RÅDETS DIREKTIV 2008/55/EF
af 26. maj 2008
om gensidig bistand ved inddrivelse af fordringer i forbindelse med visse bidrag, afgifter, skatter og andre foranstaltninger
(kodificeret udgave)
RÅDET FOR DEN EUROPÆISKE UNION HAR -
under henvisning til traktaten om oprettelse af Det Europæiske Fællesskab, særlig artikel 93 og 94,
under henvisning til forslag fra Kommissionen,
under henvisning til udtalelse fra Europa-Parlamentet (1),
under henvisning til udtalelse fra Det Europæiske Økonomiske og Sociale Udvalg (2), og
ud fra følgende betragtninger:
(1)
Rådets direktiv 76/308/EØF af 15. marts 1976 om gensidig bistand ved inddrivelse af fordringer i forbindelse med visse bidrag, afgifter, skatter og andre foranstaltninger (3) er blevet ændret væsentligt ved flere lejligheder (4). Direktivet bør af klarheds- og rationaliseringshensyn kodificeres.
(2)
I og med at anvendelsen af nationale bestemmelser om inddrivelse er begrænset til det nationale område, udgør disse bestemmelser en hindring for det indre markeds funktion. Dette forhold gør det navnlig inden for den fælles landbrugspolitiks område ikke muligt at gennemføre landbrugsordningerne fuldt ud og retfærdigt, og det gør det lettere at gennemføre svigagtige handlinger.
(3)
Det er nødvendigt at imødegå den trussel, som svig i stigende omfang udgør mod Fællesskabets og medlemsstaternes finansielle interesser og mod det indre marked med henblik på bedre at sikre konkurrenceevnen og sidstnævntes fiskale neutralitet.
(4)
Det er derfor nødvendigt at fastsætte fælles regler om gensidig bistand ved inddrivelse.
(5)
Disse regler bør finde anvendelse på inddrivelse af fordringer i forbindelse med de forskellige foranstaltninger, der helt eller delvis finansieres af Den Europæiske Garantifond for Landbruget og Den Europæiske Landbrugsfond for Udvikling af Landdistrikterne, bidrag og andre afgifter, og importafgifter og eksportafgifter, merværdiafgift og harmoniserede punktafgifter (forarbejdet tobak, alkohol og alkoholholdige drikkevarer og mineralolier) samt af indkomst- og formueskatter og afgifter af forsikringspræmier. De bør ligeledes finde anvendelse på inddrivelse af renter, administrative sanktioner og bøder, med undtagelse af strafferetlige sanktioner, samt omkostninger i forbindelse med disse fordringer.
(6)
Den gensidige bistand bør for den myndigheds vedkommende, som anmodes om bistand, dels bestå i at meddele den myndighed, der anmoder om bistand, de for sidstnævnte myndighed nødvendige oplysninger til inddrivelse af fordringer, der er opstået i den medlemsstat, i hvilken denne myndighed befinder sig, samt i at gøre en betalingspligtig bekendt med ethvert dokument vedrørende sådanne fordringer, der hidrører fra denne medlemsstat, og dels i efter anmodning fra den myndighed, der anmoder om bistand, at foretage inddrivelse af fordringer, som er opstået i den medlemsstat, i hvilken sidstnævnte myndighed befinder sig.
(7)
Disse forskellige former for bistand bør af den myndighed, der anmodes om bistand, ydes under overholdelse af de ved lov eller administrativt fastsatte bestemmelser, der er gældende på dette felt i den medlemsstat, i hvilken myndigheden befinder sig.
(8)
Betingelserne for, hvornår en myndighed kan anmode om bistand, bør fastlægges, og de særlige omstændigheder, hvorunder det i visse tilfælde skal være muligt for den myndighed, der anmodes om bistand, ikke at efterkomme denne anmodning, skal nøje defineres.
(9)
Med henblik på en mere effektiv inddrivelse af fordringer, for hvilke der er fremsat anmodning om inddrivelse, bør det dokument, som hjemler ret til eksekution, i princippet betragtes som et dokument i den medlemsstat, hvori den myndighed, som anmodes om bistand, befinder sig.
(10)
Den myndighed, der anmodes om bistand, bør, når den inddriver en fordring på den myndigheds vegne, som anmoder om bistand, dersom de gældende bestemmelser i den medlemsstat, i hvilken førstnævnte myndighed befinder sig, tillader det, og i forståelse med den myndighed, der anmoder om bistand, kunne yde en betalingspligtig en betalingsfrist eller mulighed for betaling i rater. De eventuelle renter, som skal opkræves i forbindelse med ydelsen af disse betalingslettelser, bør overføres til den medlemsstat, i hvilken den myndighed, der har anmodet om bistand, befinder sig.
(11)
Den myndighed, der anmodes om bistand, bør ligeledes på begrundet begæring af den myndighed, der anmoder om bistand, for så vidt de gældende bestemmelser i den medlemsstat, i hvilken førstnævnte myndighed befinder sig, tillader det, kunne træffe retsbevarende foranstaltninger for at sikre inddrivelse af de fordringer, som er opstået i den medlemsstat, der anmoder om bistand. Disse fordringer skal ikke nødvendigvis nyde samme fortrinsstilling som lignende krav fra den medlemsstat, i hvilken den myndighed, der anmodes om bistand, befinder sig.
(12)
Det kan forekomme, at fordringen eller det eksekutionsgrundlag, som er udstedt i den medlemsstat, hvor den myndighed, der anmoder om bistand, befinder sig, under inddrivelsesproceduren i den medlemsstat, hvor den myndighed, der anmodes om bistand, befinder sig, anfægtes af den, hvem betaling afkræves. I dette tilfælde bør det fastsættes, at indsigelse fra denne skal fremsættes over for den kompetente instans i den medlemsstat, hvor den myndighed, der anmoder om bistand, befinder sig, og at den myndighed, der anmodes om bistand, skal suspendere eksekutionsproceduren, indtil der foreligger en afgørelse fra den kompetente instans, medmindre den myndighed, der anmoder om bistand, anmoder om andet.
(13)
Det bør fastsættes, at de dokumenter og oplysninger, som afgives i forbindelse med den gensidige bistand ved inddrivelse af fordringer, ikke kan anvendes til andre formål.
(14)
Benyttelse af gensidig bistand ved inddrivelse af fordringer må kun under særlige omstændigheder være baseret på finansielle fordele eller en andel i de opnåede resultater, men medlemsstaterne bør være i stand til at aftale godtgørelsesregler, hvis inddrivelsen giver anledning til særlige vanskeligheder.
(15)
Dette direktiv bør ikke medføre indskrænkning af den gensidige bistand, som visse medlemsstater allerede yder hinanden på grundlag af bilaterale eller multilaterale aftaler og ordninger.
(16)
De nødvendige foranstaltninger til gennemførelse af dette direktiv bør vedtages i overensstemmelse med Rådets afgørelse 1999/468/EF af 28. juni 1999 om fastsættelse af de nærmere vilkår for udøvelsen af de gennemførelsesbeføjelser, der tillægges Kommissionen (5).
(17)
Nærværende direktiv bør ikke berøre medlemsstaternes forpligtelser med hensyn til de i bilag I, del C, angivne frister for gennemførelse i national ret af direktiverne -
UDSTEDT FØLGENDE DIREKTIV:
Artikel 1
I dette direktiv fastsættes de regler, som medlemsstaternes ved lov eller administrativt fastsatte bestemmelser skal indeholde med henblik på at sikre inddrivelse i de enkelte medlemsstater af fordringer af den i artikel 2 omhandlede art, som opstår i en anden medlemsstat.
Artikel 2
Dette direktiv finder anvendelse på alle fordringer vedrørende:
a)
restitutioner, interventioner og andre foranstaltninger, der helt eller delvis finansieres af Den Europæiske Garantifond for Landbruget (EFGL) og Den Europæiske Landbrugsfond for Udvikling af Landdistrikterne (ELFUL), herunder de beløb, der opkræves som led i disse foranstaltninger
b)
bidrag og andre afgifter, som opkræves i medfør af den fælles markedsordning for sukker
c)
importafgifter
d)
eksportafgifter
e)
merværdiafgift
f)
punktafgifter på:
i)
forarbejdet tobak
ii)
alkohol og alkoholholdige drikkevarer
iii)
mineralolier
g)
indkomst- og formueskatter
h)
afgifter af forsikringspræmier
i)
renter, administrative sanktioner og bøder samt omkostninger i forbindelse med de fordringer, der er anført i litra a) til h), dog med undtagelse af strafferetlige sanktioner efter gældende lovgivning i den medlemsstat, hvori den myndighed, som anmodes om bistand, befinder sig.
Dette direktiv finder ligeledes anvendelse på fordringer i forbindelse med afgifter af identisk eller tilsvarende art, som måtte supplere de i artikel 3, nr. 6), omhandlede afgifter af forsikringspræmier eller træde i stedet for disse. Medlemsstaternes kompetente myndigheder meddeler hinanden og Kommissionen datoen for sådanne afgifters ikrafttræden.
Artikel 3
I dette direktiv forstås ved:
1)
»myndighed, der anmoder om bistand«: en medlemsstats kompetente myndighed, som fremsætter anmodning om bistand vedrørende en af de i artikel 2 omhandlede fordringer
2)
»myndighed der anmodes om bistand«: en medlemsstats kompetente myndighed, hvortil en anmodning om bistand rettes
3)
»importafgifter«: toldafgifter og andre afgifter, som har samme indvirkning på importen, samt afgifter på importen, som er pålagt inden for rammerne af den fælles landbrugspolitik eller som led i særlige ordninger, der er gældende for visse varer, som er frembragt ved forarbejdning af landbrugsprodukter
4)
»eksportafgifter«: toldafgifter og andre afgifter, som har samme indvirkning på eksporten, samt afgifter på eksporten, som er pålagt inden for rammerne af den fælles landbrugspolitik eller som led i særlige ordninger, der er gældende for visse varer, som er frembragt ved forarbejdning af landbrugsprodukter
5)
»indkomst- og formueskatter«: de skatter, som er opført i artikel 1, stk. 3, i Rådets direktiv 77/799/EØF af 19. december 1977 om gensidig bistand mellem medlemsstaternes kompetente myndigheder inden for området direkte skatter, visse punktafgifter og afgiftsbelastning af forsikringspræmier (6) sammenholdt med artikel 1, stk. 4, i samme direktiv
6)
»afgifter af forsikringspræmier«:
a)
:
i Belgien
:
i)
taxe annuelle sur les contrats d’assurance
ii)
jaarlijkse taks op de verzekeringscontracten
b)
:
i Danmark
:
i)
afgift af lystfartøjsforsikringer
ii)
afgift af ansvarsforsikringer for motorkøretøjer m.v.
iii)
stempelafgift af forsikringspræmier
c)
:
i Tyskland
:
i)
Versicherungssteuer
ii)
Feuerschutzsteuer
d)
:
i Grækenland
:
i)
Φόρος κύκλου εργασιών (Φ.Κ.Ε)
ii)
Τέλη Χαρτοσήμου
e)
:
i Spanien
:
Impuesto sobre las primas de seguros
f)
:
i Frankrig
:
taxe sur les conventions d’assurances
g)
:
i Irland
:
levy on insurance premiums
h)
:
i Italien
:
imposte sulle assicurazioni private ed i contratti vitalizi di cui alla legge 29.10.1967 nr. 1216
i)
:
i Luxembourg
:
i)
impôt sur les assurances
ii)
impôt dans l’intèrêt du service d’incendie
j)
:
i Malta
:
taxxa fuq dokumenti u trasferimenti
k)
:
i Nederlandene
:
assurantiebelasting
l)
:
i Østrig
:
i)
Versicherungssteuer
ii)
Feuerschutzsteuer
m)
:
i Portugal
:
imposto de selo sobre os prémios de seguros
n)
:
i Slovenien
:
i)
davek od prometa zavarovalnih poslov
ii)
požarna taksa
o)
:
i Finland
:
i)
eräistä vakuutusmaksuista suoritettava vero/skatt på vissa försäkringspremier
ii)
palosuojelumaksu/brandskyddsavgift
p)
:
i Det Forenede Kongerige
:
insurance premium tax (IPT).
Artikel 4
1. På begæring af den myndighed, der anmoder om bistand, meddeler den myndighed, der anmodes om bistand, førstnævnte myndighed alle oplysninger, der er af værdi for denne ved inddrivelsen af en fordring.
Med henblik på at fremskaffe disse oplysninger udøver den myndighed, der anmodes om bistand, de beføjelser, der er givet i de ved lov eller administrativt fastsatte bestemmelser om inddrivelse af lignende fordringer, som er opstået i den medlemsstat, i hvilken den befinder sig.
2. I anmodningen om oplysninger anføres navn og adresse på den person, som de oplysninger, der skal gives, vedrører, og alle andre relevante oplysninger til identifikation, der sædvanligvis er tilgængelige for den myndighed, der anmoder om bistand, samt arten og størrelsen af den fordring, som ligger til grund for anmodningen.
3. Den myndighed, der anmodes om bistand, er ikke forpligtet til at give oplysninger:
a)
som den ikke ville være i stand til at fremskaffe med henblik på inddrivelse af lignende fordringer, der er opstået i den medlemsstat, i hvilken den befinder sig
b)
som vil afsløre en handelsmæssig, industriel eller erhvervsmæssig hemmelighed, eller
c)
hvis meddelelse ville kunne krænke denne stats sikkerhed eller offentlige orden.
4. Den myndighed, der anmodes om bistand, underretter den myndighed, der anmoder om bistand, om grunden til, at anmodningen om oplysninger ikke kan efterkommes.
Artikel 5
1. På begæring af den myndighed, der anmoder om bistand, meddeler den myndighed, der anmodes om bistand, i overensstemmelse med de retsregler, der gælder for meddelelse af tilsvarende akter i den medlemsstat, i hvilken den befinder sig, modtageren alle sådanne akter og afgørelser, herunder retslige, vedrørende en fordring eller dens inddrivelse, der hidrører fra den medlemsstat, i hvilken den myndighed, der har anmodet om bistand, befinder sig.
2. I anmodningen om meddelelse anføres modtagerens navn og adresse og alle andre relevante oplysninger til identifikation, der sædvanligvis er tilgængelige for den myndighed, der anmoder om bistand, arten af og formålet med den akt eller afgørelse, der skal meddeles, og i givet fald skyldnerens navn og adresse og alle andre relevante oplysninger til identifikation, der sædvanligvis er tilgængelige for den myndighed, der anmoder om bistand, og den i akten eller afgørelsen omhandlede fordring samt alle andre formålstjenlige oplysninger.
3. Den myndighed, der anmodes om bistand, giver straks den myndighed, der anmoder om bistand, underretning om, hvorvidt anmodningen om meddelelse er blevet efterkommet, og især om, på hvilken dato akten eller afgørelsen er blevet fremsendt til modtageren.
Artikel 6
På begæring af den myndighed, der anmoder om bistand, inddriver den myndighed, der anmodes om bistand, i overensstemmelse med de ved lov eller administrativt fastsatte bestemmelser, der gælder for inddrivelse af lignende fordringer, der er opstået i den medlemsstat, i hvilken den befinder sig, de fordringer, der er omhandlet i et dokument, som hjemler ret til eksekution.
Med henblik herpå behandles enhver fordring, for hvilken der er fremsat anmodning om inddrivelse, som en fordring fra den medlemsstats side, hvor den myndighed, der anmodes om bistand, befinder sig, medmindre artikel 12 finder anvendelse.
Artikel 7
1. En anmodning om inddrivelse af en fordring, som den myndighed, der anmoder om bistand, retter til den myndighed, der anmodes om bistand, ledsages af et officielt eksemplar eller en bekræftet kopi af det dokument, der hjemler ret til eksekution, og som er udstedt i den medlemsstat, i hvilken den myndighed, der anmoder om bistand, befinder sig, og i givet fald af originaldokumentet eller en bekræftet kopi af andre dokumenter, der er nødvendige for inddrivelsen.
2. Den myndighed, der anmoder om bistand, kan kun fremsætte en anmodning om inddrivelse:
a)
såfremt fordringen eller det dokument, der hjemler ret til eksekution, ikke anfægtes i den medlemsstat, i hvilken den befinder sig, undtagen i tilfælde, hvor artikel 12, stk. 2, andet afsnit, finder anvendelse
b)
når den i den medlemsstat, i hvilken den befinder sig, har iværksat de inddrivelsesforretninger, der kan indledes på grundlag af det i stk. 1 nævnte dokument, og når de trufne foranstaltninger ikke fører til betaling af hele fordringen.
3. I anmodningen om inddrivelse anføres:
a)
navn og adresse og alle andre oplysninger til identifikation af den pågældende person og/eller tredjemand, som er i besiddelse af dennes aktiver
b)
navn, adresse og alle andre oplysninger til identifikation af den myndighed, som anmoder om bistand
c)
en henvisning til det dokument, som hjemler ret til eksekution, og som er udstedt i den medlemsstat, hvori den myndighed, som anmoder om bistand, befinder sig
d)
fordringens art, beløbets størrelse, herunder hovedstol, renter og bøder samt øvrige skyldige beløb anført i valutaerne i de medlemsstater, hvor de to myndigheder befinder sig
e)
den dato, hvor den myndighed, der anmoder om bistand, og/eller den myndighed, der anmodes om bistand, underretter modtageren om fordringen
f)
datoen, fra hvilken, og perioden, i løbet af hvilken tvangsfuldbyrdelse er mulig i henhold til de love, der er gældende i den medlemsstat, hvori den myndighed, der anmoder om bistand, befinder sig
g)
alle andre relevante oplysninger.
Anmodningen om inddrivelse skal desuden indeholde en erklæring fra den myndighed, der anmoder om bistand, hvori det bekræftes, at betingelserne i stk. 2 er opfyldt.
4. Den myndighed, der anmoder om bistand, fremsender til den myndighed, der anmodes om bistand, alle nødvendige oplysninger, som vedrører den sag, der har begrundet anmodningen om inddrivelse, så snart den har fået kendskab til disse oplysninger.
Artikel 8
Det dokument, der hjemler ret til eksekution af fordringen, anerkendes uden videre og behandles automatisk som et dokument, der hjemler ret til eksekution i den medlemsstat, hvori den myndighed, som anmodes om bistand, befinder sig.
Uanset stk. 1 kan det dokument, der hjemler ret til eksekution af fordringen, i givet fald og i overensstemmelse med de gældende bestemmelser i den medlemsstat, hvori den myndighed, der anmodes om bistand, befinder sig, stadfæstes som, anerkendes som, suppleres med eller erstattes med et dokument, der hjemler ret til eksekution på denne medlemsstats område.
Senest tre måneder efter modtagelsen af anmodningen om inddrivelse bestræber medlemsstaterne sig på at fuldføre en sådan stadfæstelse, anerkendelse, supplering eller erstatning af dokumentet med undtagelse af de i stk. 4 omhandlede tilfælde. Anmodningen kan ikke afslås, når det dokument, der hjemler ret til eksekution, er formelt korrekt. Den myndighed, der anmodes om bistand, informerer den myndighed, der anmoder om bistand, om baggrunden for overskridelse af perioden på tre måneder.
Når opfyldelsen af en af disse formaliteter medfører indsigelse vedrørende fordringen og/eller det dokument, der hjemler ret til eksekution, og som er udstedt af den myndighed, der anmoder om bistand, finder artikel 12 anvendelse.
Artikel 9
1. Inddrivelse finder sted i den valuta, der anvendes i den medlemsstat, i hvilken den myndighed, der anmodes om bistand, befinder sig. Hele det beløb, som er inddrevet af den myndighed, som anmodes om bistand, overføres af den myndighed, der anmodes om bistand, til den myndighed, som anmoder om bistand.
2. Såfremt de love og administrative bestemmelser og den administrative praksis, der gælder i den medlemsstat, i hvilken den myndighed, der anmodes om bistand, befinder sig, tillader det, kan denne efter aftale med den myndighed, der anmoder om bistand, indrømme den betalingspligtige en betalingsfrist eller tillade betaling i rater. Renter, der opkræves af den myndighed, der anmodes om bistand, som følge af denne betalingsfrist, skal også overføres til den medlemsstat, i hvilken den myndighed, der anmoder om bistand, befinder sig.
Fra det tidspunkt, hvor det dokument, der hjemler ret til eksekution af fordringen, er blevet anerkendt uden videre i overensstemmelse med artikel 8, stk. 1, eller er blevet stadfæstet, anerkendt, suppleret eller erstattet i overensstemmelse med artikel 8, stk. 2, påløber der morarenter i henhold til de love og administrative bestemmelser og den administrative praksis, der gælder i den medlemsstat, hvori den myndighed, der anmodes om bistand, befinder sig, og de overføres også til den medlemsstat, hvori den myndighed, der anmoder om bistand, befinder sig.
Artikel 10
Uanset artikel 6, stk. 2, nyder fordringer til inddrivelse ikke nødvendigvis samme fortrinsstilling som lignende fordringer, der er opstået i den medlemsstat, hvori den myndighed, der anmodes om bistand, befinder sig.
Artikel 11
Den myndighed, der anmodes om bistand, underretter straks den myndighed, der anmoder om bistand, om, hvad den har foretaget sig som følge af anmodningen om inddrivelse.
Artikel 12
1. Såfremt fordringen og/eller det dokument, der hjemler ret til eksekution, og som er udstedt i den medlemsstat, i hvilken den myndighed, der anmoder om bistand, befinder sig, anfægtes under inddrivelsesforretningen, indbringes sagen af den pågældende person for den kompetente instans i den medlemsstat, i hvilken den myndighed, der anmoder om bistand, befinder sig, i overensstemmelse med de i sidstnævnte medlemsstat gældende retsregler. Den myndighed, der anmoder om bistand, giver den myndighed, der anmodes om bistand, meddelelse herom. Endvidere kan den pågældende give den myndighed, der anmodes om bistand, meddelelse herom.
2. Så snart den myndighed, der anmodes om bistand, har modtaget den i stk. 1 nævnte meddelelse enten fra den myndighed, der anmoder om bistand, eller fra den pågældende person, suspenderer den eksekutionsforretningen, indtil der foreligger en afgørelse fra den kompetente instans om spørgsmålet, medmindre den myndighed, der anmoder om bistand, anmoder om andet i overensstemmelse med andet afsnit i dette stykke. Såfremt den myndighed, der anmodes om bistand, finder det nødvendigt, og med forbehold af artikel 13, kan den træffe retsbevarende foranstaltninger for at sikre inddrivelsen i det omfang, love eller andre retsforskrifter i den medlemsstat, i hvilken den befinder sig, tillader det for lignende fordringer.
Uanset første afsnit kan den myndighed, der anmoder om bistand i henhold til de love og administrative bestemmelser og den administrative praksis, der gælder i medlemsstaten, hvori den befinder sig, anmode den myndighed, der anmodes om bistand, om at inddrive en anfægtet fordring, for så vidt en sådan handling er tilladt efter de love og administrative bestemmelser og den administrative praksis, der gælder i den medlemsstat, hvor den myndighed, der anmodes om bistand, befinder sig. Hvis indsigelsesspørgsmålet senere afgøres til fordel for skyldneren, tilbagebetaler den myndighed, som anmoder om bistand, eventuelt inddrevne beløb med tillæg af eventuel erstatning i overensstemmelse med de love og bestemmelser, som er gældende i den medlemsstat, hvori den myndighed, der anmodes om bistand, befinder sig.
3. Når indsigelsen vedrører eksekutionsforanstaltninger, der er truffet i den medlemsstat, i hvilken den myndighed, der anmodes om bistand, befinder sig, indbringes sagen for den kompetente instans i denne medlemsstat i overensstemmelse med dennes love og andre retsforskrifter.
4. Når den kompetente instans, for hvilken sagen er indbragt i henhold til stk. 1, er en domstol eller en forvaltningsdomstol, betragtes dennes afgørelse, hvis den giver den myndighed, der anmoder om bistand, medhold, og hvis den gør det muligt, at fordringen inddrives i den medlemsstat, hvor den myndighed, der anmoder om bistand, befinder sig, som »det dokument, der hjemler ret til eksekution« efter artikel 6, 7 og 8, og inddrivelsen af fordringen gennemføres på grundlag af denne afgørelse.
Artikel 13
På begrundet begæring af den myndighed, der anmoder om bistand, træffer den myndighed, der anmodes om bistand, retsbevarende foranstaltninger for at sikre inddrivelse af en fordring i det omfang, gældende love og andre retsforskrifter i den medlemsstat, i hvilken den befinder sig, tillader det.
Med henblik på iværksættelsen af første stykke anvendes artikel 6, artikel 7, stk. 1, 3 og 4, og artikel 8, 11, 12 og 14 med de nødvendige ændringer.
Artikel 14
Den myndighed, der anmodes om bistand, er ikke forpligtet til:
a)
at yde den af artikel 6 til 13 omfattede bistand, hvis inddrivelse af fordringen på grund af skyldnerens situation kan give anledning til alvorlige økonomiske eller sociale vanskeligheder i den medlemsstat, hvori myndigheden befinder sig, for så vidt de love og administrative bestemmelser og den administrative praksis, der gælder i den medlemsstat, hvori den myndighed, der anmodes om bistand, befinder sig, tillader det for lignende nationale fordringer
b)
at yde den af artikel 4 til 13 omfattede bistand, hvis den oprindelige anmodning efter artikel 4, 5 eller 6 vedrører fordringer, der er over fem år gamle regnet fra det tidspunkt, hvor det dokument, der hjemler ret til eksekution, er oprettet i overensstemmelse med de love og administrative bestemmelser og den administrative praksis, der gælder i den medlemsstat, hvori den myndighed, der anmoder om bistand, befinder sig, frem til tidspunktet for fremsættelse af anmodningen. Såfremt der imidlertid gøres indsigelse mod fordringen eller dokumentet, løber tidsfristen fra det tidspunkt, hvor den medlemsstat, der anmoder om bistand, fastslår, at der ikke længere kan gøres indsigelse mod fordringen eller det dokument, der hjemler ret til eksekution.
Den myndighed, der anmodes om bistand, underretter den myndighed, der anmoder om bistand, om grundene til, at anmodningen om bistand ikke kan efterkommes. Kommissionen underrettes ligeledes om det begrundede afslag.
Artikel 15
1. Spørgsmål om forældelse afgøres udelukkende ud fra de retsregler, der gælder i den medlemsstat, i hvilken den myndighed, der anmoder om bistand, befinder sig.
2. De inddrivelsesforanstaltninger, der i overensstemmelse med anmodningen om bistand træffes af den myndighed, som anmodes om bistand, og som, såfremt de var blevet truffet af den myndighed, der anmoder om bistand, ville have medført suspension eller afbrydelse af forældelsen i henhold til de retsregler, der gælder i den medlemsstat, i hvilken den myndighed, der anmoder om bistand, befinder sig, anses med hensyn til denne virkning for at være truffet i sidstnævnte stat.
Artikel 16
Dokumenter og oplysninger, der meddeles den myndighed, der anmodes om bistand, med henblik på gennemførelsen af dette direktiv, må af denne kun meddeles til:
a)
den i anmodningen om bistand omhandlede person
b)
de personer og myndigheder, der har til opgave at inddrive fordringerne, og kun i dette øjemed
c)
de retsinstanser, for hvilke sagerne om inddrivelse af fordringer indbringes.
Artikel 17
Anmodninger om bistand og det dokument, som hjemler ret til eksekution, og andre relevante dokumenter ledsages af en oversættelse til det officielle sprog eller til et af de officielle sprog i den medlemsstat, i hvilken den myndighed, der anmodes om bistand, befinder sig, idet sidstnævnte dog har mulighed for at give afkald på en sådan oversættelse.
Artikel 18
1. Den myndighed, som anmodes om bistand, inddriver og tilbageholder alle omkostninger i forbindelse med inddrivelse af fordringen i overensstemmelse med de love og bestemmelser i den medlemsstat, hvori myndigheden befinder sig, som er gældende for tilsvarende fordringer.
2. Medlemsstaterne giver indbyrdes afkald på godtgørelse af omkostninger i forbindelse med deres gensidige bistand i medfør af dette direktiv.
3. Ved inddrivelser, der enten frembyder særlige vanskeligheder, dvs. som er forbundet med meget store omkostninger eller falder inden for rammerne af bekæmpelsen af organiseret kriminalitet, kan de myndigheder, som anmoder om og anmodes om bistand, aftale særlige godtgørelsesregler for de pågældende tilfælde.
4. Den medlemsstat, i hvilken den myndighed, der anmoder om bistand, befinder sig, forbliver dog ansvarlig over for den medlemsstat, i hvilken den myndighed, der anmodes om bistand, befinder sig, for godtgørelse af eventuelle omkostninger og tab som følge af foranstaltninger, som erklæres ubegrundede, og som er indledt for at fastslå gyldigheden af fordringen eller af det dokument, der er udstedt af den myndighed, der anmoder om bistand.
Artikel 19
Medlemsstaterne tilsender hinanden en liste over de myndigheder, der har beføjelse til at fremsætte og modtage anmodninger om bistand.
Artikel 20
1. Kommissionen bistås af Inddrivelsesudvalget, i det følgende benævnt »udvalget«.
2. Når der henvises til dette stykke, anvendes artikel 5 og 7 i afgørelse 1999/468/EF.
Perioden i artikel 5, stk. 6, i afgørelse 1999/468/EF fastsættes til tre måneder.
Artikel 21
Udvalget kan behandle ethvert spørgsmål, der vedrører anvendelsen af dette direktiv, og som forelægges af formanden på eget initiativ eller efter anmodning af en medlemsstats repræsentant.
Artikel 22
Reglerne for gennemførelse af artikel 4, stk. 2 og 4, artikel 5, stk. 2 og 3, artikel 7, 8, 9 og 11, artikel 12, stk. 1 og 2, artikel 14, artikel 18, stk. 3, og artikel 24 og for, hvilke kommunikationsmidler myndighederne kan benytte og reglerne for omregning og overførsel af inddrevne beløb og for fastsættelse af minimumsbeløb for fordringer, som kan danne grundlag for en anmodning om bistand, vedtages i overensstemmelse med proceduren i artikel 20, stk. 2.
Artikel 23
Dette direktiv er ikke til hinder for en mere omfattende gensidig bistand, som visse medlemsstater yder eller måtte yde hinanden i medfør af aftaler eller ordninger, herunder for så vidt angår meddelelse af inden- eller udenretslige dokumenter.
Artikel 24
Hver medlemsstat underretter Kommissionen om de foranstaltninger, den træffer med henblik på dette direktivs gennemførelse.
Kommissionen giver de øvrige medlemsstater meddelelse herom.
Hver medlemsstat underretter hvert år Kommissionen om antallet af anmodninger om oplysninger, meddelelse og inddrivelse, der afsendes og modtages hvert år, fordringernes størrelse og de inddrevne beløb.
Kommissionen rapporterer hvert andet år til Europa-Parlamentet og Rådet om anvendelsen af disse ordninger og om de opnåede resultater.
Artikel 25
Direktiv 76/308/EØF, som ændret ved de retsakter, der er nævnt i bilag I, del A og B, ophæves, uden at dette berører medlemsstaternes forpligtelser med hensyn til de i bilag I, del C, angivne frister for gennemførelse i national ret af direktiverne.
Henvisninger til det ophævede direktiv gælder som henvisninger til nærværende direktiv og læses efter sammenligningstabellen i bilag II.
Artikel 26
Dette direktiv træder i kraft på tyvendedagen efter offentliggørelsen i Den Europæiske Unions Tidende.
Artikel 27
Dette direktiv er rettet til medlemsstaterne.
Udfærdiget i Bruxelles, den 26. maj 2008.
A TANÁCS 2008/55/EK IRÁNYELVE
(2008. május 26.)
az egyes lefölözésekből, vámokból, adókból és egyéb intézkedésekből eredő követelések behajtására irányuló kölcsönös segítségnyújtásról
(kodifikált változat)
AZ EURÓPAI KÖZÖSSÉGEK TANÁCSA,
tekintettel az Európai Közösséget létrehozó szerződésre és különösen annak 93. és 94. cikkére,
tekintettel a Bizottság javaslatára,
tekintettel az Európai Parlament véleményére (1),
tekintettel az Európai Gazdasági és Szociális Bizottság véleményére (2),
mivel:
(1)
Az egyes lefölözésekből, vámokból, adókból és egyéb intézkedésekből eredő követelések behajtására irányuló kölcsönös segítségnyújtásról szóló, 1976. március 15-i 76/308/EGK tanácsi irányelvet (3) több alkalommal jelentősen módosították (4). Az áttekinthetőség és ésszerűség érdekében ezt az irányelvet kodifikálni kell.
(2)
Tény, hogy a behajtásra vonatkozó nemzeti rendelkezéseknek nemzeti területen történő alkalmazása önmagában a belső piac működésének akadályát jelenti. Ez a helyzet gátolja, hogy a Közösség szabályait teljes mértékben és kellően alkalmazzák, különösen a közös agrárpolitika területén, és ez elősegíti a csalást.
(3)
A Közösség és a tagállamok pénzügyi érdekeit sértő és a belső piacot fenyegető csalások elterjedése miatt kialakuló veszélyt meg kell előzni, valamint a belső piac versenyképességét és pénzügyi semlegességét jobban meg kell védeni.
(4)
Ezért a behajtás érdekében szükséges a tagállamok közötti kölcsönös segítségnyújtásra vonatkozó közös szabályok létrehozása.
(5)
Ezeknek a szabályoknak az Európai Mezőgazdasági Garanciaalap és az Európai Mezőgazdasági Vidékfejlesztési Alap teljes vagy részleges finanszírozási rendszerének részét képező különböző intézkedésekből eredő követelések behajtására, a lefölözések és egyéb vámok, valamint a behozatali és kiviteli vámok behajtására, a hozzáadottérték-adóra, valamint a harmonizált jövedéki adóra (a dohánygyártmányra, az alkoholra és alkoholtartalmú italokra, az ásványolajra), a jövedelem- és tőkeadókra és a biztosítási díjakra kiszabott adókra szintén vonatkozniuk kell. A szabályok az ilyen követelésekkel járó díjak, igazgatási büntetések, illetve bírságok és kamat behajtására is vonatkoznak, a büntetőjogi szankciók kivételével.
(6)
A kölcsönös segítségnyújtásnak a következőkből kell állnia: a megkeresett hatóság egyrészről köteles ellátni a megkereső hatóságot azzal az információval, amelyre az utóbbinak szüksége van ahhoz, hogy a székhelye szerinti tagállamban felmerülő követeléseit behajtsa, kézbesíteni köteles az adós részére az említett tagállamból eredő követelésre vonatkozó okiratot, valamint a megkereső hatóság kérésére be kell hajtania a megkereső hatóság székhelye szerinti tagállamban felmerült követeléseket.
(7)
A segítségnyújtás e különböző formáit a megkeresett hatóság a székhelye szerinti tagállam ezen kérdéseket szabályozó törvényi, rendeleti és közigazgatási rendelkezései szerint eljárva biztosítja.
(8)
Meg kell határozni azokat a feltételeket, amelyeket a megkereső hatóság köteles teljesíteni a segítségnyújtás iránti megkeresés előterjesztésekor, és körül kell határolni azokat a körülményeket, amelyek esetén a megkeresett hatóság visszautasíthatja a jogsegélyt.
(9)
A behajtás iránti megkeresések tárgyát képező követelések eredményesebb behajtásának elősegítése érdekében a szóban forgó végrehajtható okirat úgy tekintendő, mintha az annak a tagállamnak az okirata lenne, amelyben a megkeresett hatóság székhelye található.
(10)
Abban az esetben, ha a megkeresett hatóság a követelés behajtásakor a megkereső hatóság nevében jár el, képesnek kell lennie arra, hogy az adósnak fizetési halasztást vagy részletfizetést engedélyezzen, amennyiben ezt a székhelye szerinti tagállamban hatályban lévő rendelkezések lehetővé teszik és a megkereső hatóság ehhez hozzájárul. Ilyen fizetési könnyítések esetén kamatokat szintén át kell utalni a megkereső hatóság székhelye szerinti tagállamnak.
(11)
A megkereső hatóság megalapozott kérésére a megkeresett hatóságnak képesnek kell lennie arra, hogy a megkereső tagállamban felmerülő követelések behajtását biztosító, biztosító intézkedéseket hozzon, amennyiben ezt a székhelye szerinti tagállamban hatályban lévő rendelkezések lehetővé teszik. Az ilyen követelések nem szükségszerűen részesülnek abban a kedvezményes bánásmódban, amit a hasonló követelések élveznek a megkeresett hatóság székhelyéül szolgáló tagállamban.
(12)
Lehetséges, hogy a megkeresett hatóság székhelye szerinti tagállamban a behajtási eljárás során a követeléssel összefüggésben vagy az annak végrehajtását lehetővé tevő és a megkereső hatóság székhelye szerinti tagállamban kiállított okirat ellen az érintett személy jogorvoslati kérelmet terjeszthet elő. A megkereső hatóság ettől eltérő kérelmének kivételével, az ilyen esetekre meg kell határozni, hogy az érintett személynek jogorvoslati kérelmét a megkereső hatóság székhelye szerinti tagállam illetékes szerve elé kell terjesztenie, illetve a megkeresett hatóságnak a fenti szerv döntéséig fel kell függesztenie minden, általa megkezdett végrehajtási eljárást.
(13)
Rögzíteni kell, hogy a behajtással kapcsolatos kölcsönös segítségnyújtás folyamán átadott okiratok és információk más célra nem használhatók.
(14)
A követelések behajtására irányuló kölcsönös segítségnyújtást nem lehet - bizonyos esetek kivételével - igénybe venni pénzügyi előnyök vagy eredményérdekeltség céljából, de a tagállamoknak képeseknek kell lenniük egymás között visszatérítési módozatok kialakítására, amennyiben a behajtásnál valamilyen különleges probléma lép fel.
(15)
Ez az irányelv nem csorbítja a kétoldalú vagy többoldalú egyezmények, illetve megállapodások keretében az egyes tagállamok közötti kölcsönös segítségnyújtást.
(16)
Az ezen határozat végrehajtásához szükséges intézkedéseket a Bizottságra ruházott végrehajtási hatáskörök gyakorlására vonatkozó eljárások megállapításáról szóló, 1999. június 28-i 1999/468/EK tanácsi határozattal (5) összhangban kell meghozni.
(17)
Ez az irányelv nem érinti az I. melléklet C. részében meghatározott irányelveknek a nemzeti jogba történő átültetésére vonatkozó határidőkkel kapcsolatos tagállami kötelezettségeket,
ELFOGADTA EZT AZ IRÁNYELVET:
1. cikk
Ez az irányelv meghatározza azokat a tagállamok törvényi, rendeleti és közigazgatási rendelkezéseibe beépítendő szabályokat, amelyek minden tagállamban biztosítják a 2. cikkben említett és egy másik tagállamban felmerült követelések behajtását.
2. cikk
Az irányelvet minden olyan követelésre alkalmazni kell, amely a következőkre vonatkozik:
a)
az Európai Mezőgazdasági Garanciaalap (EMGA) és az Európai Mezőgazdasági Vidékfejlesztési Alap (EMVA) teljes vagy részleges finanszírozási rendszerének részét képező visszatérítések, intervenciók vagy egyéb intézkedések, amelyek magukban foglalják az e tevékenységekkel kapcsolatosan behajtandó összegeket;
b)
a cukorágazat piacának közös szervezése keretében alkalmazott lefölözések és egyéb díjak;
c)
behozatali vámok;
d)
kiviteli vámok;
e)
hozzáadottérték-adó;
f)
jövedéki adó:
i.
a dohánygyártmányra;
ii.
az alkoholra és alkoholtartalmú italokra;
iii.
az ásványolajra;
g)
jövedelem- és tőkeadók;
h)
biztosítási díjakra kiszabott adók;
i)
valamint az a)-h) pontokban említett követelésekkel összefüggő kamatok, igazgatási pénzbüntetések és pénzbírságok, illetve költségek, kivételt képeznek azonban a megkeresett hatóság székhelyéül szolgáló tagállam hatályban lévő törvényei szerinti büntetőjogi szankciók.
Ezen irányelvet olyan azonos vagy hasonló adókkal kapcsolatos követelésekre is alkalmazni kell, amelyek a 3. cikk 6. pontjában említett biztosítási díjakra kiszabott adókat kiegészítik vagy helyettesítik. Az ilyen adók hatálybalépéséről a tagállamok illetékes hatóságai értesítik egymást és a Bizottságot.
3. cikk
Ebben az irányelvben:
1.
„a megkereső hatóság”: a tagállam azon illetékes hatósága, amely a 2. cikkben említett követeléssel kapcsolatban segítségnyújtás iránti megkereséssel él;
2.
„a megkeresett hatóság”: a tagállam azon illetékes hatósága, amelyhez a segítségnyújtás iránti megkeresést intézték;
3.
„behozatali vámok”: az áruk behozatalakor fizetendő vámok és az azokkal azonos hatású díjak, illetve a közös agrárpolitika vagy a mezőgazdasági termékek feldolgozásából származó egyes termékekre alkalmazandó különleges rendelkezések alapján megállapított behozatali terhek;
4.
„kiviteli vámok”: az áruk kivitelekor fizetendő vámok és az azokkal azonos hatású díjak, illetve a közös agrárpolitika vagy a mezőgazdasági termékek feldolgozásából származó egyes termékekre alkalmazandó különleges rendelkezések alapján megállapított kiviteli terhek;
5.
„jövedelem- és tőkeadók”: a tagállamok illetékes hatóságainak a közvetlen adózás és a biztosítási díjak adózása területén történő kölcsönös segítségnyújtásáról szóló, 1977. december 19-i 77/799/EGK tanácsi irányelv (6) 1. cikkének (3) bekezdésében felsorolt adók, az említett irányelv 1. cikkének (4) bekezdésével összefüggésben;
6.
a „biztosítási díjakra kiszabott adók” a következők:
a)
:
Belgiumban
:
i.
taxe annuelle sur les contrats d’assurance
ii.
jaarlijkse taks op de verzekeringscontracten
b)
:
Dániában
:
i.
afgift af lystfartøjsforsikringer
ii.
afgift af ansvarsforsikringer for motorkøretøjer m.v.
iii.
stempelafgift af forsikringspræmier
c)
:
Németországban
:
i.
Versicherungssteuer
ii.
Feuerschutzsteuer
d)
:
Görögországban
:
i.
Φόρος κύκλου εργασιών (Φ.Κ.Ε)
ii.
Τέλη Χαρτοσήμου
e)
:
Spanyolországban
:
impuesto sobre las primas de seguros
f)
:
Franciaországban
:
taxe sur les conventions d’assurances
g)
:
Írországban
:
levy on insurance premiums
h)
:
Olaszország
:
imposte sulle assicurazioni private ed i contratti vitalizi di cui alla legge 1967.10.29. no 1216
i)
:
Luxembourgban
:
i.
impôt sur les assurances
ii.
impôt dans l’intérêt du service d’incendie
j)
:
Máltán
:
taxxa fuq dokumenti u trasferimenti
k)
:
Hollandiában
:
assurantiebelasting
l)
:
Ausztriában
:
i.
Versicherungssteuer
ii.
Feuerschutzsteuer
m)
:
Portugáliában
:
imposto de selo sobre os prémios de seguros
n)
:
Szlovéniában
:
i.
davek od prometa zavarovalnih poslov
ii.
požarna taksa
o)
:
Finnországban
:
i.
eräistä vakuutusmaksuista suoritettava vero/skatt på vissa försäkringspremier
ii.
palosuojelumaksu/brandskyddsavgift
p)
:
az Egyesült Királyságban
:
insurance premium tax (IPT).
4. cikk
(1) A megkereső hatóság kérésére a megkeresett hatóság minden olyan információt beszerez, amely a megkereső hatóság számára hasznos lehet követelésének behajtásában.
Ezen információk megszerzése érdekében a megkeresett hatóság él azon hatáskörével, amelyet számára a székhelye szerinti tagállamban felmerülő hasonló követelések behajtására vonatkozó törvények, rendeletek és közigazgatási rendelkezések biztosítanak.
(2) Az információkérés tartalmazza annak a személynek, akit a kért információ érint, a nevét és címét, valamint minden egyéb azonosítását szolgáló olyan lényeges adatot, amelyhez a megkereső hatóság rendes körülmények között hozzáférhet, valamint a követelés természetét és összegét, amelyre a kérés vonatkozik.
(3) A megkeresett hatóság nem köteles olyan információt szolgáltatni:
a)
amelyet a székhelye szerinti tagállamban felmerülő hasonló követelés behajtásának céljából nem tudna beszerezni;
b)
amely kereskedelmi, ipari vagy szakmai titkokat fedne fel; vagy
c)
amelynek feltárása a közérdeket sértené vagy ellentétes volna azzal.
(4) A megkeresett hatóság tájékoztatja a megkereső hatóságot az információkérés visszautasításának okáról.
5. cikk
(1) A megkeresett hatóság a megkereső hatóság kérésére és a székhelye szerinti tagállamban a hasonló okiratok és határozatok kézbesítésére vonatkozó hatályban levő jogszabályok szerint eljárva a címzett részére kézbesít minden olyan okiratot és határozatot, ideértve a jogi természetűeket is, amelyek a megkereső hatóság székhelye szerinti tagállamból származnak, és amelyek a követelésre vagy annak behajtására vonatkoznak.
(2) A kézbesítési megkeresés tartalmazza az érintett címzett nevét és címét, valamint minden egyéb azonosítását szolgáló olyan lényeges adatot, amelyhez a megkereső hatóság rendes körülmények között hozzáférhet, a kézbesítendő okirat vagy határozat természetét és tárgyát, amennyiben szükséges, az adós nevét és címét, valamint minden egyéb azonosítását szolgáló olyan lényeges adatot, amelyhez a megkereső hatóság rendes körülmények között hozzáférhet és azt a követelést, amelyre az okirat vagy határozat vonatkozik, valamint minden egyéb hasznos információt.
(3) A megkeresett hatóság azonnal értesíti a megkereső hatóságot azokról az intézkedésekről, amelyeket annak kérésére a kézbesítés érdekében tett, mindenekelőtt pedig arról az időpontról, amikor az okiratot vagy a határozatot a címzetthez továbbította.
6. cikk
A megkereső hatóság kérésére a megkeresett hatóság a székhelye szerinti tagállamban felmerülő hasonló követelések behajtására vonatkozó törvényi, rendeleti és közigazgatási rendelkezéseknek megfelelően behajtja azokat a követeléseket, amelyek végrehajtható okirat tárgyát képezik.
Ennek érdekében minden olyan követelés, amelyre vonatkozóan behajtás iránti megkeresést terjesztettek elő, annak a tagállamnak a követeléseként kezelendő, amelyben a megkeresett hatóság székhelye található, kivéve azokat az eseteket, amelyekre a 12. cikk vonatkozik.
7. cikk
(1) A megkereső hatóságnak a megkeresett hatósághoz intézett, a követelés behajtása iránti megkereséshez csatolnia kell a megkereső hatóság székhelyéül szolgáló tagállamban kibocsátott végrehajtható okirat hivatalos vagy hitelesített másolatát, és szükség esetén a behajtáshoz szükséges egyéb okiratok eredeti példányát vagy hitelesített másolatát.
(2) A megkereső hatóság csak a következő esetekben kérheti a követelések behajtását:
a)
a követeléssel összefüggésben és/vagy a végrehajtható okirat ellen nem nyújtottak be jogorvoslati kérelmet a megkereső hatóság székhelyéül szolgáló tagállamban, kivéve azokat az eseteket, ahol a 12. cikk (2) bekezdésének második albekezdését alkalmazzák;
b)
a megkereső hatóság a székhelyéül szolgáló tagállamban már megkísérelte a végrehajtási eljárást az (1) bekezdésben említett okiratok alapján, azonban a foganatosított cselekmények nem eredményezik a követelés teljes összegének kiegyenlítését.
(3) A behajtás iránti kérelem a következőket tartalmazza:
a)
név, cím, valamint minden olyan lényeges adat, amely az érintett személy és/vagy a vagyontárgyait birtokló harmadik személy azonosításához szükséges;
b)
név, cím, valamint minden olyan lényeges adat, amely a megkereső hatóság azonosításához szükséges;
c)
utalás a megkereső hatóság székhelyéül szolgáló tagállamban kibocsátott, végrehajtható okiratra;
d)
a követelés típusa és összege, beleértve a főkövetelést, kamatot, valamint egyéb büntetéseket, bírságokat és költségeket mindkét hatóság székhelyéül szolgáló tagállamok pénznemében kifejezve;
e)
a végrehajtható okiratnak a megkereső és/vagy a megkeresett hatóság által a címzett részére történő kézbesítésének dátuma;
f)
a végrehajtáshoz való jog megnyíltának és elévülésének időpontja a megkereső hatóság székhelyéül szolgáló tagállamban hatályban levő törvények szerint;
g)
minden egyéb lényeges információ.
A behajtás iránti megkeresés ezenkívül tartalmazza a megkereső hatóság által tett nyilatkozatot a (2) bekezdésben meghatározott feltételek teljesítésének igazolásáról.
(4) Amennyiben a megkereső hatóságnak a behajtás iránti megkeresés megküldését szükségessé tevő körülménnyel kapcsolatosan bármilyen lényeges információ tudomására jut, azt továbbítja a megkeresett hatóságnak.
8. cikk
A végrehajtható okiratot közvetlenül a megkeresett hatóság székhelyéül szolgáló tagállam végrehajtható okirataként kell elismerni, illetve automatikusan ilyenként kell kezelni.
Az első albekezdés ellenére, adott esetben, a végrehajtható okirat - a megkeresett hatóság székhelyéül szolgáló tagállamban hatályban levő rendelkezéseknek megfelelően - elfogadható és elismerhető egy, az adott tagállam területén történő végrehajtási eljárás lefolytatására felhatalmazó okiratként, vagy kiegészíthető, illetve helyettesíthető egy ilyen okirattal.
A tagállamok igyekeznek megvalósítani a behajtás iránti megkeresés kézhezvételétől számított három hónapon belül az okiratok fenti módon történő elfogadását, elismerését, kiegészítését vagy helyettesítését, kivéve a negyedik bekezdésben említett eseteket A végrehajtható okirat szabályos megfogalmazása esetén ezen alakiságok nem tagadhatók meg. A megkeresett hatóság értesíti a megkereső hatóságot a három hónapos határidő esetleges túllépésének okairól.
A 12. cikket kell alkalmazni, ha az alakiságok bármelyike a követeléssel és/vagy a megkereső hatóság által kiállított végrehajtható okirattal összefüggésben jogorvoslati kérelem előterjesztését teszi lehetővé.
9. cikk
(1) A követelések behajtása a megkeresett hatóság székhelyéül szolgáló tagállam pénznemében történik. A megkeresett hatóság átutalja az általa behajtott követelés teljes összegét a megkereső hatóság részére.
(2) Amennyiben a székhelyül szolgáló tagállam hatályban lévő törvényei, rendeletei vagy közigazgatási rendelkezései lehetővé teszik, a megkeresett hatóság - a megkereső hatósággal folytatott konzultációt követően - az adós számára fizetési halasztást vagy részletfizetési kedvezményt engedélyezhet. A megkeresett hatóság a fizetési kedvezményhez kapcsolódóan felszámított többletkamatot is átutalja a megkereső hatóság székhelyéül szolgáló tagállam részére.
A végrehajtható okirat 8. cikk első bekezdésének megfelelő közvetlen elfogadásának, elismerésének, kiegészítésének vagy a 8. cikk második albekezdésének megfelelő helyettesítésének időpontjától számítva a megkeresett hatóság székhelyéül szolgáló tagállam törvényei, rendeletei és közigazgatási rendelkezései értelmében késedelmi kamatot számítanak fel, amelyet átutalnak a megkereső hatóság székhelyéül szolgáló tagállam részére.
10. cikk
A 6. cikk második albekezdésének ellenére, a behajtandó követelések nem szükségszerűen részesülnek abban a kedvezményes bánásmódban, amit a hasonló követelések élveznek a megkeresett hatóság székhelyéül szolgáló tagállamban.
11. cikk
A megkeresett hatóság haladéktalanul tájékoztatja a megkereső hatóságot azokról az intézkedésekről, amelyeket a behajtási iránti megkeresés alapján meghozott.
12. cikk
(1) Amennyiben a behajtási eljárás folyamán a követeléssel összefüggésben és/vagy a megkereső hatóság székhelye szerinti tagállamban kibocsátott, végrehajtható okirat ellen valamely érdekelt fél jogorvoslati kérelmet nyújt be, az előbbi kérelmét a megkereső hatóság székhelye szerinti tagállam illetékes szerve elé viszi, az ott hatályos rendelkezések szerint. Erről a kérelemről a megkereső hatóság értesíti a megkeresett hatóságot. A kérelemről az érdekelt fél is tájékoztathatja a megkeresett hatóságot.
(2) Amint a megkeresett hatóság kézhez kapja az (1) bekezdésben említett értesítést a megkereső hatóságtól vagy az érdekelt féltől, felfüggeszti a behajtási eljárást az ügyben illetékes szerv döntéséig, hacsak a megkereső hatóság másként nem kéri az e bekezdés második albekezdésnek megfelelően. A 13. cikk sérelme nélkül, és amennyiben a megkeresett hatóság ezt szükségesnek tartja, biztosítási intézkedéseket foganatosíthat a követelés behajtásának biztosítása érdekében olyan mértékben, amelyet a székhelye szerinti tagállamban hatályban levő törvények és rendelkezések hasonló követelések esetében megengednek.
A megkereső hatóság a székhelyéül szolgáló tagállam hatályban lévő törvényi, rendeleti és közigazgatási gyakorlatának megfelelően felszólíthatja a megkeresett hatóságot a jogorvoslattal érintett követelés behajtására, amennyiben a megkeresett hatóság székhelyéül szolgáló tagállam erre vonatkozó törvényei, rendeletei és közigazgatási gyakorlata ezt megengedi. A megkereső hatóság felelős a behajtott összegek visszatérítéséért, valamint a megkeresett hatóság székhelyéül szolgáló tagállam hatályban lévő jogszabályai szerinti esetleges kártérítésért is, amennyiben a jogorvoslat eredménye később az adósnak kedvez.
(3) Amennyiben a megkeresett hatóság székhelye szerinti tagállamban foganatosított végrehajtási cselekmények ellen nyújtanak be jogorvoslatot, a kérelmet a megkeresett hatóság székhelye szerinti tagállam illetékes szervéhez kell benyújtani annak törvényei és rendelkezéseinek megfelelően.
(4) Feltéve, hogy az az illetékes szerv, amely elé a kérelmet az (1) bekezdés szerint benyújtották, rendes vagy közigazgatási bíróság, e szerv döntése a (6), (7) és (8) bekezdések értelmében „végrehajtható okiratnak” minősül és a követelés behajtására a továbbiakban ennek alapján kerül sor, amennyiben az a megkereső hatóság számára kedvező, és engedélyezi a követelés behajtását a megkereső hatóság székhelye szerinti tagállamban.
13. cikk
A megkereső hatóság indokolt kérésére a megkeresett hatóság biztosítási intézkedéseket hoz a követelés behajtásának biztosítására, amennyiben azt a székhelye szerinti tagállamban hatályban lévő törvények és rendelkezések megengedik.
Annak érdekében, hogy az első bekezdés rendelkezései érvényre jussanak, a 6. cikket, a 7. cikk (1), (3) és (4) bekezdését, a 8., 11., 12. és 14. cikket értelemszerűen kell alkalmazni.
14. cikk
A megkeresett hatóság nem kötelezhető:
a)
a 6-13. cikkben meghatározott segítségnyújtásra, amennyiben a követelés behajtása - az adós helyzete miatt - a hatóság székhelyéül szolgáló tagállamban komoly gazdasági vagy társadalmi nehézségeket okozna, amennyiben hasonló hazai követelések esetében a megkeresett hatóság székhelyéül szolgáló tagállam hatályban lévő törvényei, rendeletei és közigazgatási gyakorlata engedélyeznek ilyen eljárási módot;
b)
a 4-13. cikkben meghatározott segítségnyújtásra, amennyiben a 4., 5. vagy 6. cikk szerinti eredeti kérelem öt évnél régebbi követelésekre vonatkozik, a határidőt a végrehajtható okiratnak a megkereső hatóság székhelyéül szolgáló tagállam hatályban levő törvényei, rendeletei vagy közigazgatási gyakorlata szerinti kiállításának időpontjától a megkeresés napjáig számítva. A követeléssel vagy az okirattal összefüggésben előterjesztett jogorvoslat esetén azonban a határidő attól az időponttól számítandó, amikor a megkereső állam megállapítja, hogy a követeléssel vagy a végrehajtható okirattal összefüggésben további jogorvoslatnak nincs helye.
A megkeresett hatóság tájékoztatja a megkereső hatóságot a jogsegély iránti megkeresés teljesítése megtagadásának okáról. A kérelem teljesítésének indokolt elutasításáról a Bizottságot is tájékoztatni kell.
15. cikk
(1) Az elévülési időt érintő kérdésekre kizárólag a megkereső hatóság székhelye szerinti tagállamban hatályos jog az irányadó.
(2) A megkeresett hatóságnak a követelés behajtásával kapcsolatban a segítségnyújtás iránti megkeresés alapján tett azon lépései, amelyek, ha azokat a megkereső hatóság tenné meg, a megkereső hatóság székhelye szerinti tagállamban hatályos jog szerint felfüggesztő vagy megszakító hatással lennének az elévülési időre, e hatást illetően úgy tekintendők, mintha ez utóbbi államban hajtották volna végre őket.
16. cikk
Az ennek az irányelvnek értelmében a megkeresett hatósághoz megküldött okmányok és információk csak a következők számára ismerhetők meg:
a)
a segítségnyújtás iránti megkeresésben említett személy;
b)
a követelés behajtásáért felelős személyek és hatóságok, de kizárólag a behajtás céljából;
c)
azok az igazságszolgáltatási hatóságok, amelyek a követelés behajtásával kapcsolatos ügyekkel foglalkoznak.
17. cikk
A segítségnyújtás iránti megkereséshez a végrehajtható okirathoz és egyéb lényeges okiratokhoz mellékelik azok fordítását a megkeresett hatóság székhelye szerinti tagállam hivatalos nyelvén, vagy egyik hivatalos nyelvén, az utóbbi hatóság azon jogának sérelme nélkül, hogy a fordítást figyelmen kívül hagyhassa.
18. cikk
(1) A megkeresett hatóság a behajtással kapcsolatosan felmerülő összes költséget beszedi az érintett személytől; a hasonló követelésekre vonatkozó, a székhelyéül szolgáló tagállamban hatályban lévő törvényeknek vagy rendeleteknek megfelelően.
(2) A tagállamok lemondanak egymás vonatkozásában az összes olyan költség megtérítéséről, amely az ezen irányelv értelmében egymásnak nyújtott kölcsönös segítségnyújtás miatt keletkezik.
(3) Amennyiben a behajtás a nagyon magas költségek miatt vagy a szervezett bűnözés elleni küzdelemmel kapcsolatosan különleges problémát okoz, a megkereső és a megkeresett hatóságoknak lehetőségük nyílik az egyedi költség-visszatérítési megállapodások alkalmazására.
(4) A megkereső hatóság székhelyéül szolgáló tagállam továbbra is felelősséggel tartozik a megkeresett hatóság székhelyéül szolgáló tagállam felé az összes olyan költségért és veszteségért, amely a követelés lényegét vagy a megkereső hatóság által kiállított okirat érvényességét tekintve nem megalapozott eljárások következményként merül fel.
19. cikk
A tagállamok megküldik egymásnak azon hatóságaik listáját, amelyek felhatalmazással rendelkeznek segítségnyújtás iránti megkeresés benyújtására vagy fogadására.
20. cikk
(1) A Bizottság munkáját egy behajtási bizottság segíti (a továbbiakban: „a bizottság”).
(2) E bekezdésre történő hivatkozás esetében az 1999/468/EK határozat 5. és 7. cikkét kell alkalmazni.
Az 1999/468/EK határozat 5. cikkének (6) bekezdésében említett határidő három hónap.
21. cikk
A bizottság megvizsgál minden olyan ügyet, amely ennek az irányelvnek az alkalmazását érinti, és amelyet az elnök vet fel vagy saját kezdeményezésére vagy az egyik tagállam képviselőjének kérésére.
22. cikk
A 4. cikk (2) és (4) bekezdésének, az 5. cikk (2) és (3) bekezdésének és a 7., 8., 9. és 11. cikknek, a 12. cikk (1) és (2) bekezdésének, a 14. cikknek, a 18. cikk (3) bekezdésének és a 24. cikknek az alkalmazására és a mindkét hatóság által igénybe vehető kommunikációs eszközökre vonatkozó szabályokat, a behajtott összegek átszámításának és átutalásának szabályait, valamint a követelés legkisebb, a segítségnyújtás iránti kérelmet megalapozó összegét a 20. cikk (2) bekezdésében említett eljárásnak megfelelően kell elfogadni.
23. cikk
Ezen irányelv nem akadályozza meg, hogy most vagy a jövőben bizonyos tagállamok között egyezmények vagy megállapodások értelmében, ideértve a jogi vagy más aktusok kézbesítésére vonatkozó egyezményeket és megállapodásokat is, nagyobb mértékű kölcsönös segítségnyújtás alakuljon ki.
24. cikk
A tagállamok tájékoztatják a Bizottságot azokról az intézkedésekről, amelyeket ennek az irányelvnek a végrehajtása érdekében elfogadtak.
A Bizottság tájékoztatja erről a többi tagállamot.
A tagállamok minden évben értesítik a Bizottságot az adott évben elküldött és fogadott, információkéréssel, értesítéssel és behajtással kapcsolatos megkeresések számáról, a szóban forgó követelések összegéről és a behajtott összegekről.
A Bizottság kétévente jelentésben számol be az Európai Parlamentnek, illetve a Tanácsnak ezen rendelkezések alkalmazásáról és az elért eredményekről.
25. cikk
Az I. melléklet A. és B. részében meghatározott irányelvekkel módosított 76/308/EGK irányelv hatályát veszti, az I. melléklet C. részében meghatározott irányelveknek a nemzeti jogba történő átültetésére vonatkozó határidőkkel kapcsolatos tagállami kötelezettségek sérelme nélkül.
A hatályon kívül helyezett irányelvre történő hivatkozásokat az ez ezen irányelvre vonatkozó hivatkozásokként kell értelmezni a II. mellékletben foglalt megfelelési táblázattal összhangban.
26. cikk
Ez az irányelv az Európai Unió Hivatalos Lapjában való kihirdetését követő huszadik napon lép hatályba.
27. cikk
Ennek az irányelvnek a tagállamok a címzettjei.
Kelt Brüsszelben, 2008. május 26-án.