indbetalte beloeb tages i betragtning.«
Artikel 25
Senest tre aar efter dette direktivs gennemfoerelse forelaegger Kommissionen Forsikringskomitéen en rapport om behovet for en yderligere harmonisering af solvensmargenen.
Artikel 26
Artikel 18 i direktiv 73/239/EOEF affattes saaledes:
»Artikel 18
1. Medlemsstaterne fastsaetter ingen regler for valget af de aktiver, der ikke medgaar til daekningen af de forsikringsmaessige hensaettelser i henhold til artikel 15.
2. Med forbehold af artikel 15, stk. 2, artikel 20, stk. 1, 2, 3 og 5, og artikel 22, stk. 1, sidste afsnit, afstaar medlemsstaterne fra at begraense den frie raadighed over de roerlige og faste aktiver, der indgaar i de tilladte forsikringsselskabers formue.
3. Stk. 1 og 2 er ikke til hinder for de foranstaltninger, som medlemsstaterne er berettigede til at traeffe i deres egenskab af ejere af eller deltagere i de paagaeldende selskaber, under beskyttelse af de sikredes interesser.«
Kapitel 3
Artikel 27
Artikel 7, stk. 1, litra f), i direktiv 88/357/EOEF affattes saaledes:
»f) for saa vidt angaar de risici, der er omhandlet i artikel 5, litra d), i direktiv 73/239/EOEF, kan parterne frit vaelge, hvilken lovgivning der skal finde anvendelse.«
Artikel 28
Den medlemsstat, hvor risikoen bestaar, kan ikke forhindre forsikringstageren i at indgaa en aftale med et forsikringsselskab, der har faaet tilladelse i henhold til artikel 6 i direktiv 73/239/EOEF, naar aftalen ikke er i strid med gaeldende retsregler begrundet i almene hensyn i den medlemsstat, hvor risikoen bestaar.
Artikel 29
Medlemsstaterne maa ikke fastsaette bestemmelser om, at der kraeves forudgaaende godkendelse eller loebende anmeldelse af de almindelige og specielle betingelser i forsikringspolicer, af tariffer og af formularer og andre trykte dokumenter, som et forsikringsselskab agter at anvende over for forsikringstagerne. Med henblik paa at kontrollere, at nationale bestemmelser om forsikringsaftaler overholdes, kan de alene kraeve, at de paagaeldende betingelser og de oevrige dokumenter paa opfordring skal kunne forelaegges, uden at dette dog maa goeres til en forhaandsbetingelse for, at et selskab kan udoeve sin virksomhed.
Medlemsstaterne maa hverken opretholde eller indfoere krav om forudgaaende meddelelse om eller godkendelse af tarifforhoejelser, medmindre krav herom alene er et led i en almindelig priskontrolordning.
Artikel 30
1. Artikel 8, stk. 4, litra b), i direketiv 88/357/EOEF udgaar. Artikel 8, stk. 4, litra a), affattes derefter saaledes:
»a) Med forbehold af litra c) gaelder artikel 7, stk. 2, tredje afsnit, naar forsikringsaftalen giver daekning i flere medlemsstater, hvoraf mindst en kraever lovpligtig forsikring«.
2. Uanset om andet maatte vaere fastsat, kan en medlemsstat, der paalaegger forpligtelse til at tegne en forsikring, kraeve, at dens kompetente myndighed faar meddelelse om de almindelige og specielle betingelser i de lovpligtige forsikringer, foer de anvendes.
Artikel 31
1. Inden en forsikringsaftale indgaas, skal forsikringsselskabet oplyse forsikringstageren om foelgende:
- hvilken lovgivning der skal gaelde for aftalen, hvis parterne ikke kan vaelge frit, eller, naar parterne frit kan vaelge lovgivning, hvilken lovgivning forsikringsselskabet foreslaar
- bestemmelserne vedroerende behandling af klager fra forsikringstagere vedroerende aftalen, herunder om der findes en klageinstans, uden at dette beroerer forsikringstagerens adgang til at anlaegge retssag.
2. Den i stk. 1 omhandlede pligt gaelder kun, hvis forsikringstageren er en fysisk person.
3. Gennemfoerelsesbestemmelserne til denne artikel fastlaegges i overensstemmelse med lovgivningen i den medlemsstat, hvor risikoen bestaar.
AFSNIT IV BESTEMMELSER VEDROERENDE FRI ETABLERINGSRET OG FRI UDVEKSLING AF TJENESTEYDELSER
Artikel 32
Artikel 10 i direktiv 73/239/EOEF affattes saaledes:
»Artikel 10
1. Et forsikringsselskab, der oensker at etablere en filial paa en anden medlemsstats omraade, meddeler den kompetente myndighed i hjemlandet dette.
2. Medlemsstaterne kraever, at et forsikringsselskab, som oensker at etablere en filial i en anden medlemsstat, indgiver foelgende oplysninger sammen med den i stk. 1 naevnte meddelelse:
a) i hvilken medlemsstat, det har til hensigt at etablere en filial
b) en driftsplan, hvori bl. a. angives arten af den paataenkte virksomhed og filialens organisatoriske struktur
c) en adresse i filialmedlemsstaten, hvorfra der kan indhentes, eller hvortil der kan sendes dokumenter, idet den paagaeldende adresse er den samme adresse som den, hvortil alle meddelelser til den generalbefuldmaegtigede sendes
d) navn paa filialens generalbefuldmaegtigede, som skal have tilstraekkelige befoejelser til at forpligte selskabet over for tredjemand samt til at repraesentere det over for filialmedlemsstatens myndigheder og domstole. Med hensyn til Lloyd's maa dette, i tilfaelde af eventuelle tvister i filialmedlemsstaten, der hidroerer fra indgaaede forpligtelser, ikke medfoere stoerre vanskeligheder for de sikrede, end hvis tvisterne vedroerte selskaber af saedvanlig type. Med henblik herpaa skal den generalbefuldmaegtigedes kompetence isaer omfatte befoejelse til i denne egenskab at give moede i retten som sagsoegt med befoejelse til at forpligte de paagaeldende forsikringsgivere i Lloyd's.
Hvis forsikringsselskabet agter at lade sin filial daekke risiciene i forsikringsklasse 10 i punkt A i bilaget, bortset fra fragtfoerernes ansvar, skal det fremlaegge en erklaering om, at det er blevet medlem af det nationale bureau og den nationale garantifond i filialmedlemsstaten.
3. Medmindre den kompetente myndighed i hjemlandet henset til den paataenkte etablering har grund til at naere mistillid til den administrative strukturs egnethed, forsikringsselskabets finansielle situation eller de ansvarlige lederes og den generalbefuldmaegtigedes haederlighed og kvalifikationer eller erhvervserfaring, videresender den senest tre maaneder efter modtagelsen af alle de i stk. 2 naevnte oplysninger disse til den kompetente myndighed i filialmedlemsstaten og underretter det beroerte forsikringsselskab herom.
Hjemlandets kompetente myndighed attesterer ligeledes, at forsikringsselskabet raader over minimumssolvensmargenen, beregnet i overensstemmelse med artikel 16 og 17.
Naegter den kompetente myndighed i hjemlandet at videresende de i stk. 2 naevnte oplysninger til den kompetente myndighed i filialmedlemsstaten, skal dette afslag begrundes over for det beroerte selskab inden tre maaneder efter modtagelsen af samtlige omhandlede oplysninger. Et saadant afslag eller manglende svar kan goeres til genstand for domstolsproevelse i hjemlandet.
4. Inden forsikringsselskabets filial paabegynder sin virksomhed, har den kompetente myndighed i filialmedlemsstaten en frist paa to maaneder fra modtagelsen af de i stk. 3 naevnte oplysninger til i givet fald at meddele hjemlandets kompetente myndighed de vilkaar, som begrundet i almene hensyn skal gaelde for udoevelsen af denne virksomhed i filialmedlemsstaten.
5. Saa snart der foreligger en meddelelse fra den kompetente myndighed i filialmedlemsstaten eller, hvis denne ikke sender nogen meddelelse, saa snart den i stk. 4 naevnte frist er udloebet, kan filialen etableres, og den kan paabegynde sin virksomhed.
6. I tilfaelde af aendring af et forhold, der er givet meddelelse om efter stk. 2, litra b), c), eller d), skal forsikringsselskabet skriftligt meddele de kompetente myndigheder i hjemlandet og i filialmedlemsstaten den paagaeldende aendring, mindst en maaned foer aendringen foretages, saaledes at den kompetente myndighed i hjemlandet og i filialmedlemsstaten kan handle i henhold til henholdsvis stk. 3 og stk. 4.«
Artikel 33
Artikel 11 i direktiv 73/239/EOEF udgaar.
Artikel 34
Artikel 14 i direktiv 88/357/EOEF affattes saaledes:
»Artikel 14
Ethvert selskab, der for foerste gang i en eller flere medlemsstater agter at udoeve sin virksomhed i henhold til reglerne om fri udveksling af tjenesteydelser, skal forinden give de kompetente myndigheder i hjemlandet meddelelse herom med angivelse af arten af de risici, det har til hensigt at daekke.«
Artikel 35
Artikel 16 i direktiv 88/357/EOEF affattes saaledes:
»Artikel 16
1. De kompetente myndigheder i hjemlandet meddeler inden for en frist paa en maaned efter den i artikel 14 naevnte meddelelse den eller de medlemsstater, paa hvis omraade selskabet agter at udoeve sin virksomhed i henhold til reglerne om fri udveksling af tjenesteydelser, foelgende:
a) et certifikat, hvori det godtgoeres, at selskabet raader over minimumssolvensmargenen beregnet i overensstemmelse med artikel 16 og 17 i direktiv 73/239/EOEF
b) de klasser, inden for hvilke selskabet har ret til at virke
c) arten af de risici, som selskabet har til hensigt at daekke i den medlemsstat, hvor der praesteres tjenesteydelser.
Samtidig underretter de det beroerte selskab herom.
Medlemsstater, paa hvis omraade et selskab agter at praestere tjenesteydelser og i forbindelse hermed daekke risiciene i forsikringsklasse 10 i punkt A i bilaget til direktiv 73/239/EOEF bortset fra fragtfoererens ansvar, kan kraeve, at selskabet:
- meddeler navn og adresse paa den i artikel 12a, stk. 4, i naervaerende direktiv naevnte repraesentant
- fremlaegger en erklaering om, at selskabet er blevet medlem af det nationale bureau og den nationale garantifond i den medlemsstat, hvor der praesteres tjenesteydelser.
2. Hvis de kompetente myndigheder i hjemlandet ikke fremsender de i stk. 1 naevnte oplysninger inden for den fastsatte frist, skal de inden for samme frist underrette selskabet om aarsagerne hertil. Naegtelsen kan goeres til genstand for domstolsproevelse i hjemlandet.
3. Selskabet kan begynde sin virksomhed paa den attesterede dato, hvor det er blevet underrettet om den i stk. 1, foerste afsnit, omhandlede meddelelse.«
Artikel 36
Artikel 17 i direktiv 88/357/EOEF affattes saaledes:
»Artikel 17
Enhver aendring, som selskabet agter at foretage i de i artikel 14 omhandlede oplysninger, underkastes fremgangsmaaden i artikel 14 og 16.«
Artikel 37
Artikel 12, stk. 2, andet og tredje afsnit, og stk. 3, samt artikel 13 og 15 i direktiv 88/357/EOEF udgaar.
Artikel 38
De kompetente myndigheder i filialmedlemsstaten eller i den medlemsstat, hvor tjenesteydelserne praesteres, kan kraeve, at de oplysninger, som de i henhold til dette direktiv har lov til at anmode om vedroerende de forsikringsselskabers virksomhed, som opererer paa deres omraade, gives paa den paagaeldende medlemsstats officielle sprog.
Artikel 39
1. Artikel 18 i direktiv 88/357/EOEF udgaar.
2. Filialmedlemsstaten eller den medlemsstat, hvor tjenesteydelserne praesteres, maa ikke fastsaette bestemmelser om, at der kraeves forudgaaende godkendelse eller loebende anmeldelse af de almindelige og specielle betingelser i forsikringspolicer, af tariffer og af formularer og andre trykte dokumenter, som selskabet agter at anvende over for forsikringstagerne. Med henblik paa at kontrollere, at deres nationale bestemmelser om forsikringsaftaler overholdes, kan de alene kraeve, at ethvert selskab, der oensker at udoeve forsikringsvirksomhed paa deres omraade i henhold til reglerne om fri etableringsret eller reglerne om fri udveksling af tjenesteydelser, paa opfordring skal kunne forelaegge de betingelser og andre dokumenter, som det agter at anvende, uden at dette dog maa goeres til en forhaandsbetingelse for, at selskabet kan udoeve sin virksomhed.
3. Filialmedlemsstaten eller den medlemsstat, hvor tjenesteydelserne praesteres, maa hverken opretholde eller indfoere krav om forudgaaende meddelelse om eller godkendelse af tarifforhoejelser, medmindre krav herom alene er et led i en almindelig priskontrolordning.
Artikel 40
1. Artikel 19 i direktiv 88/357/EOEF udgaar.
2. Ethvert selskab, der udoever virksomhed i henhold til reglerne om fri etableringsret eller reglerne om fri udveksling af tjenesteydelser, skal forelaegge de kompetente myndigheder i filialmedlemsstaten og/eller i den medlemsstat, hvor tjenesteydelserne praesteres, alle de dokumenter, der forlanges af det med henblik paa gennemfoerelsen af denne artikel, for saa vidt selskaber, der har deres hjemsted i disse medlemsstater, ogsaa er forpligtet dertil.
3. Hvis de kompetente myndigheder i en medlemsstat konstaterer, at et selskab, der paa denne medlemsstats omraade har en filial eller driver virksomhed i henhold til reglerne om fri udveksling af tjenesteydelser, overtraeder de retsregler i naevnte medlemsstat, der gaelder for det, henstiller de til det paagaeldende selskab at bringe disse ulovlige forhold til ophoer.
4. Foretager vedkommende selskab sig ikke det noedvendige, giver de kompetente myndigheder i den paagaeldende medlemsstat de kompetente myndigheder i hjemlandet meddelelse herom. Disse traeffer snarest muligt alle noedvendige foranstaltninger med henblik paa, at det paagaeldende selskab bringer de ulovlige forhold til ophoer. De kompetente myndigheder i den paagaeldende medlemsstat underrettes om arten af disse foranstaltninger.
5. Hvis selskabet trods de foranstaltninger, der er truffet af hjemlandet, eller fordi disse foranstaltninger viser sig at vaere utilstraekkelige, eller den paagaeldende medlemsstat ikke traeffer nogen foranstaltninger, fortsat overtraeder de retsregler, der gaelder i den paagaeldende medlemsstat, kan denne, efter at have givet de kompetente myndigheder i hjemlandet meddelelse herom, traeffe egnede foranstaltninger for at forhindre eller standse yderligere overtraedelser og, saafremt det er strengt noedvendigt, forbyde selskabet at indgaa flere forsikringsaftaler paa dens omraade. Medlemsstaterne drager omsorg for, at det paa deres omraade er muligt at give forsikringsselskaberne de noedvendige meddelelser.
6. Stk. 3, 4 og 5 beroerer ikke medlemsstaternes ret til i noedstilfaelde at traeffe egnede forholdsregler for at forhindre lovovertraedelser paa deres omraade. Dette indebaerer ogsaa mulighed for at forhindre et forsikringsselskab i at fortsaette med at indgaa nye forsikringsaftaler paa deres omraade.
7. Stk. 3, 4 og 5 beroerer ikke medlemsstaternes ret til at paalaegge sanktioner ved overtraedelser paa deres omraade.
8. Hvis det selskab, der har gjort sig skyldig i overtraedelsen, har et etableret forretningssted eller besidder ejendom i den paagaeldende medlemsstat, kan dennes kompetente myndigheder i overensstemmelse med den nationale lovgivning ivaerksaette de for saadanne overtraedelser fastsatte administrative sanktioner over for dette etablerede forretningssted eller denne ejendom.
9. Enhver foranstaltning, der traeffes i henhold til stk. 4 til 8, og som omfatter sanktioner eller begraensninger i udoevelsen af forsikringsvirksomhed, skal behoerigt begrundes og meddeles det paagaeldende selskab.
10. Kommissionen forelaegger hvert andet aar den Forsikringskomité, der er nedsat ved direktiv 91/675/EOEF, en rapport, der viser antallet og arten af tilfaelde, hvor der i den enkelte medlemsstat er givet afslag som omhandlet i artikel 10 i direktiv 73/239/EOEF eller i artikel 16 i direktiv 88/357/EOEF, begge som aendret ved naervaerende direktiv, eller truffet foranstaltninger i henhold til stk. 5 i naervaerende artikel. Medlemsstaterne samarbejder med Kommissionen ved at give den de oplysninger, der er noedvendige for udarbejdelsen af rapporten.
Artikel 41
Dette direktiv er ikke til hinder for, at forsikringsselskaber med hjemsted i en medlemsstat ved anvendelse af ethvert foreliggende kommunikationsmiddel kan reklamere for deres ydelser i filialmedlemsstaten eller i den medlemsstat, hvor tjenesteydelserne praesteres, saa laenge de ikke tilsidesaetter eventuelle regler om saadanne reklamers form og indhold, der er begrundet i almene hensyn.
Artikel 42
1. Artikel 20 i direktiv 88/357/EOEF udgaar.
2. Saafremt et forsikringsselskab traeder i likvidation, opfyldes forpligtelserne i forbindelse med forsikringsaftaler, der er indgaaet gennem en filial eller i henhold til reglerne om fri udveksling af tjenesteydelser, paa samme maade som forpligtelserne i forbindelse med dette selskabs andre forsikringsaftaler, uanset de sikredes eller de begunstigedes nationalitet.
Artikel 43
1. Artikel 21 i direktiv 88/357/EOEF udgaar.
2. Naar en forsikring tilbydes i henhold til reglerne om fri etableringsret eller reglerne om fri udveksling af tjenesteydelser, skal forsikringstageren, inden forpligtelsen indgaas, goeres bekendt med, i hvilken medlemsstat hjemstedet eller i givet fald den filial, hvormed aftalen skal indgaas, er beliggende.
Hvis der udleveres dokumenter til forsikringstageren, skal de indeholde de i foregaaende afsnit naevnte oplysninger.
De i foerste og andet afsnit omhandlede forpligtelser vedroerer ikke de i artikel 5, litra d), i direktiv 73/239/EOEF omhandlede risici.
3. Aftalen eller alle andre dokumenter, der yder daekning, samt forsikringsbegaeringen, dersom den er bindende for forsikringstageren, skal angive adressen paa hjemstedet og i givet fald paa filialen af det forsikringsselskab, der yder daekningen.
Hver medlemsstat kan kraeve, at navn og adresse paa den repraesentant for forsikringsselskabet, der er naevnt i artikel 12a, stk. 4, i direktiv 88/357/EOEF, ogsaa anfoeres i de dokumenter, der er naevnt i foerste afsnit.
Artikel 44
1. Artikel 22 i direktiv 88/357/EOEF udgaar.
2. Forsikringsselskaber skal saerskilt for forsikringsvirksomhed, der udoeves i henhold til reglerne om fri etableringsret, og for forsikringsvirksomhed, der udoeves i henhold til reglerne om fri udveksling af tjenesteydelser, meddele den kompetente myndighed i hjemlandet beloebet for praemier, skadesudgifter og provisioner, uden fradrag af genforsikringsandelen, for hver medlemsstat og for hver gruppe af klasser samt, for saa vidt angaar forsikringsklasse 10 i punkt A i bilaget til direktiv 78/239/EOEF, bortset fra fragtfoererens ansvar, skadesfrekvensen og de gennemsnitlige skadesudgifter.
Grupperne af klasser defineres saaledes:
- ulykker og sygdom (1 og 2)
- bilforsikring (3, 7 og 10; tallene vedroerende klasse 10, bortset fra fragtfoererens ansvar, praeciseres senere)
- brand og andre skader paa ejendom (8 og 9)
- luftfarts-, soe- og transportforsikring (4, 5, 6, 7, 11 og 12)
- almindelig ansvarsforsikring (13)
- kredit og kaution (14 og 15)
- oevrige klasser (16, 17 og 18).
Hjemlandets kompetente myndigheder videregiver inden for en rimelig frist og i samlet form disse oplysninger til de kompetente myndigheder i de beroerte medlemsstater, der anmoder derom.
Artikel 45
1. Artikel 24 i direktiv 88/357/EOEF udgaar.
2. Dette direktiv beroerer ikke medlemsstaternes ret til at kraeve, at selskaber, der udoever virksomhed paa deres omraade i henhold til reglerne om fri etableringsret eller reglerne om fri udveksling af tjenesteydelser, paa samme vilkaar som de selskaber, der har faaet en tilladelse der, skal vaere medlem af og deltage i enhver ordning, der skal garantere de sikrede eller de skadelidte tredjemaend betaling af erstatningsydelser.
Artikel 46
1. Artikel 25 i direktiv 88/357/EOEF udgaar.
2. Med forbehold af senere harmonisering er alle forsikringsaftaler udelukkende paalagt de indirekte skatter og parafiskale afgifter, hvormed forsikringspraemierne er belastet i den medlemsstat, hvor risikoen bestaar i henhold til artikel 2, litra d), i direktiv 88/357/EOEF, samt for Spaniens vedkommende de ekstragebyrer, der ved lov er fastsat til fordel for det spanske »Consorcio de Compensación de Seguros« til udfoerelse af dets opgaver i forbindelse med godtgoerelse af tab paa grund af usaedvanlige begivenheder i denne medlemsstat.
Uanset artikel 2, litra d), foerste led, i direktiv 88/357/EOEF, betragtes indbo i en ejendom, der er beliggende paa en medlemsstats omraade, med undtagelse af goder i erhvervsmaessig transit, ved anvendelsen af naervaerende stykke som en risiko, der bestaar i denne medlemsstat, selv om ejendommen og dens indbo ikke er daekket af samme forsikringspolice.
Den lovgivning, der finder anvendelse paa aftalen efter artikel 7 i direktiv 88/357/EOEF, har ingen indflydelse paa den gaeldende skattemaessige ordning.
Med forbehold af senere harmonisering anvender hver medlemsstat paa de selskaber, som daekker risici paa dens omraade, de nationale bestemmelser vedroerende de foranstaltninger, der skal sikre opkraevning af de indirekte skatter og parafiskale afgifter, som skal erlaegges i henhold til foerste afsnit.
AFSNIT V OVERGANGSBESTEMMELSER
Artikel 47
Forbundsrepublikken Tyskland kan udskyde anvendelsen af artikel 54, stk. 2, andet afsnit, foerste punktum, indtil den 1. januar 1996. I denne periode finder bestemmelserne i nedenstaaende stykke anvendelse i den i artikel 54, stk. 2, omhandlede situation.
Naar det tekniske beregningsgrundlag for praemierne er blevet meddelt hjemlandets kompetente myndigheder i overensstemmelse med artikel 54, stk. 2 andet afsnit, tredje punktum, fremsender disse myndigheder straks de paagaeldende oplysninger til myndighederne i den medlemsstat, hvor risikoen bestaar, saaledes at disse kan fremsaette deres bemaerkninger hertil. Hvis hjemlandets myndigheder ikke tager hensyn til bemaerkningerne, underretter de i deltajer og med angivelse af begrundelsen herfor myndighederne i den medlemsstat, hvor risikoen bestaar.
Artikel 48
Medlemsstaterne kan indroemme de forsikringsselskaber, der har hjemsted paa deres omraade, og for hvilke vaerdien af de grunde og bygninger, som medgaar til daekning af de forsikringsmaessige hensaettelser, ved meddelelsen af dette direktiv overstiger den i artikel 22, stk. 1, litra a), fastsatte procentsats, en frist til at efterkomme ovennaevnte bestemmelse, der udloeber senest den 31. december 1998.
Artikel 49
Kongeriget Danmark kan udskyde anvendelsen af dette direktiv paa lovpligtige arbejdsskadeforsikringer indtil den 1. januar 1999. I denne periode finder den i artikel 12, stk. 2, i direktiv 88/357/EOEF fastsatte undtagelse for arbejdsulykker fortsat anvendelse i Danmark.
Artikel 50
Spanien er indtil den 31. december 1996 og Graekenland og Portugal indtil den 31. december 1998 omfattet af foelgende overgangsordning for aftaler, der daekker risici, der udelukkende bestaar i en af disse medlemsstater, og som ikke er defineret i artikel 5, litra d), i direktiv 73/239/EOEF:
a) uanset artikel 8, stk. 3, i direktiv 73/239/EOEF og artikel 29 og 39 i naervaerende direktiv kan de kompetente myndigheder i de paagaeldende medlemsstater kraeve at faa meddelt de almindelige og specielle forsikringsbetingelser, inden disse bringes i anvendelse.
b) stoerrelsen af de forsikringsmaessige hensaettelser i tilknytning til de aftaler, der er omhandlet i denne artikel, fastsaettes under tilsyn af den beroerte medlemsstat efter regler, som den har fastsat, eller saafremt saadanne regler ikke findes, efter praksis paa dens omraade i overensstemmelse med dette direktiv. Daekningen af disse hensaettelser ved aekvivalente eller kongruente aktiver og lokaliseringen af disse aktiver finder sted under tilsyn af denne medlemsstat efter dennes regler eller praksis, der vedtages i overensstemmelse med dette direktiv.
AFSNIT VI AFSLUTTENDE BESTEMMELSER
Artikel 51
Foelgende tekniske tilpasninger, der skal foretages i direktiv 73/239/EOEF og 88/357/EOEF samt i naervaerende direktiv, vedtages efter fremgangsmaaden i direktiv 91/675/EOEF:
- udvidelse af artikel 8, stk. 1, litra a), i direktiv 73/239/EOEF til ogsaa at omfatte andre retlige former
- aendringer af listen i bilaget til direktiv 73/239/EOEF; tilpasning af listens terminologi, for derved at tage hensyn til udviklingen paa forsikringsmarkederne
- praecisering af de i artikel 16, stk. 1, i direktiv 73/239/EOEF opregnede komponenter, der indgaar i solvensmargenen, for derved at tage hensyn til udviklingen af nye finansielle instrumenter
- aendring af stoerrelsen af den i artikel 17, stk. 2, i direktiv 73/239/EOEF omhandlede minimumsgarantifond for derved at tage hensyn til den oekonomiske og finansielle udvikling
- aendring af den liste over aktiver, der kan medgaa til daekning af forsikringsmaessige hensaettelser, som er fastlagt i artikel 21 i naervaerende direktiv, og af de regler for risikospredning, som er fastsat i artikel 22 i naervaerende direktiv, for derved at tage hensyn til udviklingen af nye finansielle instrumenter
- aendring af lempelserne i kongruensreglerne i bilag 1 til direktiv 88/357/EOEF, for derved at tage hensyn til udviklingen af nye instrumenter til daekning af valutakursrisici eller til fremskridtene hen imod Den OEkonomiske og Monetaere Union
- praecisering af definitionerne med henblik paa at sikre en ensartet anvendelse af direktiv 73/239/EOEF og 88/357/EOEF samt naervaerende direktiv i hele Faellesskabet.
Artikel 52
1. Filialer, der inden ikrafttraedelsen af gennemfoerelsesbestemmelserne til naervaerende direktiv har paabegyndt deres virksomhed efter de i vaertslandet gaeldende bestemmelser, anses for at have fulgt fremgangsmaaden i artikel 10, stk. 1 til 5, i direktiv 73/239/EOEF. Fra naevnte ikrafttraedelsesdato er de omfattet af artikel 15, 19, 20 og 22 i direktiv 73/239/EOEF samt artikel 40 i naervaerende direktiv.
2. Artikel 34 og 35 beroerer ikke de velerhvervede rettigheder, som tilkommer et forsikringsselskab, der inden ikrafttraedelsen af gennemfoerelsesbestemmelserne til naervaerende direktiv har udoevet virksomhed i henhold til reglerne om fri udveksling af tjenesteydelser.
Artikel 53
I direktiv 73/239/EOEF indsaettes foelgende artikel:
»Artikel 28a
1. Hver medlemsstat tillader paa de i den nationale lovgivning fastsatte betingelser, at agenturer og filialer, der er etableret paa dens omraade og omhandlet i dette afsnit, overdrager hele eller en del af deres forsikringsbestand til et overtagende selskab, der er etableret i samme medlemsstat, hvis de kompetente myndigheder i denne medlemsstat eller i givet fald i den i artikel 26 omhandlede medlemsstat bekraefter, at det overtagende selskab, overdragelsen taget i betragtning, har den fornoedne solvensmargen.
2. Hver medlemsstat tillader paa de i den nationale lovgivning fastsatte betingelser, at agenturer og filialer, der er etableret paa dens omraade og omhandlet i dette afsnit, overdrager hele eller en del af deres forsikringsbestand til et forsikringsselskab med hjemsted i en anden medlemsstat, hvis de kompetente myndigheder i denne medlemsstat bekraefter, at det overtagende selskab, overdragelsen taget i betragtning, har den fornoedne solvensmargen.
3. Saafremt en medlemsstat paa de i den nationale lovgivning fastsatte betingelser tillader, at agenturer og filialer, der er etableret paa dens omraader og omhandlet i dette afsnit, overdrager hele eller en del af deres forsikringsbestand til et agentur eller en filial, som er omhandlet i dette afsnit og etableret paa en anden medlemsstats omraade, skal den sikre sig, at de kompetente myndigheder i det overtagne selskabs hjemland eller i givet fald i den i artikel 26 omhandlede medlemsstat bekraefter, at det overtagende selskab, overdragelsen taget i betragtning, har den fornoedne solvensmargen, samt at en saadan overdragelse er mulig efter loven i det overtagende selskabs hjemland, og at sidstnaevnte er indforstaaet med overdragelsen.
4. Den medlemsstat, hvor det overdragende agentur eller den overdragende filial er beliggende, giver i de i stk. 1, 2 og 3 naevnte tilfaelde tilladelse til overdragelsen, efter at have modtaget godkendelse fra de kompetente myndigheder i den medlemsstat, hvor risikoen bestaar, saafremt denne ikke er den medlemsstat, hvor det overdragende agentur eller den overdragende filial er beliggende.
5. De kompetente myndigheder i de hoerte medlemsstater meddeler de kompetente myndigheder i det overdragende forsikringsselskabs hjemland deres udtalelse eller deres samtykke senest tre maaneder efter anmodningens modtagelse; har de hoerte myndigheder ikke svaret ved udloebet af denne frist, betragtes dette som en positiv udtalelse eller et stiltiende samtykke.
6. En overdragelse, der tillades i henhold til denne artikel, skal i den medlemsstat, hvor risikoen bestaar, offentliggoeres som foreskrevet i den nationale lovgivning. Overdragelsen kan uden videre goeres gaeldende over for de beroerte forsikringstagere, de forsikrede og enhver anden person, som har rettigheder eller forpligtelser i kraft af de overdragne aftaler.
Denne bestemmelse beroerer ikke medlemsstaternes ret til at fastsaette, at forsikringstagerne skal have mulighed for at opsige aftalen inden for en bestemt frist fra overdragelsestidspunktet.«
Artikel 54
1. Uanset om andet maatte vaere fastsat, kan en medlemsstat, hvor aftaler til daekning af de risici, der er naevnt i forsikringsklasse 2 i punkt A i bilaget til direktiv 73/239/EOEF, delvist eller fuldstaendigt kan erstatte den sygesikring, der er indbygget i den lovpligtige sociale sikringsordning, kraeve, at aftalen er i overensstemmelse med de specifikke retsforskrifter til beskyttelse af almene hensyn i forbindelse med den paagaeldende type forsikring, som medlemsstaten har fastsat, og at de almindelige og specielle betingelser, der er forbundet med denne forsikring, meddeles medlemsstatens kompetente myndigheder, foer de anvendes.
2. Medlemsstaterne kan kraeve, at sygeforsikring i henhold til stk. 1 teknisk set skal fungere paa lignende maade som livsforsikring, naar
- de betalte praemier beregnes paa grundlag af sygelighedstavler og andre relevante statistiske oplysninger, som gaelder for den medlemsstat, hvor risikoen bestaar, efter de matematiske metoder, der anvendes i forsikring
-der oprettes en alderdomsreserve
-forsikringsselskabet kun kan opsige aftalen inden for et bestemt tidsrum, som fastsaettes af den medlemsstat, hvor risikoen bestaar
-aftalen aabner mulighed for at haeve praemierne eller nedsaette ydelserne selv for bestaaende aftaler
-aftalen aabner mulighed for, at forsikringstageren kan aendre sin bestaaende aftale til en ny aftale i henhold til stk. 1, der tilbydes af det samme forsikringsselskab eller den samme filial, idet der tages hensyn til hans erhvervede rettigheder. Der skal isaer tages hensyn til alderdomsreserven, og der kan kun kraeves ny laegeundersoegelse ved oeget daekning.
I saa fald skal medlemsstatens myndigheder offentliggoere de i foerste afsnit omhandlede sygelighedstavler og andre relevante statistiske oplysninger og sende dem til hjemlandets myndigheder. Praemierne skal ud fra rimelige aktuarmaessige antagelser vaere tilstraekkelige til, at selskaberne kan opfylde alle deres forpligtelser vedroerende alle aspekter af deres finansielle situation. Hjemlandet kraever, at det tekniske grundlag for beregningen af praemierne meddeles dens kompetente myndigheder, inden produktet tages i brug. Dette stykke gaelder ogsaa, naar bestaaende aftaler aendres.
Artikel 55
Medlemsstaterne kan kraeve af alle forsikringsselskaber, der paa deres omraade for egen risiko tegner lovpligtige arbejdsskadeforsikringer, at de overholder de specifikke bestemmelser for denne form for forsikring i de nationale lovgivninger, bortset fra bestemmelserne om finansielt tilsyn, som udelukkende henhoerer under hjemlandets kompetence.
Artikel 56
Medlemsstaterne paaser, at alle afgoerelser, der traeffes over for et forsikringsselskab i henhold til de love og administrative bestemmelser, der vedtages i henhold til naervaerende direktiv, kan goeres til genstand for domstolsproevelse.
Artikel 57
1. Medlemsstaterne vedtager senest den 31. december 1993 de love og administrative bestemmelser, der er noedvendige for at efterkomme dette direktiv, og saetter dem i kraft senest den 1. juli 1994. De underetter straks Kommissionen herom.
Naar medlemsstaterne vedtager disse love og administrative bestemmelser, skal de indeholde en henvisning til dette direktiv, eller de skal ved offentliggoerelsen ledsages af en saadan henvisning. De naermere regler for denne henvisning fastsaettes af medlemsstaterne.
2. Medlemsstaterne meddeler Kommissionen teksten til de vigtigste nationale retsforskrifter, som de udsteder paa det omraade, der er omfattet af dette direktiv.
Artikel 58
Dette direktiv er rettet til medlemsstaterne.
Udfaerdiget i Luxembourg, den 18. juni 1992.
A Tanács 92/49/EGK irányelve
(1992. június 18.)
az életbiztosítás körén kívül eső közvetlen biztosításra vonatkozó törvényi, rendeleti és közigazgatási rendelkezések összehangolásáról és a 73/239/EGK irányelv, valamint a 88/357/EGK irányelv módosításáról (harmadik nem életbiztosítási irányelv)
AZ EURÓPAI KÖZÖSSÉGEK TANÁCSA,
tekintettel az Európai Gazdasági Közösséget létrehozó szerződésre és különösen annak 57. cikke (2) bekezdésére és 66. cikkére,
tekintettel a Bizottság javaslatára [1],
az Európai Parlamenttel együttműködve [2],
tekintettel a Gazdasági és Szociális Bizottság véleményére [3],
(1) mivel szükséges a belső piacot az életbiztosítás kivételével a közvetlen biztosítás területén teljessé tenni mind a letelepedés joga, mint a szolgáltatásnyújtás szabadsága szempontjából annak érdekében, hogy könnyebbé váljon a Közösség területén székhellyel rendelkező biztosítóintézetek számára a Közösségen belül felmerülő kockázatok fedezése;
(2) mivel az életbiztosítás körén kívüli közvetlen biztosításra vonatkozó törvényi, rendeleti és közigazgatási rendelkezések összehangolásáról szóló, a szolgáltatásnyújtás szabadságának tényleges gyakorlását elősegítő rendelkezések megállapításáról, valamint a 72/239/EGK irányelv módosításáról szóló, 1988. június 22-i 88/357/EGK második tanácsi irányelv [4] jelentősen hozzájárult az életbiztosítás körén kívüli közvetlen biztosítás területén a belső piac létrehozásához azáltal, hogy azon biztosítottak a számára, akik jogállásuk, méretük vagy a biztosítandó kockázatok természeténél fogva nem igényelnek különleges védelmet abban a tagállamban, ahol a kockázat felmerül, teljes szabadságot nyújtott a lehető legszélesebb biztosítási piac igénybevétele tekintetében;
(3) mivel ezért a 88/357/EGK irányelv fontos szakaszt jelent a nemzeti piacoknak integrált piaccá való egyesítésében, és ezt a szakaszt további közösségi eszközökkel kell kiegészíteni, amelyek célja, hogy minden biztosított számára lehetővé tegyék, tekintet nélkül azok jogállására, méretére vagy a biztosítandó kockázatok természetére, hogy bármely olyan biztosítóhoz fordulhassanak, amelynek székhelye a Közösségen belül van, és amely üzleti tevékenységét itt folytatja a letelepedés joga vagy a szolgáltatásnyújtás szabadsága alapján, ezzel egyidejűleg pedig megfelelő védelmet biztosít számukra;
(4) mivel ez az irányelv részét képezi a már elfogadott közösségi jogszabályi rendelkezéseknek, amelyek közé tartozik az életbiztosítás körén kívül a közvetlen biztosítási tevékenység megkezdésére és gyakorlására vonatkozó törvényi, rendeleti és közigazgatási rendelkezések összehangolásáról szóló, 1973. július 24-i 73/239/EGK első tanácsi irányelv [5] és a biztosítóintézetek éves és összevont (konszolidált) beszámolóiról szóló, 1991. december 19-i 91/674/EGK tanácsi irányelv [6] is;
(5) mivel az elfogadott megközelítés olyan harmonizáció végrehajtásában áll, amely alapvető, szükséges és elégséges a tevékenységi engedélyek és a körültekintő ellenőrző rendszerek kölcsönös elismerésének eléréséhez, ezáltal lehetővé téve a Közösség egészében érvényes egységes engedély kiadását és a székhely szerinti tagállam által gyakorolt felügyelet elvének alkalmazását;
(6) mivel ennek eredményeképpen a biztosítási tevékenység megkezdése és gyakorlása ezentúl egy egységes hivatalos engedély megszerzésének kötelezettsége alá esik, amelyet annak a tagállamnak az illetékes hatóságai adnak ki, amelyben a biztosítóintézet székhelye található; mivel az ilyen engedély feljogosítja a vállalkozást üzleti tevékenység folytatására az egész Közösségben, a letelepedés joga vagy a szolgáltatásnyújtás szabadsága alapján; mivel a fióktelep szerinti tagállam, vagy az a tagállam, amelyben a szolgáltatást nyújtják, a továbbiakban már nem követelheti meg azoktól a biztosítóintézetektől, amelyek területükön biztosítási tevékenységet kívánnak folytatni, és amelyek már megszerezték a székhelyük szerinti tagállamban az engedélyt, hogy újabb engedélyért folyamodnak; mivel ezért a 73/239/EGK, valamint 88/357/EGK irányelveket e szempontból módosítani kell;
(7) mivel ezentúl a biztosítóintézetek székhelye szerinti tagállam illetékes hatóságai lesznek felelősek a biztosítóintézetek pénzügyi helyzetének folyamatos ellenőrzéséért, beleértve azok fizetőképességét, a megfelelő biztosítástechnikai tartalékok képzését, valamint azt, hogy e tartalékokat nagyságrendileg megfelelő eszközökkel fedezték-e.
(8) mivel ezen irányelv bizonyos rendelkezései minimális követelményeket határoznak meg; mivel a biztosítóintézet székhelye szerinti tagállam szigorúbb szabályokat állapíthat meg azokra a biztosítóintézetekre vonatkozóan, amelyek az engedélyt e tagállam illetékes hatóságaitól kapták meg;
(9) mivel a tagállamok illetékes hatóságai olyan felügyeleti eszközökkel kell, hogy rendelkezzenek, amelyek szükségesek ahhoz, hogy garantálják a biztosítóintézetek üzleti tevékenységének rendes végzését a Közösség egészében, akár a letelepedés joga, akár a szolgáltatásnyújtás szabadsága alapján működnek; mivel e hatóságoknak különösen arra kell képesnek lenniük, hogy megfelelő biztonsági intézkedéseket vezessenek be, és szankciókat alkalmazzanak, amelyek célja a biztosítás-felügyeleti rendelkezésekkel kapcsolatos szabálytalanságok és törvénysértések megelőzése;
(10) mivel a belső piac egy belső határok nélküli terület, amely magában foglalja a Közösség egészében az életbiztosítás körén kívül eső valamennyi biztosítási ügylethez történő hozzáférést, és ezáltal bármely megfelelő engedéllyel rendelkező biztosítóintézet számára lehetővé teszi a 73/239/EGK irányelv mellékletében említett kockázatok bármelyikének fedezését; mivel e célból az egyes tagállamokban bizonyos testületek által bizonyos kockázatok biztosítása terén élvezett monopóliumot meg kell szüntetni;
(11) mivel a portfólió-átruházásról szóló rendelkezéseket összhangba kell hozni az irányelv által bevezetett egységes engedélyezési rendszerrel;
(12) mivel a 91/674/EGK irányelv végrehajtotta a tagállamok által azokról a biztosítástechnikai tartalékokról hozott jogszabályok szükséges harmonizációját, amelyeket a biztosítók képezni kötelesek a kötelezettségvállalásaik fedezetére, és ez a harmonizáció lehetővé teszi e rendelkezések kölcsönös elismerését;
(13) mivel a biztosítástechnikai tartalékok fedezetére használt eszközök megoszlására, lokalizációjára és nagyságára vonatkozó szabályokat össze kell hangolni a tagállamok erre vonatkozó jogszabályai kölcsönös elismerésének elősegítése érdekében; mivel ennek az összehangolásnak figyelembe kell vennie a Szerződés 67. cikkének végrehajtásáról szóló, 1988. június 24-i 88/361/EGK tanácsi irányelvben [7] előírt, a tőkemozgások liberalizációját szabályozó intézkedéseket, valamint a Közösség által a gazdasági és monetáris unió megteremtése tekintetében tett előrehaladást;
(14) mivel ugyanakkor a biztosítóintézet székhelye szerinti tagállam nem követelheti meg, hogy a biztosítóintézetek a biztosítástechnikai tartalékok fedezetére szolgáló eszközöket meghatározott eszköztípusokba fektessék, mivel egy ilyen követelmény összeférhetetlen lenne a 88/361/EGK irányelvben a tőkemozgások liberalizációjára vonatkozóan meghozott intézkedésekkel;
(15) mivel a befektetési szolgáltatásokról szóló irányelv elfogadásáig - amely többek között összehangolja a szabályozott piac fogalmának meghatározását -, ezen irányelv alkalmazásában és az említett jövőbeni harmonizációs munka sérelme nélkül, átmeneti jelleggel kell meghatározni a szabályozott piac fogalmát; mivel e meghatározás helyébe a későbbiekben a közösségi szinten harmonizált meghatározás fog lépni, amely azt a felelősséget, amelyet ez az irányelv átmenetileg a biztosítóintézet székhelye szerinti tagállamra ruház, a későbbiekben az adott piac szerinti tagállamra fogja ruházni ezekben az ügyekben;
(16) mivel azoknak a tételeknek a listáját, amelyekből a biztosítóknak a 73/239/EGK irányelv által előírt minimális szavatoló tőkéje felépülhet, ki kell egészíteni az új pénzügyi eszközök, valamint az egyéb pénzügyi intézményeknek szavatoló tőkéjének létrehozása céljából adott lehetőségek figyelembevételével;
(17) mivel az integrált biztosítási piac keretében azoknak a biztosítottaknak a számára, akik jogállásuknál, méretüknél vagy a biztosítandó kockázatok természeténél fogva nem igényelnek különleges védelmet abban a tagállamban, ahol a kockázat fennáll, biztosítani kell a biztosítási szerződésükre alkalmazandó jog megválasztásának teljes szabadságát;
(18) mivel a biztosítási szerződésekre alkalmazandó jog harmonizációja nem képezi a biztosítási tevékenység területén a belső piac létrehozásának előfeltételét; mivel ezért valószínű, hogy az a tagállamok számára megengedett lehetőség, mely szerint kötelezővé tehetik saját jogszabályaik alkalmazását olyan biztosítási szerződésekre, amelyek területükön fennálló kockázatokat fedeznek, megfelelő garanciát biztosít azoknak a biztosítottaknak, akik különleges védelmet igényelnek;
(19) mivel a belső piac keretében a biztosított érdeke, hogy a Közösségben rendelkezésre álló biztosítási termékek lehető legszélesebb skálájához férhessen hozzá annak érdekében, hogy az igényének legjobban megfelelőt ki tudja választani közülük; mivel a kockázat helye szerinti tagállam feladata biztosítani azt, hogy semmi ne akadályozza területén a Közösségben eladásra kínált valamennyi biztosítási termék piacra kerülését mindaddig, amíg e termékek nem ütköznek a kockázat helye szerinti tagállam közérdeket védő jogszabályaival, amennyiben a biztosító székhelye szerinti tagállam szabályai nem tartalmaznak garanciát a közérdek védelmére, feltéve, hogy az ilyen intézkedéseket az adott tagállamban működő valamennyi társaságra megkülönböztetés nélkül alkalmazni kell, továbbá az ilyen intézkedéseknek objektív szempontból szükségesnek és a célkitűzéssel arányosnak kell lennie;
(20) mivel a tagállamoknak képesnek kell lenniük arra, hogy biztosítsák a letelepedés joga és a szolgáltatásnyújtás szabadsága alapján a területükön fennálló kockázatok fedezése céljából nyújtott biztosítási termékeknek és az e célból használt szerződéses okiratoknak a közérdek védelmére hozott és alkalmazandó sajátos jogi rendelkezésekkel való összhangját; mivel a tagállamokban alkalmazandó felügyeleti rendszereknek ki kell elégíteniük az integrált piac által támasztott követelményeket, de alkalmazásuk nem képezheti a biztosítási üzletágban való tevékenység előfeltételét; mivel ezen álláspont szempontjából a biztosítási szerződési feltételek előzetes jóváhagyásán alapuló rendszerek nem tűnnek indokoltnak; mivel ezért szükséges olyan rendszerekről rendelkezni, amelyek jobban megfelelnek a belső piac követelményeinek, és amelyek lehetővé teszik valamennyi tagállam számára, hogy megfelelő védelmet garantáljanak a biztosítottak számára;
(21) mivel ha a biztosított természetes személy, a biztosítóintézetnek tájékoztatnia kell őt arról, hogy melyik tagállam joga alkalmazandó a szerződésre, valamint arról, hogy milyen eljárás vonatkozik a biztosítottak biztosítási szerződésekkel kapcsolatos panaszaira;
(22) mivel egyes tagállamokban a magán- vagy önkéntes egészségbiztosítás a szociális biztonsági rendszer által nyújtott egészségbiztosítás részleges vagy teljes alternatívájaként szolgál;
(23) mivel az egészségbiztosítási szerződések természete és szociális következményei indokolják, hogy a kockázat helye szerinti tagállam illetékes hatóságai megköveteljék a biztosítóktól, hogy rendszeresen bejelentsék a hatóságoknak a biztosítási szerződések általános és különös feltételeit annak érdekében, hogy a hatóság ellenőrizni tudja, hogy az ilyen szerződések a szociális biztonsági rendszer által nyújtott egészségbiztosítás részleges vagy teljes alternatívájaként szolgálnak-e; mivel az ilyen természetű ellenőrzés nem képezheti előfeltételét a termékek piacra vitelének; mivel az egészségbiztosítás különleges természete, mely a szociális biztonsági rendszer által nyújtott egészségbiztosítás részleges vagy teljes alternatívájává teszi, megkülönbözteti azt a kárbiztosítás más ágazataitól és az életbiztosítástól annyiban, hogy garantálni kell, hogy a biztosítottak ténylegesen hozzáférhessenek a magán- vagy önkéntes alapon megkötött egészségbiztosítási védelemhez, tekintet nélkül a biztosított korára vagy az általa képviselt kockázati profilra;
(24) mivel e célból egyes tagállamok sajátos jogi rendelkezéseket hoztak; mivel a közérdek védelmében lehetőség van ilyen jogi rendelkezések meghozatalára, amennyiben azok nem korlátozzák indokolatlanul a letelepedés jogát, illetve a szolgáltatásnyújtás szabadságát, továbbá azon alapelvnek alapján, hogy az ilyen rendelkezéseket azonos módon kell alkalmazni, bármelyik legyen is az adott vállalkozás székhelye szerinti tagállam; mivel e jogi rendelkezések az egyes tagállamokban fennálló feltételektől függően különböző természetűek lehetnek; mivel ezek az intézkedések rendelkezhetnek az adott biztosításhoz való nyílt csatlakozásról, az egységes alapon történő díjszámításról a kötvény típusa és az élethosszig tartó biztosítási védelem szerint; mivel ezt a célkitűzést úgy is el lehet érni, hogy a magán- vagy önkéntes egészségbiztosítást nyújtó vállalkozásoktól standard kötvények kiadását követelhetik meg, melyek a tagállamok törvény által előírt szociális biztonsági rendszeréhez hasonló védelmet nyújt az előírt maximummal azonos vagy annál alacsonyabb biztosítási díj ellenében, és megkövetelhetik, hogy a biztosítóintézetek részt vegyenek veszteségkompenzációs rendszerekben; mivel további lehetőségként meg lehet követelni, hogy a magán- és az önkéntes egészségbiztosítás technikai alapja hasonló legyen az életbiztosításéhoz;
(25) mivel az ezen irányelvvel módosított 73/239/EGK irányelv által elvégzett összehangolás eredményeképpen ugyanezen irányelv 7. cikke (2) bekezdésének c) pontjában a Németországi Szövetségi Köztársaságnak az egészségbiztosítás és más biztosítási ágazatok egyidejű művelésének megtiltására adott lehetőség nem indokolt többé, és ezért azt meg kell szüntetni;
(26) mivel a tagállamok megkövetelhetik bármely, a munkahelyi balesetek elleni kötelező biztosítást a tagállam területén saját kockázatára nyújtó biztosítóintézettől, hogy megfeleljen az adott tagállam ilyen biztosításra vonatkozó nemzeti jogszabályaiban meghatározott sajátos rendelkezéseknek; mivel ez a követelmény nem alkalmazható a pénzügyi felügyeletre vonatkozó rendelkezésekre, amelyek a biztosító székhelye szerinti tagállam kizárólagos felelősségi körébe taroznak;
(27) mivel a letelepedés jogának gyakorlása megköveteli a vállalkozásoktól, hogy állandó jelenlétet tartsanak fenn a fióktelep szerinti tagállamban; mivel a gépjármű-felelősségbiztosításban érintett biztosított személyek és károsultak sajátos érdekeiért való felelősség a fióktelep szerinti tagállamban megfelelő intézményi struktúrákat kíván meg az erre a kockázatra vonatkozó kártérítési igényekhez kapcsolódó valamennyi szükséges információ beszerzése érdekében, továbbá a biztosítónak megfelelő jogkörrel kell rendelkeznie a társaságnak a kártérítési igényt benyújtó sérült felekkel szembeni képviseletére, ideértve az ilyen kártérítés kifizetésére vonatkozó jogkört is, vagy ha szükséges, olyan jogkörrel, amely a vállalkozásnak bíróság vagy az adott tagállam illetékes hatóságai előtti kártérítési igényekkel kapcsolatos képviseléséhez szükséges;
(28) mivel a belső piac keretei között egyetlen tagállam sem tilthatja meg területén a biztosítási tevékenységnek a letelepedés joga és a szolgáltatásnyújtás szabadsága alapján egyidejűleg történő művelését; mivel ezért a 88/357/EGK irányelvben az e vonatkozásban a tagállamoknak adott választási lehetőséget meg kell szüntetni;
(29) mivel rendelkezést kell hozni egy olyan szankciórendszerről, amelyet akkor kell alkalmazni, ha egy biztosítóintézet nem tartja be a rá alkalmazandó és a közérdek védelmét szolgáló rendelkezéseket abban a tagállamban, amelyben a kockázat fennáll;
(30) mivel bizonyos tagállamokban a biztosítási tranzakciók nincsenek a közvetett adóztatás semmilyen formájának alávetve, míg a tagállamok többsége speciális adókat és egyéb járulékfizetési formákat alkalmaz, beleértve a kártalanítási testületek felé befizetendő pótdíjakat; mivel az ilyen adók és járulékok struktúrája és kulcsai jelentősen különböznek azokban a tagállamokban, amelyekben ezeket alkalmazzák; mivel kívánatos megakadályozni azt, hogy e meglévő különbségek a tagállamokban a biztosítási szolgáltatások területén fennálló verseny torzulásához vezessenek; mivel további harmonizációig az adók és a járulékok egyéb rendszere alkalmazásának szabályozása valószínűleg orvosolni fogja ezt a problémát azokban a tagállamokban, amelyekben a kockázatok fennállnak, és a tagállamok feladata intézkedéseket hozni annak érdekében, hogy ezek az adók és járulékok beszedésre kerüljenek;
(31) mivel időről időre szükségesek lehetnek technikai kiigazítások az ezen irányelvben meghatározott részletes szabályok vonatkozásában, a biztosítási üzletágban a jövőben végbemenő fejlődés figyelembevétele érdekében; mivel a Bizottság a Szerződés által ráruházott végrehajtási jogkör gyakorlásának keretén belül a 91/675/EGK [8] irányelv által létrehozott biztosítási bizottsággal konzultálva el fogja végezni a szükséges kiigazításokat, olyan mértékben és akkor, amikor szükséges;
(32) mivel szükséges olyan sajátos rendelkezéseket hozni, amelyek célja biztosítani azt, hogy a fennálló jogi szabályozásról az irányelv által bevezetett szabályozásra való áttérés az irányelv alkalmazásának kezdetekor zökkenőmentes legyen, ügyelve arra, hogy ez a folyamat ne rójon többletmunkát a tagállamok illetékes hatóságaira;
(33) mivel a Szerződés 8. cikkének c) pontja kimondja, hogy figyelembe kell venni azon erőfeszítés mértékét, amelyet a fejlődés különböző fokán álló gazdaságoknak ki kell fejteniük; mivel ezért átmeneti rendelkezéseket és megoldásokat kell elfogadni ezen irányelv egyes tagállamokban történő fokozatos alkalmazására vonatkozóan,
ELFOGADTA EZT AZ IRÁNYELVET:
I. CÍM
FOGALOMMEGHATÁROZÁSOK ÉS HATÁLY
1. cikk
Ezen irányelv alkalmazásában:
a) biztosítóintézet: olyan vállalkozás, amely a 73/239/EGK irányelv 6. cikkével összhangban hivatalos engedélyt kapott;
b) fióktelep: a biztosítóintézet képviselete vagy fióktelepe, tekintettel a 88/357/EGK irányelv 3. cikkére;
c) székhely szerinti tagállam: az a tagállam, amelyben a kockázatot fedező biztosítóintézet székhelye található;
d) fióktelep szerinti tagállam: az a tagállam, amelyben a kockázatot fedező fióktelep található;
e) tagállam, amelyben a szolgáltatást nyújtják: az a tagállam, amelyben a 88/357/EGK irányelv 2. cikkének d) pontjában meghatározottak szerint a kockázat fennáll, ha azt egy más tagállamban székhellyel rendelkező biztosítóintézet vagy fióktelep biztosítja;
f) ellenőrzés: egy anyavállalat és leányvállalata közötti kapcsolat a 83/249/EGK [9] irányelv 1. cikkében meghatározottak szerint, illetve bármely természetes vagy jogi személy és egy vállalkozás közötti hasonló kapcsolat;
g) befolyásoló részesedés: egy vállalkozásban szerzett közvetlen vagy közvetett részesedés, amely a tőke vagy a szavazati jogok 10 %-át, vagy annál magasabb arányt képvisel, vagy amely lehetővé teszi jelentős befolyás gyakorlását annak a vállalkozásnak az irányításában, amelyben a részesedés fennáll.
E meghatározás alkalmazásában a 8. és 15. cikkekkel és a részesedés egyéb, a 15. cikkben említett mértékeivel összefüggésben a 88/627/EGK [10] irányelv 7. cikkében említett szavazati jogokat kell figyelembe venni;
h) anyavállalat: a 83/349/EGK irányelv 1. és 2. cikkeiben meghatározott anyavállalat;
i) leányvállalat: a 83/349/EGK irányelv 1. és 2. cikkeiben meghatározottak szerinti leányvállalatként működő vállalkozás; egy leányvállalatként működő vállalkozás bármely leányvállalata is azon vállalkozás leányvállalatának minősül, amely e leányvállalatok végső anyavállalata;
j) szabályozott piac: olyan pénzügyi piac, amelyet egy székhely szerinti tagállam szabályozott piacnak tekint, mindaddig, amíg egy, az e fogalom meghatározását tartalmazó, a befektetési szolgáltatásokról szóló irányelv elfogadásra nem kerül, valamint amelyre a következők jellemezőek:
- rendszeres működés, és
- az a tény, hogy a megfelelő hatóságok által kiadott vagy jóváhagyott szabályozás határozza meg a piac működésének feltételeit, a piacra jutás feltételeit, és azokban az esetekben, amelyekben az értékpapírok értékpapírtőzsdén történő hivatalos jegyzésének engedélyezésére vonatkozó feltételek koordinációjáról szóló, a 1979. március 5-i 79/279/EGK tanácsi irányelv [11] alkalmazandó, a tőzsdei jegyzés ezen irányelvben előírt feltételeit, vagy azokban az esetekben, amelyekben az említett irányelv nem alkalmazandó, azokat a feltételeket, amelyeknek az értékpapíroknak meg kell felelniük ahhoz, hogy azokkal ténylegesen kereskedni lehessen a piacon.
Ezen irányelv alkalmazásában szabályozott piac működhet egy tagállamban vagy harmadik országban. Ez utóbbi esetben szükséges, hogy a piacot a székhely szerinti tagállam elismerje, és a piacnak összehasonlítható követelményeknek kell megfelelnie. Az ilyen piac kereskedésében résztvevő valamennyi értékpapírnak a kérdéses tagállam szabályozott piacának vagy piacainak kereskedésében részt vevő értékpapírok minőségével összehasonlítható minőségűnek kell lennie;
k) illetékes hatóságok: azok a nemzeti hatóságok, amelyeket törvény vagy egyéb rendelkezés felhatalmaz a biztosítóintézetek felügyeletének elvégzésére.
2. cikk
(1) Ez az irányelv a 73/239/EGK irányelv 1. cikkében meghatározott biztostástípusokra és vállalkozásokra alkalmazandó.
(2) Ez az irányelv nem alkalmazandó azokra a biztosítástípusokra és műveletekre, sem azokra a vállalkozásokra vagy intézményekre, amelyekre a 73/239/EGK irányelv nem alkalmazandó, sem azokra a testületekre, amelyeket az említett irányelv 4. cikke említ.
3. cikk
A 2. cikk (2) bekezdésének rendelkezéseitől függetlenül a tagállamok megtesznek mindent annak biztosítása érdekében, hogy a biztosítási üzletág bizonyos ágazataiban a tevékenység folytatásának monopóliumát - amelyet egyes területükön lévő testületeknek adtak meg és amelyet a 73/239/EGK irányelv 4. cikke említ -, 1994. július 1-jéig megszüntessék.
II. CÍM
A BIZTOSÍTÁSI TEVÉKENYSÉG MEGKEZDÉSE
4. cikk
"6. cikk
A közvetlen biztosítási tevékenység megkezdéséhez előzetes hivatalos engedély megszerzése szükséges.
Ilyen engedélyt a székhely szerinti tagállam illetékes hatóságaitól kell kérnie
a) minden olyan vállalkozásnak, amely az adott állam területén létesíti székhelyét;
b) minden olyan vállalkozásnak, amely miután megkapta az első pontban említett engedélyt, üzleti tevékenységét kiterjeszti egy egész biztosítási ágazatra vagy más biztosítási ágazatokra"
.
5. cikk
"7. cikk
(1) Az engedély a Közösség egész területén érvényes. Az engedély felhatalmazza a vállalkozást arra, hogy a Közösség területén biztosítási tevékenységet folytasson akár a letelepedés joga, akár a szolgáltatásnyújtás szabadsága alapján.
(2) Az engedély meghatározott biztosítási ágazatra adható ki. Az engedély a teljes biztosítási ágazatot felöleli, kivéve, ha a kérelmező csak az adott biztosítási ágazat alá tartozó bizonyos - a melléklet A. pontjában felsorolt - kockázatok ellen kíván biztosítási fedezetet nyújtani.
Ugyanakkor:
a) a tagállamok engedélyt adhatnak a melléklet B. pontjában felsorolt ágazatcsoportokra, hozzárendelve az ott meghatározott megfelelő elnevezéseket;
b) az egy ágazatra vagy egy ágazatcsoportra megadott engedély érvényes más ágazathoz tartozó kiegészítő kockázatok elleni biztosításra is, ha a melléklet C. pontjában előírt feltételek teljesülnek"
.
6. cikk
"8. cikk
(1) A székhely szerinti tagállam megköveteli valamennyi biztosítóintézettől, amelynek részére engedélyt kérnek, hogy:
a) a következő vállalkozási formák egyikét vegye fel:
- a Belga Királyság esetében: "société anonymenaamloze vennootschap", "société en commandite par actionscommanditaire vennootschap op aandelen", "association d'assurance mutuelleonderlinge verzekeringsvereniging", "société coopérativecoöperatieve vennootschap";
- a Dán Királyság esetében: "aktieselskaber", "gensidige selskaber";
- a Németországi Szövetségi Köztársaság esetében: "Aktiengesellschaft", "Versicherungsverein auf Gegenseitigkeit", "Öffentlich-rechtliches Wettbewerbsversicherungsunternehmen";
- a Francia Köztársaság esetében: "société anonyme", "société d'assurance mutuelle", "institution de prévoyance régie par le code de la sécurité sociale", "institution de prévoyance régie par le code rural" és "mutuelles régies par le code de la mutualité";
- Írország esetében: "incorporated companies limited by shares or by guarantee or unlimited";
- az Olasz Köztársaság esetében: "società per azioni", "società cooperativa", "mutua di assicurazione";
- a Luxemburgi Nagyhercegség esetében: "société anonyme", "société en commandite par actions", "association d'assurances mutuelles", "société coopérative";
- a Holland Királyság esetében: "naamloze vennootschap", "onderlinge waarborgmaatschappij";
- az Egyesült Királyság esetében: "incorporated companies limited by shares or by guarantee or unlimited", "societies registered under the Industrial and Provident Societies Act", "societies registered under the Friendly Societes Act", "the association of underwriters known as Lloyd's";
- a Görög Köztársaság esetében: "ανώνυμη εταιρία""αλληλασφαλιστικός συνεταιρισμός"
- a Spanyol Királyság esetében: "sociedad anónima", "sociedad mutua", "sociedad cooperativa";
- a Portugál Köztársaság esetében: "sociedade anónima", "mútua de seguros".
A biztosítóintézetek felvehetik az Európai Társaság (SE) formáját is, ha ezt a társasági formát már létrehozták.
A tagállamok továbbá, ahol ez szükséges, létrehozhatnak bármely közjogi formájú vállalkozást, feltéve hogy ezeknek a testületeknek a célja biztosítási tevékenység folytatása a magánjog szerint alapított vállalkozásokra vonatkozó felté telekkel azonos feltételek mellett;
b) tevékenységi körét a biztosítási üzletágra, valamint az ahhoz közvetlenül kapcsolódó tevékenységekre korlátozza, minden egyéb kereskedelmi üzleti tevékenység kizárásával;
c) üzleti tervet nyújtson be a 9. cikkel összhangban;
d) rendelkezzen a minimális biztonsági tőkével, amelyről a 17. cikk (2) bekezdése rendelkezik;
e) ténylegesen jó hírnévvel és megfelelő szakmai képzettséggel vagy tapasztalattal rendelkező személyek irányítsák.
(2) Az a vállalkozás, amely tevékenységének más ágazatokra való kiterjesztésére kér engedélyt, vagy olyan engedély kiterjesztését kéri, amely egy ágazaton belül meghatározott kockázatokra érvényes, köteles üzleti tervet benyújtani a 9. cikkel összhangban.
Köteles továbbá bizonyítani, hogy rendelkezik a 16. cikkben előírt minimális szavatoló tőkével, valamint ha a 17. cikk (2) bekezdése a korábbinál magasabb minimális biztonsági tőke meglétét írja elő a kérelmezett egyéb ágazatok vonatkozásában, rendelkezik ezzel a minimumtőkével.
(3) Ezen irányelv egyetlen rendelkezése sem akadályozza a tagállamokat abban, hogy a biztosítóintézetek alapító okiratának és alapszabályának jóváhagyási kötelezettségét és a felügyeleti jogkör jogszerű gyakorlásához szükséges bármely más dokumentum benyújtásának kötelezettségét előíró törvényi, rendeleti és közigazgatási rendelkezéseket hatályban tartsanak, illetve bevezessenek.
A tagállamok ugyanakkor nem hozhatnak olyan rendelkezéseket, amelyek előzetes jóváhagyatási vagy rendszeres tájékoztatási kötelezettséget írnak elő az általános és különös biztosítási szerződési feltételekkel, a biztosítási díjtáblákkal és a nyomtatványokkal, valamint olyan egyéb nyomtatott dokumentumokkal kapcsolatosan, amelyeket a vállalkozás a biztosítottakkal bonyolítandó ügyletei során kíván használni.
A tagállamok nem tarthatnak fenn és nem vezetheznek be a biztosítási díjak emelésére vonatkozóan előzetes tájékoztatási vagy jóváhagyatási kötelezettséget, kivéve, ha azok az általános árellenőrzési rendszerek részét képezik.
Ezen irányelv egyetlen rendelkezése sem akadályozhatja a tagállamokat abban, hogy a melléklet A. pontjában szereplő 18. ágazat tevékenységére engedélyt kérő vagy engedélyt kapott vállalkozásokat ellenőrzésnek vessék alá a közvetlen és közvetett személyi és tárgyi feltételek meglétének vizsgálata érdekében, beleértve a vállalkozások egészségügyi csoportjainak képzettségét és a rendelkezésükre álló tárgyi feltételek minőségét, amelyekkel a vállalkozások az e biztosítási ágazatból eredő kötelezettségeik teljesítése érdekében rendekeznek.
(4) A fent említett rendelkezések nem írhatják elő, hogy az engedélykérelmeket a piac gazdasági követelményeinek tükrében mérlegeljék"
.
7. cikk
"9. cikk
A 8. cikk (1) bekezdésének c) albekezdésében említett üzleti tervnek tartalmaznia kell a következők részletezését vagy bizonyítékát:
a) azoknak a kockázatoknak a természete, amelyeket a vállalkozás fedezni kíván;
b) a viszontbiztosításra vonatkozó alapelvek;
c) azok a tételek, amelyekből a minimális biztonsági tőke felépül;
d) az adminisztratív szolgáltatások és az üzletszerzéshez szükséges szervezet létrehozásának becsült költségei; az ezek fedezéséhez szükséges pénzügyi erőforrások leírása, és ha a biztosítandó kockázatok a melléklet A. pontjában szereplő 18. ágazathoz tartoznak, azoknak az erőforrásoknak a leírása, amelyek a vállalkozás rendelkezésére állnak a vállalt segítség nyújtásához
és ezen túlmenően az első három pénzügyi évre vonatkozóan:
e) az organizációs költségeken kívül a működési költségek becsült értéke, különös tekintettel a folyó általános költségekre és jutalékráfordításokra;
f) a biztosítási díjak vagy járulékok és a kárigények becsült értéke;
g) előzetes mérleg;
h) azoknak a pénzügyi erőforrásoknak becslése, amelyeket a biztosítási kötelezettségek és a minimális szavatoló tőke fedezetére szánnak."
8. cikk
A székhely szerinti tagállam illetékes hatóságai addig nem adnak engedélyt a biztosítási tevékenység megkezdéséhez, amíg a vállalkozás nem tájékoztatja őket azoknak a közvetlen vagy közvetett részvényeseknek vagy tagoknak a személyéről - akár természetes, akár jogi személyek -, akiknek befolyásoló részesedése van az adott vállalkozásban, valamint e részesedések mértékéről.
Ugyanezek a hatóságok megtagadják az engedély megadását, ha a részvényeseket vagy tagokat a biztosítóintézet megbízható és körültekintő irányításának követelményeit szem előtt tartva nem találják megfelelőnek.
III. CÍM
A BIZTOSÍTÁSI TEVÉKENYSÉGRE IRÁNYADÓ FELTÉTELEK ÖSSZEHANGOLÁSA
1. fejezet
9. cikk
"13. cikk
(1) A biztosítóintézet pénzügyi felügyelete, beleértve a fióktelepeken keresztül vagy a szolgáltatásnyújtás szabadsága alapján végzett tevékenységet is, a székhely szerinti tagállam kizárólagos felelősségi körébe tartozik.
(2) E pénzügyi ellenőrzés magában foglalja a biztosítóintézet teljes tevékenységére vonatkozóan a vállalkozás fizetőképességi állapotának, a biztosítástechnikai tartalékok képzésének és az ezek fedezetére szolgáló eszközöknek a székhely szerinti tagállamban a közösségi szinten elfogadott rendelkezések értelmében alkotott szabályokkal vagy követett gyakorlattal összhangban történő ellenőrzését.
Azokban az esetekben, amikor az érintett vállalkozás engedélyt kapott a melléklet A. pontjában szereplő 18. ágazatba sorolt kockázatok biztosítására, a felügyelet kiterjed azoknak a technikai erőforrásoknak a folyamatos ellenőrzésére is, amelyek a vállalkozásnak az általa vállalt segítségnyújtási tevékenység ellátása céljából rendelkezésre állnak, ha a székhely szerinti tagállam törvényei rendelkeznek az ilyen erőforrások folyamatos ellenőrzéséről.
(3) A székhely szerinti tagállam illetékes hatóságai minden biztosítóintézettől megkövetelik, hogy hatékony és eredményes adminisztratív és számviteli eljárásokat alkalmazzanak, és megfelelő belső ellenőrzési mechanizmusokkal rendelkezzenek."
10. cikk
"14. cikk
Ha egy valamely másik tagállamban engedélyezett biztosítóintézet tevékenységét fióktelepen keresztül folytatja, a fióktelep szerinti tagállam lehetővé teszi a székhely szerinti tagállam illetékes hatóságai számára, hogy - miután értesítették a fióktelep szerinti tagállam illetékes hatóságait - maguk, vagy az általuk erre a célra kijelölt személyek útján a helyszínen ellenőrizzék azokat az adatokat, amelyek ismerete a vállalkozás pénzügyi felügyeletének ellátásához szükségesek. A fióktelep szerinti tagállam illetékes hatóságai részt vehetnek az ellenőrzésben"
11. cikk
"(2) A tagállamok előírják a területükön székhellyel rendelkező biztosítóintézetek számára, hogy rendszeresen benyújtsák azokat a beszámolóikat, amelyek szükségesek a felügyelet ellátásához, a statisztikai dokumentumokkal együtt. Az illetékes hatóságok minden olyan dokumentumot és információt egymás rendelkezésére bocsátanak, amelyek a felügyelet ellátása szempontjából hasznosak.
(3) Valamennyi tagállam meghozza az összes olyan intézkedést, amely szükséges annak biztosításához, hogy az illetékes hatóságok megfelelő hatáskörrel és eszközökkel rendelkezzenek a területükön székhellyel rendelkező biztosítóintézetek üzleti tevékenységének felügyeletéhez - ideértve a területükön kívül végzett üzleti tevékenységet is -, a Tanács e tevékenységre vonatkozó irányelveivel összhangban, és annak ellenőrzésére, hogy ezeket az irányelveket végrehajtják-e.
Szükséges, hogy e hatáskör és eszközök felhatalmazzák az illetékes hatóságokat különösen arra, hogy:
a) részletes vizsgálatot folytassanak egy vállalkozás helyzetére és üzleti tevékenységének egészére vonatkozóan, többek között:
- információk gyűjtése vagy a vállalkozástól a biztosítási tevékenységére vonatkozó dokumentumok benyújtásának előírása által,
- a vállalkozás telephelyén végrehajtott helyszíni vizsgálatok által,
b) meghozzanak a vállalkozásra, annak ügyvezetésére, illetve az azt ellenőrző személyekre vonatkozó bármely megfelelő intézkedést, amely annak biztosításához szükséges, hogy a vállalkozás tevékenysége továbbra is megfeleljen az egyes tagállamokban a vállalkozás által betartandó törvényi, rendeleti és közigazgatási rendelkezéseknek és különösen az üzleti tervnek annyiban, amennyiben az továbbra is kötelező, valamint intézkedéseket hozzanak annak érdekében, hogy elejét vegyék vagy orvosolják a biztosítottak érdekeit sértő szabálytalanságokat;
c) biztosítsák, hogy a fenti intézkedéseket végrehajtsák, ha szükséges, azok végrehajtását kikényszerítsék, szükség esetén bírósági út igénybevételével.
A tagállamok hozhatnak az illetékes hatóságokra vonatkozó olyan rendelkezést is, hogy azok szerezzenek be minden információt, amelyek közvetítőkkel kötött szerződésekre vonatkoznak."
12. cikk
(1) A 88/357/EGK irányelv 11. cikkének (2)-(7) bekezdése hatályát veszti.
(2) A nemzeti jogban meghatározott feltételek mellett valamennyi tagállam megadja az engedélyt a területén székhellyel rendelkező biztosítóintézeteknek szerződési portfóliójuk - akár a letelepedés joga, akár a szolgáltatásnyújtás szabadsága alapján kötött szerződések tekintetében - egészének vagy egy részének a Közösségen belül alapított átvevő irodára történő átruházására, ha az átvevő biztosító székhelye szerinti tagállam illetékes hatóságai igazolják, hogy a portfólió-átruházás értékének figyelembe vételével az utóbbi vállalkozás rendelkezik a szükséges minimális szavatoló tőkével.
(3) Ha egy fióktelep ajánlatot tesz szerződési portfóliója - akár a letelepedés joga, akár a szolgáltatásnyújtás szabadsága alapján kötött szerződésekre vonatkozóan - egészének vagy egy részének átruházására, a fióktelep szerinti tagállam véleményét ki kell kérni.
(4) A fenti (2) és (3) bekezdésben említett körülmények fennállása esetén az átruházó vállalkozás székhelye szerinti tagállam illetékes hatóságai azt követően adják meg az átruházásra az engedélyt, hogy beszerezték azon tagállamok illetékes hatóságainak beleegyezését, amelyekben a kockázatok fennállnak.
(5) A megkérdezett tagállam illetékes hatóságai az átruházó biztosítóintézet székhelye szerinti tagállam illetékes hatóságainak a kérelem kézhezvételétől számított három hónapon belül adják meg véleményüket vagy hozzájárulásukat; ha ez alatt az időszak alatt a megkérdezett hatóságoktól válasz nem érkezik, azt kedvező véleménnyel vagy hallgatólagos hozzájárulással egyenértékű válasznak kell tekinteni.
(6) Az e cikk rendelkezéseivel összhangban engedélyezett átruházást azon tagállam nemzeti jogszabályai szerint kell közzétenni, amelyben a kockázat fennáll. Az ilyen átruházások a kötvénytulajdonosokra, a biztosított személyekre és egyéb személyekre, akiknek az átruházott szerződések alapján jogaik vagy kötelezettségeik állnak fenn, külön intézkedés nélkül érvényessé válnak.
E rendelkezés nem érinti a tagállamoknak azon jogát, hogy a biztosítottaknak megadják a szerződések felmondásának lehetőségét az átruházást követő meghatározott időtartamon belül.
13. cikk
(1) "20. cikk
(1) Ha egy vállalkozás nem tartja be a 15. cikk rendelkezéseit, a székhelye szerinti tagállam illetékes hatósága megtilthatja a vállalkozásnak az eszközei feletti szabad rendelkezést, miután szándékáról tájékoztatta azon tagállam illetékes hatóságait, amelyben a kockázatok fennállnak.
(2) Az olyan vállalkozás pénzügyi helyzetének helyreállítása érdekében, amelynek szavatoló tőkéje a 16. cikk (3) bekezdésében előírt minimum alá süllyedt, a vállalkozás székhelye szerinti illetékes hatóság előírhatja a vállalkozásnak, hogy a megbízható és eredményes pénzügyi helyzet helyreállítására vonatkozó tervet nyújtson be jóváhagyásra.
Különleges körülmények között, ha az illetékes hatóság véleménye szerint a vállalkozás pénzügyi helyzete várhatóan tovább romlik, a hatóság korlátozhatja vagy megtilthatja a vállalkozásnak az eszközei feletti szabad rendelkezési jogát is. Az illetékes hatóság tájékoztatja az általa hozott intézkedésekről a többi olyan tagállam hatóságait, amelyek területén a vállalkozás üzleti tevékenységet folytat, és az előbbi hatóság kérelmére az utóbbi hatóság is meghozza ugyanazokat az intézkedéseket.
(3) Ha a szavatoló tőke mértéke a biztonsági tőke 17. cikkben meghatározott szintje alá süllyed, a székhely szerinti tagállam illetékes hatósága rövid távú pénzügyi intézkedési terv benyújtását írja elő a vállalkozás számára, jóváhagyás céljából.
A hatóság korlátozhatja vagy megtilthatja a vállalkozásnak az eszközei feletti szabad rendelkezés jogát is. Az illetékes hatóság tájékoztatja az általa hozott intézkedésekről a többi olyan tagállam hatóságait, amelyek területén a vállalkozás üzleti tevékenységet folytat, és az előbbi hatóság kérelmére az utóbbi hatóság is meghozza ugyanazokat az intézkedéseket.
(4) Az illetékes hatóságok ezenkívül jogosultak minden olyan intézkedés meghozatalára, amelyek az (1), (2) és (3) bekezdésekben szabályozott esetekben a biztosított személyek érdekeinek védelmében szükségesek.
(5) Minden tagállam meghozza a szükséges intézkedéseket annak érdekében, hogy a biztosítóintézet székhelye szerinti tagállam kérésére az (1), (2) és (3) bekezdésekben szabályozott esetekben nemzeti jogszabályaival összhangban megtilthassa a vállalkozásnak a saját területén található eszközei feletti szabad rendelkezési jogát; az ilyen intézkedések által érintett eszközök körét a székhely szerinti tagállam határozza meg."
14. cikk
"22. cikk
(1) A biztosítóintézettől a székhely szerinti tagállam illetékes hatósága az általa megadott engedélyt visszavonhatja, ha a vállalkozás:
a) nem él az engedéllyel 12 hónapon belül, kifejezetten lemond arról, vagy több mint hat hónapon keresztül szünetelteti üzleti tevékenységét - kivéve, ha az érintett tagállam úgy rendelkezett, hogy az engedély hatályát veszti ilyen esetekben;
b) már nem tesz eleget az engedélyezés feltételeinek;
c) képtelen volt a 20. cikkben említett helyreállítási tervben vagy pénzügyi tervben meghatározott intézkedéseket a megengedett határidőn belül meghozni;
d) a rá vonatkozó jogszabályok alapján fennálló kötelezettségeit súlyosan megsérti.
Az engedély visszavonása vagy hatályának megszűnése esetén a székhely szerinti tagállam értesíti erről a többi tagállam illetékes hatóságait, és azok meghozzák a megfelelő intézkedéseket annak érdekében, hogy megakadályozzák, hogy a vállalkozás területükön új ügyleteket kezdjen akár a letelepedés joga, akár a szolgáltatásnyújtás szabadsága alapján. A székhely szerinti tagállam illetékes hatósága a többi tagállam hatóságaival egyetértésben minden szükséges intézkedést meghoz a biztosított személyek érdekeinek védelme érdekében és különösen a vállalkozás eszközei feletti szabad rendelkezési jogát korlátozza a 20. cikk (1) és (2) bekezdésével, második albekezdésével és a (3) bekezdés második albekezdésével összhangban.
(2) Engedély visszavonására vonatkozó bármely határozatot részletes indokolással kell ellátni, és azt az érintett vállalkozással közölni kell."
15. cikk
(1) A tagállamok előírják minden olyan természetes vagy jogi személynek, aki ajánlatot tesz befolyásoló részesedés közvetlen vagy közvetett megszerzésére egy biztosítóintézetben, hogy tájékoztassa erről a tényről a biztosítóintézet székhelye szerinti tagállam illetékes hatóságait a megszerezni kívánt részesedés nagyságának megjelölésével. Az ilyen személynek hasonlóképpen tájékoztatnia kell a biztosítóintézet székhelye szerinti tagállam illetékes hatóságait akkor is, ha befolyásoló részesedésének olyan mértékű emelésére tesz ajánlatot, hogy szavazati jogának vagy az általa birtokolt tőkerészesedésnek az aránya eléri vagy meghaladja a 20, 33, vagy 50 %-ot, vagy ha a biztosítóintézet a leányvállalatává válik.
A székhely szerinti tagállam illetékes hatóságainak az első albekezdésben szabályozott értesítés napjától számított három hónap áll rendelkezésére, hogy ezzel a tervvel szemben kifogással éljen, ha a hatóságok nem találják kielégítőnek az első albekezdésben említett személy képzettségét, tekintettel az érintett biztosítóintézet körültekintő és megbízható irányításának követelményére. Ha a hatóságok nem fejezik ki ellenvéleményüket a szóban forgó tervvel kapcsolatban, maximális időtartamot szabhatnak a terv megvalósítására.
(2) A tagállamok minden természetes vagy jogi személynek, aki ajánlatot tesz egy biztosítóintézetben fennálló befolyásoló részesedésének közvetlen vagy közvetett elidegenítésére, előírják, hogy tájékoztassa erről a tényről - az elidegeníteni kívánt részesedés nagyságának megjelölésével - a székhely szerinti tagállam illetékes hatóságait. Ennek a személynek hasonlóképpen tájékoztatnia kell az illetékes hatóságokat akkor is, ha befolyásoló részesedésének oly mértékű csökkentését tervezi, hogy szavazati jogának, vagy az általa birtokolt tőkerészesedésnek az aránya 20, 33, vagy 50 % alá csökken, vagy ha a biztosítóintézet megszűnik leányvállalatának lenni.
(3) Amint a biztosítóintézetek tudomást szereznek tőkéjükben való részesedések megszerzéséről vagy elidegenítéséről, amelynek következményeképpen a részesedés az (1) és (2) bekezdésekben megjelölt küszöbértékeket elérivagy azok alá csökken, értesíteniük kell a székhelyük szerinti tagállam illetékes hatóságait.
A biztosítóintézeteknek évente legalább egyszer tájékoztatniuk kell az illetékes hatóságokat a vállalkozásban befolyásoló részesedéssel rendelkező részvényesek vagy tagok nevéről és a részesedések nagyságáról, amint azt például a részvényesek vagy tagok évi közgyűlésén kapott információk szerint vagy az értéktőzsdén jegyzett vállalkozásokra vonatkozó rendeletekben előírt kötelezettségek teljesítése eredményeképpen ismerik.
(4) A tagállamok előírják, hogy olyan esetekben, amikor az (1) bekezdésben említett személyek által gyakorolt befolyás a biztosítóintézet prudens és megbízható irányítása ellen hathat, a székhely szerinti tagállam illetékes hatóságai megfelelő intézkedéseket hozzanak e helyzet megszűntetése érdekében. Ilyen intézkedések lehetnek az ügyvezetőkkel szembeni ideiglenes tiltó intézkedések vagy szankciók, illetve az érintett részvényesek vagy tagok részvényeihez kötődő szavazati jogok gyakorlásának felfüggesztése.
Hasonló intézkedések alkalmazandók olyan természetes vagy jogi személyekkel kapcsolatban is, akik vagy amelyek nem tesznek eleget az (1) bekezdésben előírt előzetes információnyújtási kötelezettségnek. Ha egy részesedést az illetékes hatóságok ellenvéleménye ellenére szereznek meg, a tagállamok - tekintet nélkül az egyéb alkalmazni kívánt szankciókra - rendelkezhetnek akár a kapcsolódó szavazati jogok gyakorlásának felfüggesztéséről vagy a már leadott szavazatok semmisségéről vagy a leadott szavazatok érvénytelenítésének lehetőségéről.
16. cikk
(1) A tagállamok rendelkeznek arról, hogy az illetékes hatóságoknál foglalkoztatott összes személyt, vagy minden olyan személyt, aki e hatóságoknál foglalkoztatásban állt, valamint az illetékes hatóságok nevében eljáró könyvvizsgálókat és szakértőket a szakmai titoktartás kötelezettsége terheli. Ez azt jelenti, hogy ezek a személyek a büntetőjog által szabályozott eseteket kivéve nem hozhatnak semmilyen, szakmai kötelességük teljesítése közben kapott bizalmas információt, semmilyen személy vagy hatóság tudomására, az olyan összefoglaló és összevont formában történt közlés kivételével, amelyből az egyes biztosítóintézetek nem azonosíthatók.
Mindazonáltal ha egy biztosítóintézetet fizetésképtelennek nyilvánítanak vagy kötelező felszámolási eljárás alatt áll, az olyan bizalmas információkat, amelyek nem érintenek a vállalkozás pénzügyi helyzetének helyreállítására tett kísérletben részt vevő harmadik felet, a polgári vagy kereskedelmi jogi eljárások során át lehet adni.
(2) Az (1) bekezdés rendelkezései nem akadályozzák a különböző tagállamok illetékes hatóságait abban, hogy a biztosítóintézetekre alkalmazandó irányelvekkel összhangban információt cseréljenek. Ezekre az információkra az (1) bekezdésben meghatározott szakmai titoktartási előírások vonatkoznak.
(3) A tagállamok csak abban az esetben köthetnek információcserére vonatkozó együttműködési megállapodást harmadik országok illetékes hatóságaival, ha az így átadott információkra az e cikkben szabályozott titoktartási kötelezettséggel legalább egyenértékű titoktartási garanciák vonatkoznak.
(4) Az illetékes hatóságok az (1) és (2) bekezdés alapján kapott bizalmas információkat csak szakmai feladataik teljesítése során használhatják fel:
- annak ellenőrzésére, hogy a biztosítási tevékenység megkezdésének feltételei teljesülnek-e, valamint e tevékenység folyamatos ellenőrzésének előmozdítására, különös tekintettel a biztosítástechnikai tartalékok, a minimális szavatoló tőke, az adminisztratív és számviteli eljárások és a belső ellenőrzési mechanizmusok folyamatos ellenőrzésére,
- szankciók alkalmazására,
- az illetékes hatóságok határozatai elleni közigazgatási jogorvoslatok esetén,
- az 56. cikk értelmében vagy a biztosítóintézetek tevékenységére elfogadott irányelvekben meghatározott különleges rendelkezések alapján indított bírósági eljárások során.
(5) Az (1) és (4) bekezdés nem zárja ki az információcserét egy tagállamon belül, ha ugyanabban a tagállamban két vagy több illetékes hatóság van, vagy a tagállamok, az illetékes hatóságok, továbbá a következő szervek között:
- a hitelintézetek és egyéb pénzügyi intézmények hivatalos felügyeletéért felelős hatóságok, valamint a pénzpiacok felügyeletéért felelős hatóságok között,
- a biztosítóintézetek felszámolásában és csődeljárásában, továbbá más hasonló eljárásokban résztvevő testületek között, és
- a biztosítóintézetek és egyéb pénzügyi intézmények beszámolóinak törvény által előírt könyvvizsgálatáért felelős személyek között,
a felügyeleti hatáskörök végrehajtásának során, valamint olyan információknak a kötelező felszámolást végrehajtó szervekkel vagy garanciaalapokkal történő közlése keretében, amelyek szakmai feladataik végrehajtásához szükségesek. Az ilyen hatóságok, testületek és személyek által kapott információk az (1) bekezdésben meghatározott szakmai titoktartási kötelezettség előírásai alá esnek.
(6) Ezen túlmenően, az (1) és (4) bekezdés rendelkezéseitől függetlenül, a tagállamok törvényben rögzített rendelkezések alapján engedélyezhetik bizonyos információknak a központi kormányzataik más, a hitelintézetek, pénzügyi intézmények, befektetési szolgáltatások és a biztosítóintézetek felügyeletére vonatkozó jogalkotásért felelős szerveinek, valamint e szervek nevében eljáró felügyelőknek a tudomására hozatalát.
Ugyanakkor az ilyen információátadás csak azokban az esetekben történhet meg, amikor az a körültekintő ellenőrzés céljára szükséges.
Ugyanakkor a tagállamok rendelkeznek arról, hogy a (2) és (5) bekezdés alapján kapott információkat, valamint a 73/239/EGK irányelv 14. cikkében említett helyszíni ellenőrzés során megszerzett információkat az e bekezdésben felsorolt esetekben kizárólag azoknak az illetékes hatóságoknak a kifejezett hozzájárulásával lehet nyilvánosságra hozni, akik az érintett információt átadták, vagy azon tagállam illetékes hatóságainak kifejezett hozzájárulásával, ahol a helyszíni ellenőrzést végrehajtották.
2. fejezet
17. cikk
"15. cikk
(1) A székhely szerinti tagállam előírja minden biztosítóintézet számára, hogy teljes üzletkörének megfelelő nagyságú biztosítástechnikai tartalékot képezzen.
Az ilyen biztosítástechnikai tartalékok nagyságát a 91/674/EGK irányelvben meghatározott szabályokkal összhangban kell meghatározni.
(2) A székhely szerinti tagállam előírja minden biztosítóintézet számára, hogy a biztosítástechnikai tartalékokat a 88/357/EGK irányelv 6. cikkének rendelkezéseivel összhangban az egész üzletköre figyelembevételével, a megfelelő eszközökkel fedezze. Az Európai Közösségben fennálló kockázatok tekintetében ezeknek az eszközöknek a Közösség területén belül kell elhelyezkedniük. A tagállamok nem írhatják elő a biztosítóintézetek számára, hogy eszközeiket egy bizonyos tagállamban lokalizálják. Ugyanakkor a székhely szerinti tagállam az eszközök lokalizálásáról szóló szabályokon enyhíthet.
(3) Ha a székhely szerinti tagállam megengedi, hogy a biztosítástechnikai tartalékokat viszontbiztosítókkal szemben fennálló követelésekkel fedezzék, rögzíti az ilyen követelések megengedett százalékos arányát. Ilyen esetekben a tagállam nem határozhatja meg az ilyen követeléseket megtestesítő eszközök elhelyezkedését."
18. cikk
"15a. cikk
(1) A tagállamok előírják minden olyan biztosítóintézet számára, amelynek székhelye a területükön van, és amely a melléklet A. pontjában megjelölt 14. ágazathoz tartozó kockázatok elleni biztosítást vállal (a továbbiakban: "hitelbiztosítás"), hogy kiegyenlítési tartalékot képezzen az abban a biztosítási ágazatban bármely pénzügyi évben felmerülő estleges technikai deficit vagy az átlagot meghaladó kárigényhányad ellensúlyozásának céljából.
(2) A kiegyenlítési tartalékot a székhely szerinti tagállam által a melléklet D. pontjában meghatározott négy - egyenértékűnek tekintendő - módszer egyikével összhangban lévő szabályok szerint kell számítani.
(3) A melléklet D. pontjában meghatározott módszerekkel összhangban kiszámított összeg mértékéig a kiegyenlítési tartalék a minimális szavatoló tőke számítása során nem vehető figyelembe.
(4) A tagállamok felmenthetik a területükön székhellyel rendelkező biztosítóintézeteket a hitelbiztosítási üzletágra vonatkozó kiegyenlítési tartalékok képzésének kötelezettsége alól, ha a hitelbiztosítási ügyletekből a biztosítóintézetnek járó biztosítási díjak vagy járulékok mértéke kevesebb, mint a biztosítóintézetnek járó összes biztosítási díj- és járulékbevétel 4 %-a, és nem haladja meg a 2500000 ECU-t."
19. cikk
A 88/357/EGK irányelv 23. cikke hatályát veszti.
20. cikk
A biztosítástechnikai tartalékok fedezetéül szolgáló pénzeszközök befektetésénél figyelembe kell venni a vállalkozás által művelt üzletág jellemzőit oly módon, hogy biztosítsák a vállalkozás befektetéseinek likviditását a lehető legnagyobb biztonság és jövedelmezőség mellett, amely célt a vállalkozás úgy érheti el, hogy befektetéseit több befektetési formában helyezi el, és megfelelő mértékben megosztja.
21. cikk
(1) A székhely szerinti tagállam nem engedélyezheti a biztosítóintézeteknek, hogy biztosítástechnikai tartalékuk fedezetéül a következő pénzeszköz kategóriáktól eltérő eszközöket alkalmazzanak:
A. Befektetések
a) hitelviszonyt megtestesítő értékpapírok, kötvények és egyéb pénz- és tőkepiaci pénzügyi eszközök;
b) kölcsönök;
c) részvények és egyéb változó hozamú részesedések;
d) az átruházható értékpapírokkal foglalkozó kollektív befektetési vállalkozások (Áékbv) és más befektetési alapok befektetési jegyei;
e) földre, épületre és ingatlanra vonatkozó jogok;
B. Tartozások és követelések
f) viszontbiztosítók tartozásai, beleértve a viszontbiztosítók részesedését a biztosítástechnikai tartalékokban;
g) vezető biztosítónál elhelyezett letétekés a vezető biztosítók tartozásai;
h) a biztosítottak és a közvetítők direkt és viszontbiztosítási ügyletekből származó tartozásai;
i) mentésből és követelésátruházásból származó követelések;
j) adó-visszaigénylések;
k) garanciaalapokkal szembeni követelések;
C. Egyéb eszközök
l) tárgyi eszközök a föld- és épületingatlanok kivételével, a prudenciális értékcsökkenés elve alapján értékelve;
m) készpénzállomány bankban vagy pénztárban elhelyezve; hitelintézeteknél vagy egyéb, betétek átvételére engedéllyel rendelkező testületeknél elhelyezett betétek;
n) halasztott szerzési költségek;
o) felhalmozódott kamatok és bérleti díjak, egyéb felhalmozott bevétel és előzetes kifizetés.
A Lloyd's néven ismert biztosítóintézet esetében az eszközök köre magában foglalja a garanciákat és a hitelintézetek által kibocsátott hitelleveleket a 77/780/EGK irányelv [12] értelmezésében, vagy az életbiztosító vállalkozások által kibocsátott hitelleveleket azéletbiztosítási kötvényekből eredő igazolható összegekkel együtt, amennyiben azok a taghoz tartozó alapokat képviselik.
Az a tény, hogy egy eszközfajta vagy egy eszközkategória szerepel az első albekezdésben közzétett felsorolásban, nem jelenti azt, hogy valamennyi ilyen eszközkategóriát minden további nélkül el kell fogadni a biztosítástechnikai tartalék fedezetéül. A székhely szerinti tagállam részletes szabályokat ír elő az elfogadható eszközök felhasználása feltételeinek meghatározására; e tekintetben az illetékes tagállam előírhatja értékelhető biztosíték vagy garancia nyújtását, különösen a viszontbiztosítók tartozásai esetén.
A székhely szerinti tagállam a szabályok és azok alkalmazásának meghatározásakor különösen ügyel arra, hogy a következő alapelvek teljesüljenek:
i. a biztosítástechnikai tartalékok fedezetéül szolgáló eszközöket a megszerzésükhöz kapcsolódó mindennemű tartozás levonása után kell értékelni;
ii. minden eszközt prudens módon kell értékelni, figyelembe véve annak kockázatát, hogy bizonyos összegek nem realizálhatók. Különösen a tárgyi eszközöket - az ingatlanok kivételével - csak akkor lehet a biztosítástechnikai tartalékok fedezetéül elfogadni, ha ezeket a prudens amortizáció alapján értékelik;
iii. a vállalkozásoknak, állami hatóságoknak vagy nemzetközi szervezeteknek, a helyi vagy regionális hatóságoknak vagy természetes személyeknek adott kölcsönöket csak akkor lehet a biztosítástechnikai tartalékok fedezetéül elfogadni, ha megfelelő biztosítékok állnak rendelkezésre ezek biztonságára nézve, amelyek származhatnak akár a kölcsönvevő státusából vagy jelzálogból, bankgaranciákból, akár biztosítóintézetek által nyújtott garanciákból vagy a biztosítékok más formáiból;
iv. a biztonságtechnikai tartalékok fedezetéül szolgáló eszközökkel kapcsolatos járulékos pénzeszközök, mint az opciók, határidős és swap ügyletekre vonatkozó értékpapírok annyiban használhatók, amennyiben azok hozzájárulnak a befektetési kockázatok csökkentéséhez, vagy megkönnyítik a hatékony portfóliókezelést. E pénzeszközöket körültekintő módon kell értékelni, és figyelembe vehetők az alapul szolgáló pénzeszközök értékelésénél;
v. a szabályozott piaci kereskedésében részt nem vevő átruházható értékpapírokat csak akkor lehet elfogadni a biztosítástechnikai tartalékok fedezetéül, ha azok rövid távon realizálhatók;
vi. harmadik fél tartozását vagy harmadik féllel szembeni követelést csak az ugyanennek a harmadik félnek járó tartozások levonása után lehet a biztosítástechnikai tartalékok fedezetéül elfogadni;
vii. bármely, a biztosítástechnikai tartalékok fedezetéül elfogadott tartozás és követelés értékét körültekintő módon kell meghatározni, kellően figyelembe véve annak kockázatát, hogy bizonyos összegek nem realizálhatók. Különösen a biztosítottak vagy közvetítők biztosítási vagy viszontbiztosítási ügyletekből eredő tartozásait csak akkor lehet elfogadni, ha ezek az összegek három hónapnál nem hosszabb időtartam óta fennállók;
viii. amikor a biztosítóintézet tulajdonában lévő eszközök egy olyan leányvállalatban való befektetést is magukban foglalnak, amely a biztosítóintézet befektetéseinek egészét vagy egy részét a biztosítóintézet nevében kezeli, a székhely szerinti tagállamnak az e cikkben meghatározott szabályok és alapelvek alkalmazásakor figyelembe kell vennie a leányvállalat tulajdonában lévő mögöttes eszközöket is; a székhely szerinti tagállam hasonló módon kezelheti más leányvállalatok eszközeit is;
ix. a halasztott szerzési költségek oly mértékben fogadhatók csak el a biztosítástechnikai tartalékok fedezetéül, amely konzisztens a díjak tartalékának számításával.
(2) Az (1) bekezdés rendelkezéseitől függetlenül, rendkívüli körülmények esetén és a biztosítóintézet kérésére a székhely szerinti tagállam átmenetileg és megfelelően indokolt határozat alapján más eszközkategóriákat is elfogadhat a biztonságtechnikai tartalékok fedezetéül, a 20. cikk rendelkezései értelmében.
22. cikk
(1) A biztonságtechnikai tartalékok fedezetéül szolgáló eszközök tekintetében a székhely szerinti tagállam előírhatja minden biztosítóintézet számára, hogy ne fektessen be többet, mint:
a) összes bruttó biztosítástechnikai tartalékának 10 %-át bármely telekbe vagy épület-ingatlanba, vagy több olyan telekbe vagy épületingatlanba, amelyek kellően közel helyezkednek el egymáshoz, és így ténylegesen egy befektetésnek lehet tekinteni őket;
b) összes bruttó biztosítástechnikai tartalékának 5 %-át - együttesen számolva - ugyanattól a vállalkozástól származó részvényekbe és egyéb átruházható értékpapírokba, amelyek részvényként, kötvényként, hitelviszonyt megtestesítő értékpapírként és egyéb, pénz- és tőkepiaci pénzeszközként kezelendő értékpapírok, vagy ugyanannak a kölcsönvevőnek adott kölcsönökbe, ahol a kölcsön fogalma olyan kölcsönt jelent, amelyet nem államnak, regionális vagy helyi hatóságnak, vagy olyan nemzetközi szervezetnek nyújtottak, amelynek egy vagy több tagállam tagja. Ez az összeghatár 10 %-ra emelhető, ha egy vállalkozás bruttó biztonságtechnikai tartalékainak kevesebb mint 40 %-át fekteti be olyan testületek és kölcsönvevők kölcsöneibe vagy az általuk kibocsátott értékpapírokba, amelyekbe egyenként eszközeinek több mint 5 %-át fekteti be;
c) összes bruttó biztosítástechnikai tartalékainak 5 %-át fedezetlen kölcsönökbe, beleértve összesen 1 %-ot egy-egy fedezet nélküli kölcsönügyletbe, amelyeket nem hitelintézeteknek, életbiztosító vállalkozásnak - amennyiben azt a 73/239/EGK irányelv 8. cikke megengedi - és valamelyik tagállamban működő befektetési vállalkozásnak nyújt;
d) összes bruttó biztosítástechnikai tartalékainak 3 %-át pénztári készpénzállomány formájában;
e) összes bruttó biztosítástechnikai tartalékainak 10 %-át részvényekbe, egyéb részvényként és hitelviszonyt megtestesítő értékpapírként kezelt értékpapírokba, amelyekkel nem kereskednek szabályozott piacon.
(2) Az a tény, hogy egy bizonyos befektetési kategóriára vonatkozóan az (1) bekezdés nem tartalmaz korlátozást, nem eredményezi azt, hogy az abba a kategóriába tartozó eszközöket korlátozás nélkül el kell fogadni a biztosítástechnikai tartalékok fedezeteként. A székhely szerinti tagállam határozza meg a részletes szabályokat az elfogadható eszközök használatának feltételeiről. A szabályok és azok alkalmazásának meghatározásakor különösen ügyel arra, hogy a következő alapelvek teljesüljenek:
i. a biztosítástechnikai tartalékok fedezetéül szolgáló eszközöket annak biztosításával kell különböző befektetési formákban elhelyezni és megosztani, hogy a biztosítóintézet nem támaszkodik túlzott mértékben egyik eszközkategóriára, befektetési piacra vagy befektetési formára sem;
ii. az egyes olyan eszköztípusokba való befektetéseknek, amelyek nagyfokú kockázatot hordoznak, akár az eszköz természetéből adódóan, akár a kibocsátó minősítéséből kifolyólag, a prudens szintre kell korlátozódniuk;
iii. az egyes eszközkategóriákra vonatkozó korlátozásoknak figyelembe kell venniük a viszontbiztosításnak a biztonságtechnikai tartalékok számításakor történő megítélését;
iv. amikor a biztosítóintézet tulajdonában lévő eszközök egy olyan leányvállalatban való befektetést is magukban foglalnak, amely a biztosítóintézet befektetéseinek egészét vagy részét a biztosítóintézet nevében kezeli, a székhely szerinti tagállamnak az e cikkben meghatározott szabályok és alapelvek alkalmazásakor figyelembe kell vennie a leányvállalat tulajdonában lévő mögöttes eszközöket is; a székhely szerinti tagállam hasonló módon kezelheti más leányvállalatok eszközeit is;
v. az olyan biztosítástechnikai tartalékok fedezetéül szolgáló eszközök mértékét, amelyek nem likvid befektetések tárgyát képezik, prudens szinten kell tartani;
vi. amikor a biztosítóintézet tulajdonában lévő eszközök bizonyos hitelintézeteknek adott kölcsönöket vagy a hitelintézetek által kibocsátott hitelviszonyt megtestesítő értékpapírokat is tartalmaznak, a székhely szerinti tagállam az e cikkben meghatározott szabályok és alapelvek alkalmazásakor figyelembe veheti az ilyen hitelintézetek tulajdonában lévő mögöttes eszközöket is. Ezt csak akkor lehet alkalmazni, ha az érintett hitelintézet székhelye az egyik tagállamban van, az teljes egészében a székhelye szerinti tagállam és/vagy e tagállam helyi hatóságainak tulajdonában áll, és üzleti tevékenysége az alapító okirat, illetve az alapszabály szerint az államnak közvetítő útján történő kölcsönnyújtásból vagy az állam vagy a helyi hatóságok által garantált kölcsönök nyújtásából, illetve az állammal szoros kapcsolatban álló testületeknek vagy helyi hatóságoknak történő kölcsön nyújtásából áll.
(3) Az illetékes tagállamnak az elfogadható eszközök felhasználásának részletes szabályai meghatározásakor jelentősebb korlátozást kell alkalmaznia:
- minden kölcsönre, amelyet nem biztosítanak bankgaranciával, biztosítóintézet által kibocsátott garanciával, jelzáloggal vagy a biztosíték más formájával, szemben az olyan kölcsönökkel, amelyeket nem biztosítanak a fent említett biztosítékokkal,
- az átruházható értékpapírokkal foglalkozó kollektív befektetési vállalkozások (Áékbv) befektetési jegyeire, amelyek nem kerültek összehangolásra a 85/611/EGK irányelv [13] értelmében és egyéb befektetési alapokra, szemben azon kollektív befektetési vállalkozások befektetési jegyeivel, amelyet az említett irányelv koordinált,
- az olyan értékpapírokra, amelyekkel a szabályozott piacon nem kereskednek, szemben azokkal, amelyek a szabályozott piaci kereskedésében részt vesznek,
- a nem tagállamok, helyi vagy regionális hatóságok vagy nem a 89/647/EGK [14] irányelvben meghatározott A. zónába tartozó vállalkozások által kibocsátott kötvényekre, hitelviszonyt megtestesítő értékpapírokra és egyéb pénz- és tőkepiaci pénzügyi eszközökre, vagy olyan pénzügyi eszközökre, amelyeknek olyan nemzetközi szervezetek a kibocsátói, amelyek tagjai között nincs egy közösségi tagállam sem, szemben a felsorolt feltételeknek megfelelő testületek által kibocsátott ugyanilyen pénzügyi eszközökkel.
(4) A tagállamok az (1) bekezdés b) pontjában meghatározott határt 40 %-ra emelhetik bizonyos hitelviszonyt megtestesítő értékpapírok esetében, ha ezeket az értékpapírokat olyan hitelintézet bocsátja ki, amelynek székhelye a tagállamok valamelyikében van, és a hitelintézet a hitelviszonyt megtestesítő értékpapírok tulajdonosainak védelmét szolgáló, különleges, törvény által előírt hivatalos felügyelet alá tartozik. Az ilyen hitelviszonyt megtestesítő értékpapírok kibocsátásából származó összegeket a törvény rendelkezéseivel összhangban különösen olyan eszközökbe kell fektetni, amelyek a hitelviszonyt megtestesítő értékpapírok teljes érvényességi ideje alatt képesek a hitelviszonyt megtestesítő értékpapírokhoz kapcsolódó követeléseket fedezni, és a kibocsátott értékpapírok ki nem fizetése esetén ezeket az eszközöket elsőbbségi alapon a tőkeösszeg visszafizetésére és a felgyűlt kamatok megfizetésére kell fordítani.
(5) A tagállamok nem írhatják elő a biztosítóintézetek számára, hogy mely eszközkategóriákba fektessenek be.
(6) Az (1) bekezdés rendelkezéseitől függetlenül, rendkívüli körülmények esetén és a biztosítóintézet kérésére a székhely szerinti tagállam átmenetileg és megfelelően indokolt döntés alapján kivételeket engedélyezhet az (1) bekezdés a)-e) pontjában meghatározott rendelkezések alól, a 20. cikk rendelkezéseinek megfelelően.
23. cikk
"8. A biztosítóintézetek egy adott pénznemben fennálló kötelezettségeik 20 %-át meg nem haladó összegben birtokolhatnak nem megfeleltetett eszközöket.
9. Egy tagállam rendelkezhet úgy, hogy amikor az előző eljárások értelmében egy kötelezettségvállalást az egyik tagállam pénznemében kifejezett eszközökkel kell fedezni, ezt a követelményt akkor is kielégítettnek tekinti, ha az érintett eszközök ECU-ben vannak kifejezve."
24. cikk
"(1) A székhely szerinti tagállam előírja minden biztosítóintézet számára, hogy teljes üzletkörének megfelelő mértékű minimális szavatoló tőkét képezzen.
A szavatoló tőke a vállalkozás előrelátható kötelezettségektől mentes eszközeinek felel meg, amelyből le kell vonni az immateriális javak értékét. Különösen a következő tételek tartoznak ide:
- a befizetett alaptőke, vagy kölcsönös biztosítási egyesület esetében a tényleges induló tőke, hozzáadva a tagok számláit, amelyek kielégítik a következő feltételeket:
a) az alapító okiratnak, illetve az alapszabálynak olyan kikötést kell tartalmaznia, amely szerint ezekről a számlákról csak olyan mértékben lehet a tagoknak kifizetéseket teljesíteni, amely nem okozza a szavatoló tőkének az előírt szint alá süllyedését vagy a vállalkozás megszűnését követően akkor, ha a vállalkozás összes többi tartozását már rendezték;
b) az alapító okiratnak, illetve az alapszabálynak olyan kikötést kell tartalmaznia bármilyen, egy tag részére - tagságának egyéni megszüntetésén kívüli egyéb okból - történő kifizetésre vonatkozóan, hogy az ilyen kifizetésekről az illetékes hatóságokat legalább egy hónappal megelőzően értesíteni kell, és a hatóságok megtilthatják a kifizetést ezen időszakon belül, továbbá
c) az alapító okirat és az alapszabály vonatkozó rendelkezéseit csak azt követően lehet módosítani, az a) és b) pontban foglalt feltételek sérelme nélkül, hogy az illetékes hatóságok nyilatkoztak arról, hogy nincs kifogásuk a módosítás ellen;
- a be nem fizetett alaptőke vagy induló tőke fele, ha a tőke befizetett része eléri az alaptőke vagy induló tőke 25 %-át,
- tartalékok (törvény által előírt és szabad tartalékok), amelyek nem a vállalt biztosítási kötelezettségek fedezetéül szolgálnak,
- bármely átvitt nyereség,
- biztosító egyesület vagy kölcsönösségi alapon működő társulás esetében bármely követelés, amelyet az egyesület a tagokkal szemben pótbefizetési felhívás formájában támaszt a pénzügyi év folyamán a maximális hozzájárulások és a ténylegesen bekért hozzájárulás különbsége felének erejéig, amely összeg a szavatoló tőke legfeljebb 50 %-át érheti el,
- a biztosítóintézet kérésére és az általa nyújtott bizonyítékok alapján az eszközök alulértékeléséből származó rejtett tartalékok, amennyiben ezek a rejtett tartalékok nem kivételes természetűek,
- a kumulált elsőbbségi részvényből származó tőkét és az alárendelt kölcsöntőkét szintén a szavatoló tőke részévé lehet tenni, de ebben az esetben csak a minimális szavatoló tőke 50 %-ának erejéig, amelynek nem több mint 25 %-a állhat fix lejáratú alárendelt kölcsönökből vagy fix lejáratú kumulált elsőbbségi részvényből származó tőkéből, ha a következő minimális követelmények teljesülnek:
a) a biztosítóintézet csődje vagy felszámolása esetén kötelező erejű megállapodásoknak kell létezniük, amelyek értelmében az alárendelt kölcsöntőke és az elsőbbségi részvényből származó tőke a fizetési rangsorban a többi hitelező követelései után következik, és nem fizetendő vissza mindaddig, amíg az ekkor fennálló összes többi tartozást nem rendezték.
Az alárendelt kölcsöntőkének a következő feltételeknek is eleget kell tennie:
b) csak a teljes egészében befizetett tőkét lehet figyelembe venni;
c) a fix lejáratú kölcsönök eredeti lejárati ideje legalább 5 év. A visszafizetési napot megelőző egy évnél nem későbbi időpontban a biztosítóintézetnek tervet kell az illetékes hatóságoknak jóváhagyásra benyújtania, amelyben bemutatja, hogyan fogja a minimális szavatoló tőkét az előírt szinten tartani vagy erre a szintre hozni a kölcsön lejáratakor; kivéve ha azt a mértéket, amelynek erejéig a kölcsön a szavatoló tőke részeként szerepelhet, a visszafizetés napját megelőző legalább utolsó öt évben fokozatosan csökkentik. Az illetékes hatóságok engedélyezhetik az ilyen kölcsönök lejárat előtti visszafizetését abban az esetben, ha a kibocsátó biztosítóintézet kérelmezi, és annak szavatoló tőkéje nem csökken az előírt szint alá;
d) a nem fix lejáratú kölcsönök csak ötéves felmondási idővel lehetnek visszafizetendőek, kivéve, ha a kölcsönök már nem minősülnek a szavatoló tőke komponensének, vagy ha az illetékes hatóságok előzetes hozzájárulása kifejezetten szükséges a lejárat előtti visszafizetéshez. Az utóbbi esetben a biztosítóintézetnek a szándékozott visszafizetés napját megelőzően legalább hat hónappal értesítenie kell az illetékes hatóságokat és meg kell jelölnie a visszafizetés előtti és utáni tényleges és előírt szavatoló tőke nagyságát. Az illetékes hatóságok csak abban az esetben engedélyezik a visszafizetést, ha a biztosítóintézet szavatoló tőkéje nem csökken az előírt szint alá;
e) a kölcsönszerződés nem tartalmazhat olyan záradékot, amely meghatározott körülmények esetén előírja, hogy a tartozás a szerződésben megállapított visszafizetési napok előtt visszafizetendő, kivéve a biztosítóintézet felszámolását;
f) a kölcsönszerződést csak akkor lehet módosítani, ha az illetékes hatóságok nyilatkoztak arról, hogy nincs kifogásuk a módosítás ellen;
- meghatározott lejárati nap nélküli értékpapírok és egyéb pénzeszközök, amelyek eleget tesznek a következő feltételeknek, beleértve az előző francia bekezdésben említett kumulált elsőbbségi részvényeken kívüli elsőbbségi részvényeket, a szavatoló tőke 50 %-ának erejéig, az ilyen értékpapírok és az előző francia bekezdésben említett alárendelt kölcsöntőke összegét figyelembe véve:
a) nem fizethetők vissza a bemutató kezdeményezésére vagy az illetékes hatóság előzetes hozzájárulása nélkül;
b) a kibocsátási szerződésnek lehetővé kell tennie a biztosítóintézet számára, hogy a kölcsön után járó kamat megfizetését elhalassza;
c) a kölcsönadónak a biztosítóintézettel szemben fennálló követeléseinek a fizetési rangsorban teljes egészében a nem alárendelt hitelezők követelései után kell következnie;
d) az értékpapírok kibocsátására irányadó dokumentumoknak rendelkezniük kell az adósság veszteségabszorpciós képességéről és a meg nem fizetett kamatokról, miközben lehetővé teszik a biztosítóintézet számára, hogy folytassa üzleti tevékenységét;
e) csak a teljes mértékben befizetett összegeket lehet figyelembe venni."
25. cikk
Ezen irányelv alkalmazási időpontját követő három éven belül a Bizottság jelentést nyújt be a biztosítási bizottságnak arról, szükséges-e a minimális szavatoló tőke további harmonizálása.
26. cikk
"18. cikk
(1) A tagállamok nem írhatnak elő semmilyen szabályt azoknak az eszközöknek a körére vonatkozóan, amelyek nem a 15. cikkben meghatározott biztosítástechnikai tartalékok fedezeteként szolgálnak.
(2) A 15. cikk (2) bekezdésének, a 20. cikk (1), (2), (3) és (5) bekezdésének és a 22. cikk (1) bekezdése utolsó albekezdésének rendelkezései értelmében a tagállamok nem korlátozhatják azon - ingó vagy ingatlan - vagyoni eszközök feletti szabad rendelkezési jogot, amelyek az engedéllyel rendelkező biztosítóintézetek eszközállományának részét képezik.
(3) Az (1) és (2) bekezdésekben megfogalmazott rendelkezések nem zárják ki, hogy a tagállamok olyan intézkedéseket hozzanak a biztosított személyek érdekeinek védelmére, amelyek meghozatalára az érintett vállalkozások tulajdonosaként, tagjaként vagy partnereként jogosultak."
3. fejezet
27. cikk
"f) a 73/239/EGK irányelv 5. cikkének d) pontjában említett kockázatok tekintetében a szerződő felek szabadon választhatják meg az alkalmazandó jogot."
28. cikk
Az a tagállam, amelyben a kockázat fennáll, nem akadályozhatja a biztosítottat, hogy a 73/239/EGK irányelv 6. cikke feltételeinek értelmében engedéllyel rendelkező biztosítóintézettel szerződést kössön, mindaddig, amíg az nem áll ellentétben azon tagállam közérdek védelmében hozott jogi rendelkezéseivel, amelyben a kockázat fennáll.
29. cikk
A tagállamok nem hozhatnak olyan rendelkezéseket, amelyek az általános vagy különös szerződési feltételek, a biztosítási díjtáblák és nyomtatványok, valamint az olyan egyéb nyomtatott dokumentumok előzetes jóváhagyatásának vagy azokról való rendszeres tájékoztatásnak a kötelezettségét írják elő, amelyeket a vállalkozás a biztosítottakkal bonyolítandó ügyletei során kíván használni. A tagállamok csak a szerződési feltételekről és az egyéb dokumentumokról történő nem rendszeres tájékoztatási kötelezettséget írhatnak elő a biztosítási szerződésekre vonatkozó nemzeti jogszabályaik betartásának ellenőrzése céljából, és ez a követelmény nem képezheti a biztosítóintézet tevékenysége folytatásának előfeltételét.
A tagállamok nem tarthatnak fenn és nem vezethetnek be a tervezett biztosítási díjemelésekre vonatkozóan előzetes tájékoztatási vagy jóváhagyatási kötelezettséget, kivéve, ha azok az általános árellenőrzési rendszerek részét képezik.
30. cikk
(1) "a) A c) albekezdés rendelkezései szerint a 7. cikk (2) bekezdésének harmadik albekezdése azokban az esetekben alkalmazandó, amikor a biztosítási szerződés két vagy több tagállamban nyújt biztosítási védelmet, amelyek közül legalább az egyik a biztosítást kötelezővé teszi."
(2) Bármilyen ellentétes rendelkezéstől függetlenül az a tagállam, amely a biztosítást kötelezővé teszi, előírhatja a biztosítóintézet számára, hogy az juttassa el a kötelező biztosítás általános és különös szerződési feltételeit piacra bocsátása előtt az adott tagállam illetékes hatóságához.
31. cikk
(1) A biztosítási szerződés megkötése előtt a biztosítóintézet köteles tájékoztatni a biztosítottat a következőkről:
- a szerződésre irányadó jogról olyan esetekben, amikor a feleknek nincs választási lehetőségük, vagy arról a tényről, hogy a felek szabadon választhatják meg az alkalmazandó jogot, és az utóbbi esetben azt is, hogy a biztosító melyik tagállam jogának alkalmazását ajánlja,
- a biztosítottak szerződéssel kapcsolatos panaszainak kezelése során alkalmazandó eljárásokról, szükség szerint ideértve egy panaszkivizsgáló testület létezéséről történő tájékoztatást, a biztosítottak jogi eljárás indítására vonatkozó jogának sérelme nélkül.
(2) Az első bekezdésben említett kötelezettség csak akkor áll fenn, ha a biztosított természetes személy.
(3) Az e cikk rendelkezéseinek végrehajtására vonatkozó szabályokat azon tagállam törvényeivel összhangban kell meghatározni, amelyben a kockázat fennáll.
IV. CÍM
A LETELEPEDÉS JOGÁRA ÉS A SZOLGÁLTATÁSNYÚJTÁS SZABADSÁGÁRA VONATKOZÓ RENDELKEZÉSEK
32. cikk
"10. cikk
(1) Az a biztosítóintézet, amely egy másik tagállam területén szándékozik fióktelepet létesíteni, köteles értesíteni erről a székhelye szerinti tagállam illetékes hatóságait.
(2) A tagállamok előírják minden biztosítóintézet számára, amely egy másik tagállam területén belül szándékozik fióktelepet létesíteni, hogy amikor az (1) bekezdésben meghatározott értesítési kötelezettségeknek eleget tesz, a következő adatokat szolgáltassa:
a) annak a tagállamnak a megnevezését, amelynek területén a biztosítóintézet fióktelepet kíván létesíteni;
b) üzleti tervet, amely többek között tartalmazza a folytatni szándékozott üzleti tevékenység típusát és a fióktelep szervezeti felépítését;
c) azt a fióktelep szerinti tagállamban található címet, ahonnan iratokat lehet beszerezni, és amelyre küldeményeket lehet kézbesíteni, amely egyben azt jelenti, hogy ez az a cím, amelyre a megbízott képviselőnek szóló összes értesítést küldik;
d) a fióktelep meghatalmazott képviselőjének nevét, akinek megfelelő felhatalmazással kell rendelkeznie ahhoz, hogy a vállalkozás nevében kötelezettséget vállaljon harmadik féllel szemben, és képviselje a vállalkozást a fióktelep szerinti hatóságokkal való kapcsolattartásban és a bíróságok előtt. A Lloyd's esetében, ha bármely jogvita merül fel az elvállalt kötelezettségekkel kapcsolatban, a biztosítottak igényeit nem lehet kedvezőtlenebbül elbírálni, mint ha a pert hagyományos típusú üzleti vállalkozás ellen indították volna. A meghatalmazott képviselőnek ezért megfelelő felhatalmazással kell rendelkeznie az ellene indított eljárásokban, és e felhatalmazásnál fogva jogosultnak kell lennie arra, hogy az érintett Lloyd's biztosítóintézetekre nézve kötelező érvényű kötelezettséget vállaljon.
Ha egy vállalkozás fióktelepe a melléklet A. pontjának 10. ágazatához tartozó kockázatok biztosítását kívánja vállalni - a fuvarozói felelősség biztosításán kívül -, nyilatkozatot kell tennie arról, hogy belépett a fióktelep szerinti tagállam nemzeti irodájának és nemzeti garanciaalapjának tagjai közé.
(3) Ha a székhely szerinti tagállam illetékes hatóságainak nincs oka a folytatni kívánt üzleti tevékenység szempontjából kételkedni abban, hogy a biztosítóintézet adminisztratív felépítése és pénzügyi helyzete megfelelő, vagy kételkedni a biztosítóintézet igazgatóinak, menedzsereinek vagy meghatalmazott kép-viselőjének jó hírnevét és szakmai képzettségét, illetve gyakorlatát illetően, a (2) bekezdésben meghatározott adatokat azok kézhezvételétől számított három hónapon belül továbbítják a fióktelep szerinti tagállam illetékes hatóságaihoz, és erről értesítik az érintett vállalkozást.
A székhely szerinti tagállam illetékes hatóságai igazolják azt is, hogy a biztosítóintézet rendelkezik a 16. és 17. cikk előírásainak megfelelően számított minimális szavatoló tőkével.
Ha a székhely szerinti tagállam illetékes hatóságai megtagadják a (2) bekezdésben említett adatoknak a fióktelep szerinti tagállam illetékes hatóságaihoz való továbbítását, ennek okait az összes adat kézhezvételétől számított három hónapon belül az érintett vállalkozás tudomására hozzák. Ha az illetékes hatóságok megtagadják az információk továbbítását, vagy nem intézkednek, az feljogosítja a biztosítóintézetet arra, hogy a székhelye szerinti tagállam bíróságaihoz forduljon.
(4) Mielőtt a biztosítóintézet fióktelepe megkezdené működését, a fióktelep szerinti tagállam illetékes hatóságai a (3) bekezdésben említett adatok kézhezvételétől számított két hónapon belül - szükség szerint - tájékoztatják a székhely szerinti tagállam illetékes hatóságait azokról a feltételekről, amelyek alapján, a közérdek védelmének érdekében, a biztosítási tevékenységet a fióktelep szerinti tagállamban folytatni kell.
(5) A fióktelep szerinti tagállam illetékes hatóságai értesítésének kézhezvételét követően, vagy ha ilyen értesítés nem érkezik, a (4) bekezdésben előírt határidő lejárta után a fióktelep létrehozható és az megkezdheti működését.
(6) Abban az esetben, ha változás következik be azokban a biztosítóintézetre vonatkozó adatokban, amelyeket a (2) bekezdés b), c) vagy d) pontja értelmében a székhelye szerinti tagállam illetékes hatóságainak megküldött, a biztosítóintézet köteles annak időpontja előtt legalább egy hónappal írásban értesítenie a változásról a székhelye szerinti tagállam és a fióktelep szerinti tagállam illetékes hatóságait, hogy a székhelye szerinti tagállam illetékes hatóságai és a fióktelep szerinti tagállam illetékes hatóságai eleget tudjanak tenni a (3) és (4) bekezdésben meghatározott feladataiknak."
33. cikk
A 73/239/EGK irányelv 11. cikke hatályát veszti.
34. cikk
"14. cikk
Valamennyi biztosítóintézetnek, amely egy vagy több tagállamban első alkalommal kíván a szolgáltatásnyújtás szabadsága alapján üzleti tevékenységet folytatni, először a székhelye szerinti tagállam illetékes hatóságait kell tájékoztatnia, jelezve az általa biztosítani kívánt kockázatok természetét."
35. cikk
"16. cikk
(1) A székhely szerinti tagállam illetékes hatóságai a 14. cikkben előírt értesítés kézhezvételétől számított egy hónapon belül a következő adatokat továbbítják ahhoz a tagállamhoz vagy tagállamokhoz, amely vagy amelyek területén a biztosítóintézet a szolgáltatásnyújtás szabadsága alapján üzleti tevékenységet szándékozik folytatni:
a) egy igazolást arról, hogy a vállalkozás rendelkezik a 73/239/EGK irányelv 16. és 17. cikkeinek rendelkezéseivel összhangban számított minimális szavatoló tőkével;
b) azon biztosítási ágazatoknak a megnevezését, amelyek biztosítására a vállalkozás engedélyt kapott;
c) azoknak a kockázatoknak a természetére vonatkozó információkat, amelyeket a vállalkozás abban a tagállamban kíván biztosítani, ahol a szolgáltatást nyújtja.
Ezzel egyidejűleg a hatóságok értesítik az érintett vállalkozást az adatok továbbításáról.
Valamennyi tagállam, amelynek területén egy biztosítóintézet a szolgáltatásnyújtás szabadságának alapján a 73/239/EGK irányelv mellékletének A. pontjában meghatározott 10. ágazathoz tartozó kockázatokat - a fuvarozók felelősségbiztosításának kivételével - kívánja biztosítani, előírhatja a biztosítóintézet számára, hogy:
- közölje ezen irányelv 12a. cikkének (4) bekezdésében említett képviselő nevét és címét,
- tegyen nyilatkozatot arról, hogy azon tagállam nemzeti irodájának és nemzeti garanciaalapjának tagja lett, amelyben a szolgáltatást nyújtja.
(2) Ha a székhely szerinti tagállam illetékes hatóságai nem továbbítják az (1) bekezdésben említett információkat a megadott határidőn belül, kötelesek ugyanezen határidőn belül a vállalkozás tudomására hozni az információtovábbítás megtagadásának indokait. Az információtovábbítás megtagadása feljogosítja a biztosítóintézetet arra, hogy a székhelye szerinti tagállam bíróságaihoz forduljon.
(3) A vállalkozás azon a meghatározott napon kezdheti meg üzleti tevékenységét, amelyen tájékoztatják az (1) bekezdés első albekezdésében meghatározott információtovábbítás megtörténtéről."
36. cikk
"17. cikk
Bármely változtatás, amelyet a vállalkozás a 14. cikk értelmében nyújtott adatokban kíván tenni, a 14. és 16. cikkben meghatározott eljárás szabályai alá tartozik."
37. cikk
A 88/357/EGK irányelv 12. cikke (2) bekezdésének második és harmadik albekezdése, a 12. cikkének (3) bekezdése, valamint a 13. és 15. cikke hatályát veszti.
38. cikk
A fióktelep szerinti vagy a szolgáltatásnyújtás szerinti tagállamok illetékes hatóságai előírhatják, ahogy azokat az adatokat, amelyek az adott ország területén működő biztosítóintézetek üzleti tevékenységére vonatkoznak, és amelyeknek bekérésére ezen irányelv alapján felhatalmazással rendelkeznek, a biztosítóintézetek az adott tagállam hivatalos nyelvén vagy nyelvein nyújtsák be.
39. cikk
(1) A 88/357/EGK irányelv 18. cikke hatályát veszti.
(2) A fióktelep szerinti tagállam vagy a szolgáltatásnyújtás helye szerinti tagállam nem hozhat olyan rendelkezéseket, amelyek az általános vagy különös szerződési feltételek, a biztosítási díjtáblázatok és nyomtatványok, valamint olyan egyéb nyomtatott dokumentumok előzetes jóváhagyatásának vagy az azokról való rendszeres tájékoztatás kötelezettségét írják elő, amelyeket a vállalkozás a biztosítottakkal bonyolítandó ügyletei során kíván használni. Ezek a tagállamok csak a szerződési feltételekről és az egyéb dokumentumokról történő nem rendszeres tajékoztatási kötelezettséget írhatnak elő a területükön a letelepedés joga vagy a szolgáltatásnyújtás szabadsága alapján biztosítási tevékenységet folytatni kívánó vállalkozások számára a biztosítási szerződésekre vonatkozó nemzeti jogszabályaik betartásának ellenőrzése céljából, és ez a követelmény nem képezheti a biztosítóintézet tevékenysége folytatásának előfeltételét.
(3) A fióktelep szerinti tagállam vagy a szolgáltatásnyújtás szerinti tagállam nem tarthat fenn és nem vezethet be biztosítási díjak emelésére vonatkozóan előzetes tájékoztatási vagy jóváhagyatási kötelezettséget, kivéve ha azok az általános árellenőrzési rendszerek részét képezik.
40. cikk
(1) A 88/357/EGK irányelv 19. cikke hatályát veszti.
(2) A letelepedés joga vagy a szolgáltatásnyújtás szabadsága alapján üzleti tevékenységet folytató valamennyi vállalkozás köteles az e cikkben meghatározott célokból bekért összes dokumentumot a fióktelep szerinti tagállam és/vagy a szolgáltatásnyújtás helye szerinti tagállam illetékes hatóságaihoz benyújtani abban az esetben, ha ez a kötelezettség vonatkozik azokra a vállalkozásokra is, amelyeknek székhelye ezekben a tagállamokban van.
(3) Ha egy tagállam illetékes hatóságai megállapítják, hogy a területükön fiókteleppel rendelkező vagy a szolgáltatásnyújtás szabadsága alapján üzleti tevékenységet folytató vállalkozás nem tartja be az e tagállamban rá vonatkozó jogi előírásokat, előírják az érintett vállalkozás számára, hogy a jogellenességet orvosolja.
(4) Ha a szóban forgó vállalkozás nem hozza meg a szükséges intézkedéseket, az érintett tagállam illetékes hatóságai tájékoztatják erről a székhely szerinti tagállam illetékes hatóságait. Ez utóbbi hatóságok a lehető leghamarabb meghozzák a megfelelő intézkedéseket annak biztosítása érdekében, hogy az érintett vállalkozás megszüntesse a jogellenességet. Az intézkedések természetéről értesítik az érintett tagállam illetékes hatóságait.
(5) Ha a vállalkozás a székhelye szerinti tagállam által hozott intézkedések ellenére, vagy azért, mert ezek az intézkedések nem bizonyulnak megfelelőnek, illetve hiányoznak abban a tagállamban, továbbra is megsérti az érintett tagállamban hatályban lévő jogszabályokat, ez utóbbi - miután értesítette a székhely szerinti tagállam illetékes hatóságait - megfelelő intézkedéseket hozhat annak érdekében, hogy megakadályozza, vagy szankcionálja a további jogsértéseket, beleértve az olyan - a szigorúan szükséges mértékre korlátozódó - intézkedéseket is, amelyek megtiltják a vállalkozás számára, hogy területén új biztosítási szerződéseket kössön. A tagállamok biztosítják, hogy területeiken az ilyen intézkedések meghozatalához szükséges okiratokat a biztosítási vállalkozások részére kézbesítsék.
(6) A (3), (4) és (5) bekezdés rendelkezései nem befolyásolják az érintett tagállamok szükséghelyzet esetére szóló jogkörét, amely szerint megfelelő intézkedéseket hozhatnak a jogellenességek területükön történő megelőzése érdekében. E jogkör magában foglalja azt a lehetőséget is, hogy megtilthatják a biztosítóintézeteknek új biztosítási szerződések kötését területükön.
(7) A (3), (4) és (5) bekezdés rendelkezései nem érintik a tagállamok jogsértések szankcionálására vonatkozó jogkörét területeiken.
(8) Ha a jogsértést elkövető vállalkozásnak az érintett tagállamban telephelye van, vagy ott vagyonnal rendelkezik, a tagállam illetékes hatóságai a nemzeti jogszabályokkal összhangban az adott jogsértésre előírt közigazgatási bírságot szabhatnak ki a telephely vagy vagyona ellen vezetett végrehajtás útján.
(9) A (4)-(8) bekezdés értelmében hozott bármely intézkedést, amely bírság kiszabását vagy a biztosítási tevékenység folytatásá nak korlátozását eredményezi, megfelelően indokolni kellés az érintett vállalkozással közölni kell.
(10) A Bizottság kétévente jelentést nyújt be a 91/675/EGK irányelv által létrehozott biztosítási bizottságnak, amelyben összefoglalja az egyes tagállamokra vonatkozó olyan esetek számát és fajtáját, amelyekben az engedély megadását az ezen irányelvvel módosított 73/239/EGK irányelv 10. cikke vagy a 88/357/EGK irányelv 16. cikke alapján megtagadták, illetve beszámol az (5) bekezdés alapján meghozott intézkedésekről. A tagállamok együttműködnek a Bizottsággal és megadják a szóban forgó jelentés elkészítéséhez szükséges adatokat.
41. cikk
Ezen irányelvnek semmilyen rendelkezése nem akadályozhatja a tagállamokban székhellyel rendelkező biztosítóintézeteket abban, hogy szolgáltatásaikat a rendelkezésre álló összes kommunikációs eszköz segítségével a fióktelep szerinti tagállamban vagy a szolgáltatásnyújtás szerinti tagállamban reklámozzák, az ilyen reklám formájára és tartalmára vonatkozó, a közérdek védelmét szolgáló szabályok előírásai szerint.
42. cikk
(1) A 88/357/EGK irányelv 20. cikke hatályát veszti.
(2) Biztosítóintézet felszámolása esetén a fióktelep által elvállalt vagy a szolgáltatásnyújtás szabadsága alapján kötött szerződésekből származó kötelezettségeket ugyanolyan módon kell kielégíteni, mint a vállalkozás egyéb biztosítási szerződéseiből származó követeléseket, a biztosított személyek és a kedvezményezettek állampolgárságára vonatkozó megkülönböztetés nélkül.
43. cikk
(1) A 88/357/EGK irányelv 21. cikke hatályát veszti.
(2) Amikor egy biztosítási szerződés megkötésére a letelepedés joga vagy a szolgáltatásnyújtás szabadsága alapján tesznek ajánlatot, a biztosítottat bármilyen kötelezettségvállalás előtt tájékoztatni kell arról, hogy annak a biztosítóintézetnek székhelye, vagy szükség szerint az a fióktelep, amellyel a szerződést kötik, melyik tagállamban található.
A biztosított számára kiadott minden dokumentumnak tartalmaznia kell az első albekezdésben megjelölt információt.
Az első két albekezdésben meghatározott kötelezettség nem vonatkozik a 73/239/EGK irányelv 5. cikkének d) pontjában megjelölt kockázatokra.
(3) A szerződésben vagy bármely biztosítási fedezetet nyújtó dokumentumban, beleértve a biztosítási ajánlatot is, ha az kötelező a biztosítottra nézve, meg kell nevezni a biztosítási fedezetet nyújtó vállalkozás székhelyének vagy szükség szerint a biztosítóintézet fióktelepének címét.
Valamennyi tagállam előírhatja, hogy a biztosítóintézet a 88/357/EGK irányelv 12a. cikkének (4) bekezdésében említett képviselőjének nevét és címét szintén tüntessék fel az első albekezdésben említett dokumentumokban.
44. cikk
(1) A 88/357/EGK irányelv 22. cikke hatályát veszti.
(2) Minden biztosítóintézetnek tájékoztatnia kell a székhelye szerinti tagállam illetékes hatóságát külön a letelepedés joga alapján és külön a szolgáltatásnyújtás szabadsága alapján végrehajtott ügyletekkel kapcsolatban, a biztosítási díjak, a kárigények és jutalékok összegéről tagállamonkénti és ágazatcsoportonkénti bontásban és a viszontbiztosítás levonása nélkül, valamint a 73/239/EGK irányelv mellékletének A. pontjában felsorolt 10. ágazat tekintetében - a fuvarozók felelősségbiztosításának kivételével - a biztosítóval szembeni kárigények gyakoriságáról és átlagos költségéről.
Az ágazatcsoportok meghatározása a következő:
- baleset- és betegségbiztosítás (1. és 2. ágazat),
- gépjármű-biztosítás (3., 7 és 10. ágazat, a 10. ágazatra vonatkozó számadatokat a - fuvarozói felelősségbiztosítás kivételével - külön kell megadni),
- tűz- és egyéb vagyoni kár (8. és 9. ágazat),
- légi, tengeri és fuvarozási biztosítás (4., 5., 6., 7., 11 és 12. ágazat),
- általános felelősségbiztosítás (13. ágazat),
- hitel- és kezességbiztosítás (14. és 15. ágazat),
- egyéb ágazatok (16., 17. és 18. ágazat).
A székhely szerinti tagállam ésszerű időn belül, összesített formában továbbítja ezeket az információkat valamennyi érintett tagállam illetékes hatóságaihoz, amennyiben azok ezt kérik.
45. cikk
(1) A 88/357/EGK irányelv 24. cikke hatályát veszti.
(2) Ezen irányelv egyik rendelkezése sem érinti a tagállamok arra irányuló jogát, hogy a területükön a letelepedés joga vagy a szolgáltatás szabadsága alapján üzleti tevékenységet folytató vállalkozások számára előírják, hogy az adott tagállamban kiadott engedéllyel rendelkező vállalkozásokkal azonos feltételek mellett csatlakozzanak, és részt vegyenek a biztosított személyek és károsult harmadik felek biztosítási kárigényeinek kifizetését garantáló rendszerekben.
46. cikk
(1) A 88/357/EGK irányelv 25. cikke hatályát veszti.
(2) Bármely későbbi harmonizációs rendelkezés sérelme nélkül minden biztosítási szerződés kizárólag azon közvetett adóknak és a biztosítási díjakra kirótt járulékoknak van alávetve, amelyet a 88/357/EGK irányelv 2. cikkének d) pontjában meghatározottak szerint az a tagállam vet ki, amelyben a kockázat fennáll, továbbá Spanyolország esetében azoknak a törvény által megállapított pótdíjaknak, amelyeket a spanyol "Consorcio de Compensación de Seguros" javára kell befizetni az e tagállamban felmerülő kivételes eseményekből származó veszteségek kompenzálásában betöltött feladatai ellátásának érdekében.
A 88/357/EGK irányelv 2. cikke d) pontjának első francia bekezdésében meghatározott rendelkezésektől eltérve és e bekezdésnek az alkalmazásában egy tagállam területén elhelyezkedő épületben található ingó vagyon - a kereskedelmi tranzitárukat kivéve - abban a tagállamban fennálló kockázatnak minősül akkor is, ha az épületre és berendezésére nem ugyanaz a biztosítási szerződés nyújt védelmet.
A 88/357/EGK irányelv 7. cikke alapján a szerződésre alkalmazandó jog nem érinti a szerződésre vonatkozó adóügyi rendelkezéseket.
A jövőbeni harmonizáció elvégzéséig az első albekezdés értelmében kivethető közvetett adók és járulékok beszedésének biztosítása érdekében mindegyik tagállam a saját nemzeti rendelkezéseit alkalmazza azokra a vállalkozásokra, amelyek a területén fennálló kockázatokat biztosítják.
V. CÍM
ÁTMENETI RENDELKEZÉSEK
47. cikk
A Németországi Szövetségi Köztársaság 1996. január 1-jéig elhalaszthatja az 54. cikk (2) bekezdése második albekezdése első mondatának alkalmazását. Ez alatt az időszak alatt a következő albekezdés rendelkezéseit kell alkalmazni az 54. cikk (2) bekezdésében szabályozott helyzetben.
Amikor a biztosítóintézetek az 54. cikk (2) bekezdése második albekezdésének harmadik mondata értelmében már eljuttatták a biztosítási díjak számításának technikai módszerét a székhelyük szerinti tagállam illetékes hatóságaihoz, e hatóságok ezt az információt haladéktalanul véleményezésre továbbítják annak a tagállamnak az illetékes hatóságaihoz, amelyben a kockázat fennáll. Ha a székhely szerinti tagállam illetékes hatóságai nem veszik figyelembe az adott véleményt, részletesen és az indokok megjelölésével tájékoztatniuk kell erről annak a tagállamnak az illetékes hatóságait, amelyben a kockázat fennáll.
48. cikk
A tagállamok egy, 1998. december 31-nél nem később lejáró időtartamot engedélyezhetnek a területükön székhellyel rendelkező olyan biztosítóintézetek számára, amelyeknek a biztonságtechnikai tartalékainak fedezetéül szolgáló épületingatlanaik és telkeik értéke az irányelv közzétételének időpontjában meghaladja az irányelv 22. cikk (1) bekezdés a) pontjában meghatározott százalékos mértéket, annak érdekében, hogy megfeleljenek e rendelkezés előírásainak.
49. cikk
A Dán Királyság 1999. január 1-jéig elhalaszthatja ezen irányelv munkahelyi balesetekkel kapcsolatos kötelező biztosításra való alkalmazását. Ez alatt az időszak alatt a Dán Királyságban a 88/357/EGK irányelv 12. cikkének (2) bekezdésében szabályozott, munkahelyi balesetekre vonatkozó kizáró rendelkezés továbbra is alkalmazható.
50. cikk
Spanyolország 1996. december 31-ig, valamint Görögország és Portugália 1998. december 31-ig továbbra is alkalmazhatja a következő átmeneti intézkedéseket, a 73/239/EGK irányelv 5. cikkének d) pontjában meghatározott kockázatokon kívüli - kizárólag e tagállamok valamelyikében fennálló kockázatokat fedező - biztosítási szerződések tekintetében:
a) a 73/239/EGK irányelv 8. cikkének (3) bekezdése, valamint ezen irányelv 29. és 39. cikkének rendelkezéseitől eltérve, az érintett tagállamok illetékes hatóságai előírhatják a biztosítóintézetek számára, hogy a szerződésekben való alkalmazás előtt nyújtsák be hozzájuk általános és különös szerződési feltételeiket;
b) az e cikkben említett szerződésekre vonatkozó biztonságtechnikai tartalékok összegét az érintett tagállam felügyelete alatt és saját szabályainak megfelelően kell meghatározni, vagy ennek hiányában, az érintett tagállam területén ezen értelmében megalkotott eljárások szerint. A biztonságtechnikai tartalékok egyező nagyságú és megfelelő eszközökkel való fedezetét és az e célt szolgáló eszközök lokalizációját az érintett tagállam felügyelete alatt és az ezen irányelv értelmében megalkotott saját szabályainak és gyakorlatának megfelelően kell biztosítani.
VI. CÍM
ZÁRÓ RENDELKEZÉSEK
51. cikk
A 73/239/EGK irányelvben és a 88/357/EGK irányelvben, valamint ezen irányelvben végrehajtandó következő technikai kiigazításokat a 91/675/EGK irányelvben szabályozott eljárásnak megfelelően kell elvégezni:
- a 73/239/EGK irányelv 8. cikk (1) bekezdésének a) albekezdésében szabályozott jogi formák kiterjesztése,
- a 73/239/EGK irányelv mellékletében közzétett listában végrehajtandó módosítások vagy az e listában használt terminológia adaptálása a biztosítási piacok fejlődésének figyelembevételével,
- a 73/239/EGK irányelv 16. cikkének (1) bekezdésében közzétett listában felsorolt, a minimális szavatoló tőkét alkotó tételek tisztázása az új pénzügyi eszközök létrejöttének figyelembevétele érdekében,
- a 73/239/EGK irányelv 17. cikk (2) bekezdésében szabályozott minimális biztonsági tőke mértékének módosítása a gazdasági és pénzügyi fejlődés figyelembevétele érdekében,
- a biztosítástechnikai tartalékok fedezetéül elfogadható eszközökről szóló, az ezen irányelv 21. cikkében közzétett listának a kiegészítése az új pénzügyi eszközök létrejöttének figyelembevétele érdekében, valamint a befektetések megosztásáról az ezen irányelv 22. cikkében meghatározott szabályok kiegészítése,
- változtatások a 88/357/EGK irányelv 1. mellékletében a biztosítástechnikai tartalékok megfeleltetésére meghatározott szabályok tekintetében adott könnyítésekben az új valutafedezeti eszközök fejlődésének, illetve a gazdasági és monetáris unió elérése útján tett előrehaladás figyelembevétele érdekében,
- a fogalmak tisztázása a 73/239/EGK és a 88/357/EGK irányelv, valamint ezen irányelv Közösségen belüli egységes alkalmazásának biztosítása érdekében.
52. cikk
(1) Azokról a fióktelepekről, amelyek a létesítési helyük szerinti tagállam hatályos rendelkezéseinek megfelelően, de ezen irányelv végrehajtására hozott rendelkezések hatályba lépését megelőzően kezdték meg üzleti tevékenységüket, vélelmezni kell, hogy rájuk a 73/239/EGK irányelv 10. cikk (1)-(5) bekezdésében szabályozott eljárás vonatkozott. Az ezen irányelv végrehajtására hozott rendelkezések hatálybalépését követően az ilyen fióktelepek tevékenységére a 73/239/EGK irányelv 15., 19., 20. és 22. cikke, valamint ezen irányelv 40. cikke lesz irányadó.
(2) A 34. és 35. cikk nem érinti a szolgáltatásnyújtás szabadsága alapján üzleti tevékenységet folytató biztosítóintézeteknek azon jogait, amelyeket ezen irányelv végrehajtására elfogadott rendelkezések hatálybalépése előtt szereztek.
53. cikk
"28a. cikk
(1) Az egyes tagállamok, nemzeti jogszabályaik által meghatározott feltételek mellett, engedélyt adnak az e cím rendelkezései által érintett és területükön létesített képviseleteknek és fióktelepeknek, hogy szerződési portfóliójuk egészét vagy részét egy, ugyanabban a tagállamban letelepedett átvevő irodára ruházzák, azzal a feltétellel, hogy a tagállam illetékes hatóságai, vagy ha szükséges, a 26. cikkben említett tagállam igazolja, hogy az átvevő iroda - az átruházás értékét is figyelembe véve - rendelkezik a szükséges minimális szavatoló tőkével.
(2) Az egyes tagállamok, nemzeti jogszabályaik által meghatározott feltételek mellett, engedélyt adnak az e cím rendelkezései által érintett és területükön létesített képviseleteknek és fióktelepeknek, hogy szerződési portfóliójuk egészét vagy részét egy olyan biztosítóintézetre ruházzák, amelynek székhelye egy másik tagállamban van, feltéve, hogy ennek a tagállamnak az illetékes hatóságai igazolják, hogy az átvevő iroda - az átruházás értékét is figyelembe véve - rendelkezik a szükséges minimális szavatoló tőkével.
(3) Ha a nemzeti jogszabályai által meghatározott feltételek mellett egy tagállam engedélyt ad az e cím rendelkezései alá tartozó és a területén létesített képviseleteknek és fióktelepeknek, hogy szerződési portfóliójuk egészét vagy részét egy, az e cím rendelkezései alá tartozó, egy másik tagállamban lévő képviseletre vagy fióktelepre ruházzák át, biztosítania kell, hogy az átvevő iroda szerinti tagállam illetékes hatóságai, vagy ha szükséges, a 26. cikkben említett tagállam igazolja, hogy az átvevő iroda - az átruházás értékét is figyelembe véve - rendelkezik a szükséges minimális szavatoló tőkével, továbbá hogy az átvevő iroda szerinti tagállam törvényei megengedik az ilyen átruházást, és hogy ez a tagállam hozzájárult az átruházáshoz.
(4) Az (1), (2) és (3) bekezdésben szabályozott körülmények esetén az a tagállam, amelyben az átruházó képviselet vagy fióktelep elhelyezkedik, az átruházást annak a tagállamnak a beleegyezése után engedélyezi, amelyben a kockázat fennáll - ha ez a tagállam nem azonos azzal a tagállammal, amelyben az átruházó képviselet vagy fióktelep van.
(5) Azoknak a tagállamoknak az illetékes hatóságai, amelyeknek a véleményét kikérték, a felkérés kézhezvételétől számított három hónapon belül adják meg véleményüket vagy hozzájárulásukat az átruházó biztosítóintézet székhely szerinti tagállamának illetékes hatóságai számára; ha a megkérdezett hatóságok e határidőn belül nem adnak választ, azt kedvező véleménynek vagy hallgatólagos beleegyezésnek kell tekinteni.
(6) Az e cikk rendelkezéseivel összhangban engedélyezett átruházást annak a tagállamnak a nemzeti jogszabályai szerint kell közzétenni, amelyben a kockázat fennáll. Az átruházások automatikusan hatályossá válnak a kötvénytulajdonosokra, biztosított személyekre és bármely olyan személyre, akinek az átruházott szerződésekből jogai vagy kötelezettségei származnak.
E rendelkezés nem érinti a tagállamok jogát arra, hogy biztosítsák a biztosítottaknak a szerződések felmondásának lehetőségét az átruházást követő meghatározott időtartamon belül."
54. cikk
(1) Minden ellenkező rendelkezés ellenére az olyan tagállam, amelyben a 73/239/EGK irányelv mellékletének A. pontjában felsorolt 2. biztosítási ágazathoz tartozó kockázatokra fedezetet nyújtó szerződések a törvényes szociális biztonsági rendszer által nyújtott egészségbiztosítási védelem részleges vagy teljes alternatívájaként szolgálhatnak, előírhatja, hogy az ilyen szerződések kötelesek megfelelni az adott tagállam által a fent megnevezett biztosítási ágazatban a közérdek védelmére hozott különleges jogi rendelkezéseknek, valamint azt, hogy az erre a biztosítási ágazatra vonatkozó általános és különös feltételeket - alkalmazásuk előtt - ismertessék az érintett tagállam illetékes hatóságaival.
(2) A tagállamok előírhatják, hogy az (1) bekezdésben említett egészségbiztosítási rendszereket az életbiztosításéhoz hasonló technikai alapon működtessék, vagyis:
- a fizetendő biztosítási díjakat betegségi táblák és a kockázat fennállása szerinti tagállamra jellemző egyéb statisztikai adatok alapján, a biztosításban általánosan használt matematikai módszereknek megfelelően számítják,
- tartalékot képeznek növekvő életkorra,
- a biztosító csak az azon tagállam által meghatározott időtartamon belül mondhatja fel a szerződést, amelyben a kockázat fennáll,
- a szerződés olyan rendelkezést tartalmaz, hogy a biztosítási díjakat emelni, míg a kifizetéseket csökkenteni lehet, még az érvényes szerződések esetében is,
- a szerződés olyan rendelkezést tartalmaz, amely szerint a biztosított a meglévő szerződését az (1) bekezdés rendelkezéseinek eleget tevő szerződésre válthatja fel, amelyre ugyanaz a biztosítóintézet vagy ugyanaz a fióktelep tesz ajánlatot, és amely figyelembe veszi a biztosított megszerzett jogait. Különösen a növekvő életkorra képzett tartalékot kell figyelembe venni és új orvosi vizsgálatot csak megnövelt biztosítási védelem esetén lehet megkövetelni.
Ilyen esetben az érintett tagállam illetékes hatóságai közzéteszik a betegségi táblákat és az első albekezdésben említett egyéb vonatkozó statisztikai adatokat, és átadják azokat a székhely szerinti tagállam illetékes hatóságainak. A biztosítási díjaknak - megfelelő biztonságmatematikai becslések alapján - elegendő mértékűnek kell lennie ahhoz, hogy a biztosítóintézet képes legyen pénzügyi helyzetének minden szempontjából az összes kötelezettségvállalásának eleget tenni. A székhely szerinti tagállam előírja a biztosítóintézeteknek, hogy a termék forgalomba hozatala előtt a biztosítási díjak számításának technikai módszerét ismertessék az illetékes hatóságokkal. Ez a bekezdés alkalmazandó a meglévő szerződések módosítása esetében is.
55. cikk
A tagállamok előírhatják az olyan biztosítóintézetek számára, amelyek az egyes tagállamok területén saját kockázatukra munkahelyi balesetek esetére szóló kötelező biztosítást kínálnak, hogy tartsák be e tagállamok nemzeti jogszabályainak az erre a biztosítási ágazatra vonatkozó különleges rendelkezéseit - kivételt képeznek ez alól azok a pénzügyi felügyeletre vonatkozó rendelkezések, amelyek a székhely szerinti tagállam kizárólagos felelősségi körébe tartoznak.
56. cikk
A tagállamok biztosítják, hogy az ezen irányelvnek megfelelően elfogadott törvényi, rendeleti és közigazgatási rendelkezések alapján a biztosítóintézetre vonatkozóan hozott határozatokkal szemben a biztosítóintézetnek joga legyen bírósághoz fordulni.
57. cikk
(1) A tagállamok elfogadják, és legkésőbb 1994. július 1-jéig hatályba léptetik azokat a törvényi, rendeleti és közigazgatási rendelkezéseket, amelyek szükségesek ahhoz, hogy ennek az irányelvnek legkésőbb 1993. december 31-ig megfeleljenek. Erről haladéktalanul tájékoztatják a Bizottságot.
Amikor a tagállamok elfogadják ezeket az intézkedéseket, azokban hivatkozni kell erre az irányelvre, vagy azokhoz hivatalos kihirdetésük alkalmával ilyen hivatkozást kell csatolni. A hivatkozás módját a tagállamok határozzák meg.
(2) A tagállamok közlik a Bizottsággal nemzeti joguknak azokat a főbb rendelkezéseit, amelyeket az ezen irányelv által szabályozott területen fogadtak el.
58. cikk
Ezen irányelvnek a tagállamok a címzettjei.
Kelt Luxembourgban, 1992. június 18-án.