KOMMISSIONENS BESLUTNING
af 13. juli 2009
om Italiens statsstøtteordning C 6/04 (ex NN 70/01) og C 5/05 (ex NN 71/04) til fordel for væksthusgartnere (fritagelse for punktafgifter på fyringsolie anvendt til opvarmning af væksthuse)
(meddelt under nummer K(2009) 5497)
(Kun den italienske udgave er autentisk)
(2009/944/EF)
KOMMISSIONEN FOR DE EUROPÆISKE FÆLLESSKABER HAR -
under henvisning til traktaten om oprettelse af Det Europæiske Fællesskab, særlig artikel 88, stk. 2, første afsnit,
efter at have opfordret de interesserede parter til at fremsætte deres bemærkninger i overensstemmelse med nævnte artikel og under hensyntagen til disse bemærkninger, og
ud fra følgende betragtninger:
I. SAGSFORLØB
(1)
Ved brev af 28. september 2000 og af 17. oktober 2000 anmodede Kommissionen på grundlag af de oplysninger, den rådede over, de italienske myndigheder om supplering af oplysningerne angående den delvise fritagelse for punktafgifter på gasolie anvendt i landbruget i medfør af dekret nr. 268 af 30. september om hasteforanstaltninger vedrørende personindkomstbeskatning og afgifter.
(2)
De italienske myndigheder fremsendte de supplerende oplysninger til Kommissionen ved brev af 31. oktober 2000 og 3. november 2000.
(3)
Efter at have gennemgået oplysningerne anmodede Kommissionen i brev af 20. november 2000 de italienske myndigheder om yderligere oplysninger om afgiftsfritagelsen.
(4)
Da Kommissionen ikke modtog svar inden udløbet af den i ovennævnte brev fastsatte frist på fire uger, sendte den i brev af 26. april 2001 de italienske myndigheder en rykkerskrivelse, hvori den påpegede, at hvis de italienske myndigheder ikke reagerede, ville Kommissionen fremsende påbud om oplysninger i henhold til artikel 10, stk. 3, i Rådets forordning (EF) nr. 659/1999 af 22. marts 1999 om fastlæggelse af regler for anvendelsen af EF-traktatens artikel 93 (1) (nu artikel 88).
(5)
Ved brev af 10. maj 2001 meddelte Italiens Faste Repræsentation ved Den Europæiske Union Kommissionen de yderligere oplysninger, der var anmodet om i brevet af 26. april 2001.
(6)
Ved brev af 2. august 2001 offentliggjorde Kommissionen på baggrund af ovennævnte oplysninger en meddelelse om indledning af en sag om ikke anmeldt statsstøtte (nummer NN 70/01) og anmodede de italienske myndigheder om nye oplysninger.
(7)
Da Kommissionen ikke modtog svar inden udløbet af den fastsatte frist, fremsendte den ved brev af 1. juli 2003 en ny rykkerskrivelse til de italienske myndigheder, hvori den mindede de italienske myndigheder om, at hvis de ikke overholdt den fastsatte frist på fire uger, ville Kommissionen fremsende påbud om oplysninger i henhold til artikel 10, stk. 3, i forordning (EF) nr. 659/1999. Svarfristen udløb i begyndelsen af august 2003.
(8)
Da der ved udløbet af den fastsatte frist ikke var indkommet svar, gav Kommissionen ved beslutning af 10. oktober 2003 (2) Italien påbud om at fremsende alle de oplysninger, der var begæret i brev af 2. august 2001, og påpegede, at hvis der ikke kom svar fra de italienske myndigheder, ville Kommissionen indlede den procedure, der er omhandlet i artikel 88, stk. 2, i traktaten.
(9)
Da der ikke var indkommet svar på påbuddet om oplysninger, meddelte Kommissionen de italienske myndigheder ved brev af 19. februar 2004 beslutningen om at indlede proceduren i traktatens artikel 88, stk. 2, hvad angår bestemmelserne i artikel 5, stk. 5, i lovdekret nr. 268 af 30. september 2000 (sag C 6/04).
(10)
Kommissionens beslutning om at indlede proceduren blev offentliggjort i Den Europæiske Unions Tidende (3). Kommissionen opfordrede interesserede parter til at fremsætte eventuelle bemærkninger til støtteordningen.
(11)
Kommissionen har modtaget bemærkninger til støtteordningen fra interesserede parter og videresendt dem til Italien ved brev af 27. april 2004 med anmodning om de italienske myndigheders kommentarer.
(12)
Italien har ikke kommenteret bemærkningerne, men efter at have anmodet om og opnået en udsættelse af svarfristen i forbindelse med indledning af proceduren i henhold til traktatens artikel 88, stk. 2, har de italienske myndigheder fremsendt et svar vedrørende proceduren ved brev af 21. juni 2004, der blev registreret 25. juni 2004.
(13)
Efter fremsendelse af brev af 19. februar 2004 med meddelelse om indledning af proceduren i henhold til artikel traktatens 88, stk. 2, med hensyn til artikel 5, stk. 5, i lovdekret nr. 268 af 30. september 2000 har Kommissionen fået kendskab til oplysninger, ifølge hvilke væksthusgartnerier angiveligt reelt har nydt fuld fritagelse fra punktafgifterne på fyringsolie anvendt til opvarmning af væksthuse. Kommissionen har derfor ved fax af 10. juni 2004 fremsat begæring om oplysninger om denne supplerende fritagelse.
(14)
Ved brev af 28. juli 2004, der blev registreret den 3. august 2004, sendte Italiens Faste Repræsentation ved Den Europæiske Union Kommissionen de italienske myndigheders svar på ovennævnte brev af 10. juni 2004. Af svaret fremgår det, at den ovennævnte supplerende fritagelse blev indført på grundlag af en række forskellige bestemmelser: artikel 24, stk. 3, i lov nr. 388 af 23. december 2000, artikel 13, stk. 3, i lov nr. 448 af 21. december 2001, artikel 19, stk. 4, i lov nr. 289 af 27. december 2002 og artikel 2, stk. 4, i lov nr. 350 af 24. december 2003.
(15)
Kommissionen besluttede på baggrund af oplysningerne at indlede en ny sag om ikke anmeldt støtte, der blev registreret som NN 71/04, for at undersøge, om den supplerende fritagelse er forenelig med fællesmarkedet og informerede de italienske myndigheder herom ved brev af 4. november 2004.
(16)
Ved brev af 24. januar 2005 meddelte Kommissionen den italienske regering, at den havde besluttet at indlede proceduren i EF-traktatens artikel 88, stk. 2, hvad angik den ovennævnte supplerende punktafgiftsfritagelse, som blev indført ved artikel 24, stk. 3, i lov nr. 388 af 23. december 2000, artikel 13, stk. 3, i lov nr. 448 af 21. december 2001, artikel 19, stk. 4, i lov nr. 289 af 27. december 2002 og artikel 2, stk. 4, i lov nr. 350 af 24. december 2003 (sag C 5/05).
(17)
Kommissionens beslutning om at indlede proceduren blev offentliggjort i Den Europæiske Unions Tidende (4). Kommissionen opfordrede interesserede parter til at fremsætte eventuelle bemærkninger til støtteordningen.
(18)
Kommissionen modtog ingen bemærkninger fra interesserede tredjeparter.
(19)
Italiens Faste Repræsentation ved Den Europæiske Union sendte ved brev af 21. februar 2005 registreret den 22. februar 2005 Kommissionen de italienske myndigheders svar angående indledningen af proceduren efter traktatens artikel 88, stk. 2, med hensyn til ovennævnte supplerende fritagelse.
(20)
Kommissionen anmodede ved brev af 27. september 2007 de italienske myndigheder om supplerende oplysninger om nævnte støtte og svarene i forbindelse med indledningen af proceduren efter traktatens artikel 88, stk. 2. De italienske myndigheder blev navnlig opfordret til at bekræfte det forhold, at støtten er i overensstemmelse med det italienske skatte- og afgiftssystems logik, og til at undersøge, om støtten kunne begrundes i lyset af bestemmelserne i EF-rammebestemmelserne for statsstøtte til miljøbeskyttelse, som var i kraft på tidspunktet for støttetildelingen (5). De italienske myndigheder fik en måned til at svare på anmodningen om supplerende oplysninger.
(21)
Da de italienske myndigheder ikke svarede, sendte Kommissionen dem derfor en rykkerskrivelse ved fax af 15. oktober 2008, hvori den påpegede, at såfremt der ikke forelå et svar inden udløbet af den nye frist på en måned, ville Kommissionen se sig nødsaget til at fremsætte påbud om oplysninger i henhold til artikel 10, stk. 3, i forordning (EF) nr. 659/1999.
(22)
Da Kommissionen ikke modtog svar inden udløbet af den fastsatte frist, sendte den de italienske myndigheder ovennævnte påbud ved brev af 5. december 2008 (6).
(23)
Ved e-mail af 5. februar 2009, der blev registreret den 9. februar 2009, sendte Italiens Faste Repræsentation ved Den Europæiske Union Kommissionen de italienske myndigheders svar på ovennævnte påbud.
(24)
Efter et møde med Kommissionen den 21. april 2009 sendte Italiens Faste Repræsentation ved Den Europæiske Union Kommissionen et nyt brev fra de italienske myndigheder den 19. maj 2009.
II. BESKRIVELSE
(25)
Ifølge artikel 5, stk. 5, i lovdekret nr. 268 af 30. september 2000 skulle punktafgifterne på fyringsolie, der anvendes til opvarmning af væksthuse, i perioden fra 3. oktober til 31. december 2000 svare til 5 % af punktafgifterne på dieselolie, der anvendes som brændstof.
(26)
Ifølge samme lovdekrets artikel 6, stk. 1, skulle punktafgifterne på dieselolie i landbruget i samme periode svare til 22 % af punktafgifterne på dieselolie, der anvendes som brændstof, og punktafgifterne på benzin skulle svare til 49 % af de normale afgifter på benzin.
(27)
Artikel 24, stk. 3, i lov nr. 388 af 23. december 2000, artikel 13, stk. 3, i lov nr. 448 af 21. december 2001, artikel 19, stk. 4, i lov nr. 289 af 27. december 2002 og artikel 2, stk. 4, i lov nr. 350 af 24. december 2003 indeholder alle en bestemmelse om fuldstændig fritagelse for punktafgifter på fyringsolie, der anvendes til opvarmning af væksthuse i Italien. Fritagelsen dækker perioden fra 1. januar til 30. juni 2001, hele 2002, hele 2003 og hele 2004.
III. FØRSTE INDLEDNING AF PROCEDUREN EFTER EF-TRAKTATENS ARTIKEL 88, STK. 2 (SAG C 6/04)
(28)
Kommissionen indledte proceduren efter traktatens artikel 88, stk. 2, hvad angår bestemmelserne i artikel 5, stk. 5, i lovdekret nr. 268 af 30. september 2000, fordi den var i tvivl om, hvorvidt den punktafgiftsfritagelse på yderligere 17 procentpoint, som var indrømmet væksthusgartnerier, der anvendte fyringsolie til opvarmning af væksthuse, i forhold til landbrugssektorens øvrige operatører, var forenelig med fællesmarkedet. Tvivlen begrundedes i det forhold, at de italienske myndigheder uagtet påbuddet om at fremsende oplysninger ikke havde fremlagt oplysninger af nogen art, der kunne påvise, at fritagelsen var forenelig med konkurrencereglerne (de havde ikke end ikke reageret på påbuddet). Tvivlen blev endvidere bestyrket af det problematiske i berettigelsen af fritagelsen for punktafgifter i lyset af bestemmelserne i Rådets direktiv 92/81/EØF af 19. oktober 1992 om harmonisering af punktafgiftsstrukturen for mineralolier (7) og det direktiv, som har ophævet den, dvs. Rådets direktiv 2003/96/EF af 27. oktober 2003 om omstrukturering af EF-bestemmelserne for beskatning af energiprodukter og elektricitet (8).
IV. DE ITALIENSKE MYNDIGHEDERS SVAR PÅ DEN FØRSTE INDLEDNING AF PROCEDUREN EFTER EF-TRAKTATENS ARTIKEL 88, STK. 2
(29)
De italienske myndigheder anførte i brevet af 21. juni 2004, at punktafgiftsfritagelsen ikke kunne betragtes som statsstøtte, men skulle undersøges inden for rammerne af artikel 8, stk. 2, litra f), i direktiv 92/81/EØF og artikel 15, stk. 3, i direktiv 2003/96/EF. Efter deres mening hører væksthusproduktion til kategorien »fremstilling i landbrugs- og gartnerisektoren«, som fællesskabslovgivningen giver medlemsstaterne mulighed for at indrømme hel eller delvis fritagelse for punktafgifter, og væksthusproduktionens punktafgiftsfritagelse indebærer ingen forskelsbehandling inden for landbrugs- og gartnerisektoren i forbindelse med differentiering med hensyn til fritagelser, for så vidt som det står operatørerne frit for at vælge mellem frilandsdyrkning og væksthusdyrkning.
(30)
Ifølge de italienske myndigheder er den anfægtede ordning af ren fiskal karakter. Den bør derfor vurderes som sådan i en overordnet analyse, der omfatter alle medlemsstaterne. Derved undgår man, at undersøgelsen af et enkelt nationalt tilfælde uden for denne ramme fører til en ændring af princippet om, at medlemsstaterne skal behandles ens. I den sammenhæng henviste de italienske myndigheder til den politiske aftale, som blev indgået af Rådet og Kommissionen i forbindelse med Økofin-Rådets møde den 19. marts 2003. Ifølge aftalen er undtagelser fra den generelle skatteordning eller differentiering inden for systemet, som begrundes i beskatningsordningens art eller generelle karakter, ikke statsstøtte.
(31)
Afslutningsvis havde de italienske myndigheder tilføjet, at skøn og foreliggende oplysninger viser, at den pågældende ordning »ikke er til skade for et velfungerende indre marked eller medfører konkurrenceforvridning« (henvisning til betragtning 24 i Rådets direktiv 2003/96/EF).
V. BEMÆRKNINGER FREMSAT AF TREDJEPART EFTER FØRSTE INDLEDNING AF PROCEDUREN I EF-TRAKTATENS ARTIKEL 88, STK. 2
(32)
Ved brev af 19. april 2004, der blev registreret den 21. april 2004, modtog Kommissionen bemærkninger fra en interesseret tredjepart efter indledningen af proceduren efter EF-traktatens artikel 88, stk. 2.
(33)
Den interesserede tredjepart beskriver i brevet usikkerheden på det marked, hvor han udøver sin virksomhed, og problemerne som følge af prisstigningerne på olie, der anvendes til opvarmning af væksthuse. Den interesserede tredjepart mener, at hvis udfaldet af Kommissionens afgørelse om nævnte fritagelse bliver negativt, vil mange virksomheder inden for sektoren blive tvunget til at lukke eller reducere forbruget af brændstof til opvarmning af væksthuse, der vil medføre en forringelse af deres produktkvalitet. Ifølge den interesserede tredjepart er priserne på brændstof, der anvendes til opvarmning, i Belgien og Nederlandene (methan og fyringsolie) 20 % til 40 % lavere end den pris, der betales for fyringsolie i landbruget, og fritagelsen vil derfor ikke bevirke konkurrenceforvridning. Endelig fremfører tredjeparten, at stadig flere og flere virksomheder inden for hans aktivitetsområde benytter methangas til opvarmning af væksthuse.
VI. ANDEN INDLEDNING AF PROCEDUREN EFTER EF-TRAKTATENS ARTIKEL 88, STK. 2 (SAG C 5/05)
(34)
Kommissionen lancerede anden indledning af proceduren efter EF-traktatens artikel 88, stk. 2, efter at være kommet i besiddelse af oplysninger, der viste, at den fritagelse for punktafgifter, som var indrømmet producenterne af væksthusafgrøder, reelt var en del større, end den fritagelse, som var blevet undersøgt i forbindelse med første indledning af proceduren. Den rejste tvivl i forbindelse med første indledning, som blandt andet skyldtes, at de italienske myndigheder ikke havde besvaret det fremsendte påbud om oplysninger, blev styrket af de italienske myndigheders reaktion ved første indledning af proceduren. Den tvivl, som Kommissionen havde givet udtryk for i forbindelse med anden indledning af proceduren, var i det væsentlige begrundet i følgende betragtninger:
a)
de italienske myndigheder mener, at fritagelsen for punktafgifter på brændstoffer uanset deres omfang ikke er statsstøtte, men derimod foranstaltninger af fiskal karakter, der er berettiget på baggrund af den pågældende ordning; de italienske myndigheder har imidlertid ikke fremlagt dokumentation til underbygning af disse argumenter
b)
et andet argument, som de italienske myndigheder har fremført, er, at punktafgiftsfritagelsen ikke medfører nogen fordrejning af konkurrencevilkårene, da det står gartnerierne frit for at udnytte fritagelsen i og med, at de kan vælge at drive væksthusgartneri; argumentet forekommer dog tvivlsomt, eftersom målet med fritagelsen ikke var at tilskynde til omlægning til væksthusdyrkning, men snarere at lette allerede etablerede gartnerier for en finansiel byrde ved udøvelsen af deres virksomhed
c)
for så vidt angår konkurrenceforvridningsaspektet anfører de italienske myndigheder også, at officielle tal viser, at fuld fritagelse for gartnere ikke bevirker konkurrenceforvridning; efter Kommissionens opfattelse er det ikke klart, hvordan de italienske myndigheder kan støtte dette argument, efter som de i svaret pr. telex den 10. juni 2004 (jf. betragtning 14 ovenfor) til Kommissionen anfører, at de ikke er i stand til at give præcise tal for, hvor store besparelser den fuldstændige fritagelse har givet gartnerierne
d)
de italienske myndigheder har til støtte for antagelsen om, at der ikke er tale om statsstøtte, ikke anført, hvilken konkurrenceregel der efter deres mening berettiger, at fuld punktafgiftsfritagelse er forenelig med det indre marked
e)
det kan ikke udelukkes, at punktafgiftsfritagelsen har været en overtrædelse af direktiv 92/81/EØF og 2003/96/EF.
VII. DE ITALIENSKE MYNDIGHEDERS SVAR PÅ ANDEN INDLEDNING AF PROCEDUREN EFTER EF-TRAKTATENS ARTIKEL 88, STK. 2
(35)
Ved brev af 21. februar 2005 gjorde de italienske myndigheder navnlig gældende, at den anden procedure vedrørte samme materielle spørgsmål som dem, der blev behandlet i første indledning af proceduren, og at de bemærkninger, som de allerede havde givet som svar på første indledning, stadig var gældende. De supplerede endvidere svaret med følgende bemærkninger:
a)
medlemsstaters graduering af punktafgifter er ikke statsstøtte i henhold til EF-traktatens artikel 87, stk. 1: Økofin-Rådets konklusioner af 19. marts 2003 - ifølge hvilke undtagelser fra den generelle beskatningsordning eller differentiering inden for denne ordning begrundet med arten eller generelle træk af skatteordningen ikke indebærer statsstøtte - bekræfter på afgørende vis, at Fællesskabets afgiftsmyndigheder har den primære beføjelse; de ville derfor have givet oplysninger om ordningens art og overordnede principper til omtalte afgiftsmyndigheder, så snart sidstnævnte havde anmodet herom
b)
ordlyden »medmindre andet gælder i henhold til andre EF-bestemmelser« i artikel 15, stk. 1, i direktiv 2003/96/EF kan ikke tolkes i den retning, at EF-traktatens artikel 87 og 88 finder anvendelse på enhver foranstaltning til nedsættelse af eller fritagelse for afgifter, eftersom - hvis fællesskabslovgiveren havde villet lade enhver foranstaltning til graduering af afgifter i henhold til EF-traktatens omfatte af artikel 87 og 88 - ville fællesskabslovgiveren have indføjet dette ønske i form af en henvisning til disse artikler, jf. det grundlæggende princip for fortolkning af loven lex ubi voluit dixit. Desuden forholder det sig således, at i enhver fællesskabsretsakt er lovgivers ønske om at lade bestemte foranstaltninger være omfattet af regler om statsstøtte udtrykt klart og ikke med en generel ordlyd som »medmindre andet gælder i henhold til andre EF-bestemmelser«. Dertil kommer, at en præcis og udtrykkelig vending er desto mere nødvendig, eftersom kategorisering af en foranstaltning som »indebærer statsstøtte« eller »indebærer ikke statsstøtte« har afgørende betydning for arten, vilkårene og varigheden af den pågældende ordnings gennemførelse
c)
det forhold, at foranstaltningen ikke er til skade for det indre markeds funktion og ikke bevirker konkurrenceforvridninger kan objektivt konstateres, og derfor er de besparelser, som producenterne har kunnet opnå takket være foranstaltningen, irrelevante.
VIII. DE ITALIENSKE MYNDIGHEDERS SVAR PÅ PÅBUDDET AF 5. DECEMBER 2008 OM OPLYSNINGER
(36)
Ved brev af 5. februar 2009 vendte de italienske myndigheder navnlig tilbage til spørgsmålet om støttens forenelighed med bestemmelserne i direktiv 92/81/EØF, som efter deres opfattelse ikke med tilstrækkelig tydelighed præciserer kravet om, at afgiftsfritagelse eller afgiftslempelse skal være forenelig med konkurrencelovgivningen.
(37)
De underbygger deres synspunkt med en henvisning til artikel 8 i direktivet, som blandt andet fastsætter, at »uden at det berører andre fællesskabsbestemmelser, kan medlemsstaterne anvende hel eller delvis afgiftsfritagelse eller afgiftslempelse for mineralolier […], der under afgiftsmyndighedernes kontrol [udelukkende] anvendes... inden for landbrug, gartneri, skovbrug...«.
(38)
Efter de italienske myndigheders opfattelse ophæver teksten »uden at det berører andre fællesskabsbestemmelser« ikke forpligtelsen til at overholde de europæiske konkurrenceregler, hvad der derimod er tilfældet med artikel 26 i direktiv 2003/96/EF. De italienske myndigheder gør gældende, at hvis de to direktiver havde foreskrevet samme forpligtelse, ville fællesskabslovgiveren ikke have haft grund til at udtrykke sig mere tydeligt i artikel 26 i direktiv 2003/96/EF. De italienske myndigheder konkluderer derfor, jf. artikel 8 i direktiv 92/81/EØF, at medlemsstaterne med fuld berettigelse kan anvende afgiftslempelse eller afgiftsfritagelse i gartnerisektoren.
(39)
De italienske myndigheder understreger dernæst, at anvendelsen af direktiv 92/81/EØF og dermed direktiv 2003/96/EF faktisk bevirker konkurrenceforvridning på det indre marked, fordi de påtænkte lempelser og fritagelser er til fordel for de medlemsstater, der har flere økonomiske midler til rådighed og derfor kan anvende afgiftslempelser på ensartet vis i hele landbrugssektoren. Italien har kun begrænsede midler til rådighed og har derfor besluttet kun at gribe ind til fordel for væksthusgartnerierne, da afgiftslempelser og afgiftsfritagelser er blevet anvendt i en krisesituation, der er opstået på grund af prisstigningerne på brændstof til opvarmning. De italienske myndigheder påpeger i den forbindelse, at Kommissionen ikke har beføjelse til at gribe ind i en medlemsstats valg af prioriteter.
(40)
Hvad angår spørgsmålet om fællesskabslovgivningens anvendelse på statsstøtte til miljøbeskyttelse (jf. betragtning 20), gør de italienske myndigheder gældende, at de indrømmede afgiftslempelser er i overensstemmelse med bestemmelserne i nævnte lovgivning og kan derfor begunstiges af undtagelserne heri, da det efter de italienske myndigheders opfattelse drejer sig om gældende afgifter i henhold til punkt 51.2 i lovgivningen. Heri fastsættes det, at såfremt der er tale om gældende afgifter, kan støtte til »udøvelse af virksomhed« i forbindelse med lempelser eller fritagelser tillades, forudsat følgende to betingelser kumulativt er opfyldt:
-
den pågældende afgift skal have en mærkbar virkning, hvad angår miljøbeskyttelse
-
undtagelserne til fordel for modtagervirksomhederne skal være fastlagt ved vedtagelsen af afgiften eller skal være blevet nødvendige på grund af en betydelig ændring af de økonomiske vilkår, som stiller virksomhederne i en særlig vanskelig situation i konkurrencemæssig henseende. I sidstnævnte tilfælde kan afgiftsbeløbet ikke nedsættes mere end, hvad der svarer til den omkostningsforhøjelse, som er forårsaget af de ændrede økonomiske vilkår. Når denne omkostningsforhøjelse forsvinder, skal afgiftslempelsen ligeledes ophøre.
(41)
Ifølge de italienske myndigheder skal afgifter på brændstoffer til brug i landbruget, især gas til opvarmning, betragtes som miljøafgifter. De har en gunstig indvirkning på miljøet, eftersom de tilskynder producenterne til at reducere forbruget af brændstoffer.
(42)
Hvad angår navnlig punkt 51.2, litra b), i rammebestemmelserne, hvorefter undtagelser til fordel for virksomheder skal være besluttet på det tidspunkt, hvor afgiften blev vedtaget, henviser de italienske myndigheder til Kommissionens beslutning K(2005) 4436 af 7. december 2005. I henhold til nævnte beslutning havde »de her omhandlede afgifter ikke nødvendigvis noget eksplicit miljømæssigt sigte fra starten, og fritagelserne blev indført […] længe før 2001-rammebestemmelserne trådte i kraft. De kan altså behandles, som om de var blevet vedtaget på det tidspunkt, hvor afgiften blev vedtaget. I overensstemmelse med punkt 51.2 i rammebestemmelserne kan reglerne under punkt 51.1 derfor anvendes på de fritagelser, der skal tages stilling til i denne beslutning.« De italienske myndigheder tilføjer, at afgiftsnedsættelsen blev indført, efter at de økonomiske vilkår havde ændret sig (navnlig den eksponentielle stigning i olieprisen), og bragt væksthusgartnere i en særlig sårbar position i konkurrencemæssige henseende i forhold til frilandsgartnere. Denne situation har i andre lande foranlediget myndighederne til at træffe foranstaltninger til fordel for væksthusgartnere og i fiskeriet. De italienske myndigheder anfører endvidere, at prisudviklingen på fyringsolie i den pågældende periode steg med henholdsvis 37 % i perioden 1999-2000, 26 % i perioden 1999-2001 og 26 % i perioden 1999-2002. Prisstrukturen var derimod følgende (i EUR/liter som årsgennemsnit):
(EUR/liter)
Industripris
Afgifter
Forbrugerpris
1999
0,217
0,524
0,741
2000
0,342
0,523
0,865
2001
0,317
0,504
0,821
2002
0,292
0,542
0,834
2003
0,314
0,547
0,861
2004
0,354
0,555
0,909
(43)
De italienske myndigheder påpeger på den anden side, at anvendelsen af punkt 51 i rammebestemmelserne under alle omstændigheder pålægger virksomhederne at betale en del af afgiften. Den ordning, Italien har indført, opfylder efter deres opfattelse kravet om forenelighed, hvis de begunstigede betaler det mindstebeløb, der er fastsat på fællesskabsplan (mindstebeløbet var ifølge selvsamme myndigheder 13 EUR/1 000 kg i perioden 2000-2003 og efterfølgende 21 EUR/1 000 kg).
(44)
Hvad endelig angår det samlede støttebeløb, anfører de italienske myndigheder, at tallene i de forskellige finanslove er skøn baseret på antagelser om forbruget af fyringsolie, og at de skal betragtes som manglende indtægter snarere end tildeling af midler. Efter deres opfattelse er det vanskeligt at måle, hvilken fordel den enkelte producent hidtil har opnået, eftersom forvaltningen af afgiftssystemet varetages af regionerne, provinserne eller endog kommunerne. Tallene vil blive oplyst, så snart de foreligger.
IX. BREVET AF 18. MAJ 2009
(45)
I dette brev gør de italienske myndigheder især gældende, at afgifterne er eksisterende afgifter og derfor kan omfattes af de undtagelser, der gælder herfor i henhold til bestemmelserne i rammebestemmelserne for statsstøtte til miljøbeskyttelse med de begrundelser, der er anført i betragtning 42 ovenfor.
(46)
Bemærkningerne ledsages af en opdateret version af den tabel, der er anført under betragtning 42 ovenfor (kolonnen med afgifter er delt op i afgifter og moms). Ifølge den nye tabel har prisstrukturen i den pågældende periode været således (denne gang angives tallene i EUR/1 000 l):
(EUR/1000 liter)
Industripris
Moms
Afgifter
Forbrugerpris
1999
219,83
123,5
397,67
741
2000
344,35
144,1
375,92
864,33
2001
313,4
136,7
370,11
820,22
2002
293,31
139,7
405,24
838,26
2003
314,37
143,5
403,21
861,1
2004
355,01
151,6
403,21
909,86
(47)
De italienske myndigheder understreger, at mellem 1999 og 2004 vedblev forbrugerpriserne på fyringsolie at stige, når der ses bort fra et mindre fald mellem 2000 og 2001. Herefter gentages de bemærkninger, som allerede er fremført i betragtning 42 og 43.
(48)
Hvad angår ordningens berettigelse i forhold til det italienske skattesystem, anfører de italienske myndigheder, at i Italien fordeles mængden af afgiftsfritaget brændstof efter arealstørrelse, afgrødekvalitet og det reelt anvendte landbrugsmateriel. Det kan derfor udledes, at fritagelsen beregnes efter arten af den virksomhed, der udøves. Ved væksthusgartneri beregnes fritagelsen proportionelt, fordi denne dyrkningsform i høj grad afhænger af fyringsolie og er kendetegnet ved produktionsvilkår, der er helt anderledes end for frilandsdyrkning. Dertil kommer, at fritagelsen ikke kun gælder for ét enkelt produkt, men anvendes på al væksthusproduktion, og væksthusgartneri må anses for at være en udbredt praksis i hele landbrugssektoren.
(49)
Med hensyn til om EF-traktatens artikel 87, stk. 1, finder anvendelse hævder de italienske myndigheder, at ovennævnte betingelser ikke er til stede, da fritagelserne hverken er selektive eller konkurrenceforvridende.
(50)
Hvad angår spørgsmålet om selektivitet, henviser de italienske myndigheder til dom afsagt af Retten i Første Instans i sag T-233/04 (9). I vurderingen (præmis 86) fastslår retten, at »med hensyn til anvendelsen af traktatens artikel 87 er det uden betydning, om situationen for den, der formodes at være omfattet af foranstaltningen, er forbedret eller forværret i forhold til den tidligere retstilstand, eller om situationen ikke har udviklet sig med tiden. Der skal udelukkende tages stilling til, om en statslig foranstaltning som led i en bestemt retlig ordning kan begunstige »visse virksomheder eller visse produktioner«, jf. traktatens artikel 87, stk. 1, i forhold til andre virksomheder, der under hensyntagen til det formål, der forfølges med den pågældende foranstaltning, befinder sig i en tilsvarende faktisk og retlig situation«.
(51)
Efter de italienske myndigheders opfattelse bevirker fritagelsen vedrørende fyringsolie, der anvendes i et beskyttet miljø, hvor der dyrkes landbrugsafgrøder, ingen skelnen mellem virksomheder, der er i samme retlige og faktiske situation, og heller ikke mellem produkter, eftersom virksomhederne, uanset hvilke afgrøder der produceres, kan omfattes af fritagelsen, når de køber fyringsolie til anvendelse ved væksthusproduktion.
(52)
Hvad angår konkurrenceforvridningsaspektet, henviser de italienske myndigheder til betragtning 43 i Kommissionens beslutning K(2008)1105: »Hel eller delvis afgiftsfritagelse ydet i medfør af artikel 8, stk. 2, i direktiv 92/81/EØF har samme formål som formålet med foranstaltningerne i direktiv 2003/96/EF og er af meget mindre omfang. Det kan derfor tilsvarende hævdes, at nævnte afgiftsfritagelser ikke uretmæssigt forvrider konkurrencen«.
(53)
De italienske myndigheder tilføjer derudover, at Kommissionen under betragtning 32 i nævnte beslutning siger, at denne type foranstaltning, når det drejer sig om brændstoffer, der anvendes i den primære landbrugsproduktion, ikke uretmæssigt er konkurrenceforvridende på grund af landbrugsbedrifternes beskedne størrelse (over 60 % af bedrifterne i EU udnytter et landbrugsareal på under 5 hektar). Med udgangspunkt i denne betragtning understreger de på baggrund af nævnte størrelseskriterium, at de pågældende fritagelser næppe er konkurrenceforvridende, eftersom ca. 80 % af de italienske bedrifter har et udnyttet landbrugsareal på mindre end 5 hektar.
(54)
En anden bemærkning, som de italienske myndigheder fremfører, er, at der til opvarmning af 1 m3 drivhus kun anvendes 2 liter fyringsolie. En undersøgelse foretaget af Ente nazionale per la meccanizzazione agricola (Enama) vedrørende gasolieforbruget i 14 af Italiens 20 regioner viste, at gasolie anvendt i væksthuse (167 436 001 liter) kun udgjorde 11,77 % af gasolieforbruget i landbruget i 2002 og 10,67 % i 2003.
(55)
Efter disse redegørelser til støtte for deres synspunkt om, at nævnte fritagelser ikke er statsstøtte efter EF-traktatens artikel 87, stk. 1, understreger de italienske myndigheder, at fritagelserne er horisontale og fremhæver i den forbindelse, at alle landbrugere kan være omfattet heraf, hvis de udøver væksthusgartneri. De understreger, at kriteriet om, at der ikke må udøves forskelsbehandling, ikke kan anvendes med tilbagevirkende kraft på grund af princippet om berettigede forventninger og retssikkerhed.
X. VURDERING
(56)
Denne beslutning vedrører forskellen mellem på den ene side punktafgiftsfritagelser for fyringsolie, der anvendes til opvarmning af væksthuse, og på den anden side afgiftsfritagelser for dieselolie, der anvendes som brændstof.
(57)
På baggrund af de italienske myndigheders bemærkninger i svarene på indledningerne af en procedure skal det først og fremmest vurderes, om ordningen indeholder elementer af statsstøtte i henhold til EF-traktatens artikel 87, stk. 1.
(58)
I henhold til traktatens artikel 87, stk. 1, er statsstøtte eller støtte, som ydes af en medlemsstat eller med statsmidler af enhver tænkelig form, som forvrider eller truer med at forvride konkurrencevilkårene ved at begunstige visse virksomheder eller visse produktioner, i det omfang den påvirker samhandelen mellem medlemsstaterne, uforenelig med fællesmarkedet.
(59)
Den pågældende ordning svarer til definitionen, fordi den ud over at være finansieret med statslige midler (ved at indrømme punktafgiftsfritagelser giver staten afkald på bestemte indtægter, som den ellers ville have haft) også begunstiger bestemte virksomheder (landbrugsbedrifter, dvs. dem der udøver væksthusgartneri). Derved kan den påvirke samhandelen og forvride konkurrencevilkårene i lyset af Italiens position, når det gælder væksthusproduktion af landbrugsafgrøder. (Hvad angår f.eks. det areal, som anvendtes til væksthusproduktion af friske grøntsager, var Italien i 2000 og i 2003 den næststørste producent i EU. I 2000 og i 2001 var Italien den største producent af grøntsager i EU, og i den periode, som de indledte procedurer omfatter, var Italien næststørst med hensyn til areal anvendt til væksthusproduktion).
(60)
I forbindelse med vurderingen af sagen har de italienske myndigheder gjort en række bemærkninger gældende som forsvar for deres påstand om, at ordningen ikke indeholder elementer af statsstøtte:
-
på baggrund af den politiske aftale, som blev indgået af Rådet og Kommissionen i forbindelse med Økofin-Rådets møde den 19. marts 2003, er undtagelser fra den generelle [skatte]ordning eller differentiering inden for systemet, som begrundes i afgiftssystemets karakter og generelle opbygning, ikke statsstøtte. I Italien er fritagelser endvidere en del af det italienske skattesystems struktur, eftersom de gælder for al væksthusproduktion og de afgiftsfritagede brændstofmængder fordeles på baggrund af den udøvede virksomhed;
-
på grundlag af skøn og foreliggende data kan det udledes, at den pågældende ordning »ikke er til skade for et velfungerende indre marked eller medfører konkurrenceforvridning« (se punkt 30 og 31)
-
afgiftsfritagelsen er hverken selektiv eller konkurrenceforvridende.
(61)
Det skal navnlig understreges, at ingen politisk aftale kan ændre støttebegrebet, som det objektivt er fastlagt i traktaten.
(62)
Hvad angår argumentet om, at afgiftsfritagelsen betragtes som begrundet i afgiftssystemets karakter og generelle opbygning, mener Kommissionen, at den specifikke afgiftsfritagelse, som er begrænset til en bestemt produktion (i det foreliggende tilfælde væksthusproduktion, der har været omfattet af store punktafgiftsfritagelser i forhold til frilandsproduktion) ikke kan berettiges ud fra afgiftssystemets karakter og logik, når fællesskabsretten i princippet pålægger medlemsstaterne at indføre punktafgifter (10). Samme betragtning gælder, hvor fællesskabsretten ikke indeholder bestemmelser om indrømmelse af sådanne fritagelser. Påstanden om, at fritagelsen gælder for al væksthusproduktion, er ikke relevant i dette tilfælde, fordi hele sektorer af landbrugsproduktionen har været omfattet af fritagelser, der er mindre end dem, som væksthusproducenterne har modtaget. Og hvis - som de italienske myndigheder hævder - den punktafgiftsfritagede brændstofmængde fordeles på grundlag af den udøvede aktivitet, ville afgiftssystemets logik have betydet, at fritagelsen var den samme for alle aktiviteter, der var baseret på anvendelse af gasolie.
(63)
Spørgsmålet om selektivitet er allerede behandlet under betragtning 58 ovenfor. Hvad angår henvisningen til dom i sag T 233-04, konkluderer Kommissionen - i lyset af betragtning 25 og 26 ovenfor - at selv om det måske er rigtigt, at de landbrugere, som anvender gasolie, har været omfattet af fritagelser, er der imidlertid ydet større fritagelser til væksthusproducenter. Alle operatører var i samme faktiske situation, fordi de anvendte gasolie i produktionen og var således i samme omfang berørt af ordningens mål (som var at afbøde virkningerne af prisstigningen på olieprodukter) uanset deres retlige status. Det forhold, at nogle i en tilsvarende situation har været begunstiget af større fritagelser end andre viser, at der indgår et element af selektivitet i ordningen.
(64)
Hvad angår påstanden om, at ordningen ikke er til skade for et velfungerende indre marked eller medfører konkurrenceforvridning, afviser Kommissionen de italienske myndigheders argumentation på følgende baggrund:
-
den beslutning, som de italienske myndigheder henviser til i betragtning 52 ovenfor, antager, at der er tale om statsstøtte, som kan godkendes på grundlag af den undtagelse, der omhandles i traktatens artikel 87, stk. 3, litra c). Undtagelsen kan imidlertid ikke gøres gældende for at vise, at der ikke er statsstøtteelementer i den pågældende ordning (denne betragtning gælder også for det argument, som de italienske myndigheder gør gældende i betragtning 53 ovenfor)
-
de tal, der anføres i betragtning 54 ovenfor, er ikke fuldstændige (14 regioner ud af 20), og der er ikke noget, der gør det muligt at konkludere, at de er repræsentative: det er nemlig ikke muligt at udlede, om de regioner, oplysningerne dækker, svarer til de regioner, hvor væksthusproduktion er mest udbredt. Tallene vedrørende forbruget i landbrugssektoren indikerer derimod, at gasolie er et vigtigt produktionsmiddel i landbruget. Det er under alle omstændigheder tilstrækkeligt, at støtten forbedrer en virksomheds konkurrencemæssige position i forhold til andre virksomheder, den konkurrerer med i samhandelen inden for Fællesskabet, fordi selvsamme støtte er af en sådan art, at den skaber konkurrenceforvridning og ændrer samhandelen inden for Fællesskabet (11). Det er tilfældet i det foreliggende tilfælde, idet den ydede fritagelse begunstiger italienske virksomheder, der producerer landbrugsprodukter i væksthus, i forhold til virksomheder, der er aktive inden for samme sektor i de øvrige medlemsstater.
(65)
I svaret på første indledning af proceduren havde de italienske myndigheder også gjort gældende, at støtten ikke udgør statsstøtte, men at den skal undersøges på grundlag af bestemmelserne i direktiv 92/81/EØF og 2003/96/EF. De har udledt denne konklusion af argumentet om, at det er udelukket, at der er tale om statsstøtte af den enkle grund, at et EU-direktiv giver mulighed for at indrømme afgiftsfritagelser. Argumentet blev gentaget i deres besvarelse af påbuddet om oplysninger.
(66)
Kommissionen er ikke enig i denne argumentation. I sjette betragtning i direktiv 92/81/EØF præciseres det faktisk, at medlemsstaterne […], hvis de måtte ønske det, [kan] anvende visse andre fritagelser […], hvor noget sådant ikke giver anledning til konkurrencefordrejning. Artikel 8, stk. 2, i samme direktiv fastsætter endvidere, at »uden at det berører andre EF-bestemmelser«, kan medlemsstaterne anvende hel eller delvis afgiftsfritagelse eller afgiftslempelse. Ved at nævne muligheden for konkurrenceforvridning udelukker direktiv 92/81/EØF ikke, at fritagelserne kan udgøre statsstøtte. Det skal erindres, at Kommissionens beføjelser, for så vidt angår statsstøtte, er direkte nedfældet i traktaten, og at disse beføjelser ikke kan begrænses af et direktiv, hvis mål er harmonisering af en afgift på europæisk plan.
(67)
Endvidere angiver direktiv 2003/96/EF i betragtning 15 og 24, at foranstaltninger, der har til formål at indføre differentierede afgiftssatser, skal overholde reglerne for det indre marked og konkurrencereglerne for ikke at medføre konkurrenceforvridning. Kravet om, at konkurrencereglerne skal anvendes, bekræftes også i artikel 26 i samme direktiv. Heri påpeges det, at de foranstaltninger, som det drejer sig om, kan udgøre statsstøtte og skal i så fald anmeldes i henhold til EF-traktatens artikel 88, stk. 3. Det fastslås udtrykkeligt i nævnte artikel, at oplysninger afgivet til Kommissionen i henhold til dette direktiv ikke fritager medlemsstaterne for deres anmeldelsespligt i henhold til EF-traktatens artikel 88, stk. 3.
(68)
Endelig understreger de italienske myndigheder (jf. betragtning 39 ovenfor), at anvendelsen af afgiftsfritagelser bevirker konkurrenceforvridning - et element, der kendetegner statsstøtte, i henhold til traktatens artikel 87, stk. 1.
(69)
På grundlag af disse betragtninger konkluderer Kommissionen, at de indrømmede afgiftsfritagelser i henhold til den pågældende ordning er statsstøtte i henhold til traktatens artikel 87, stk. 1.
(70)
Dog kan visse foranstaltninger i de tilfælde, der angives i traktatens artikel 87, stk. 2 og 3, undtagelsesvis anses for at være forenelige med fællesmarkedet.
(71)
Undtagelsesbestemmelserne i traktatens artikel 87, stk. 2, der vedrører støtte af social karakter til enkelte forbrugere, støtte, som skal råde bod på skader, der er forårsaget af naturkatastrofer eller af andre usædvanlige begivenheder, og støtteforanstaltninger for økonomien i visse af Forbundsrepublikken Tysklands områder, finder ikke anvendelse i den foreliggende sag, uanset hvem støttemodtagerne er.
(72)
Kommissionen er af den opfattelse, at undtagelsesbestemmelserne i traktatens artikel 87, stk. 3, litra a), der vedrører udvikling i områder, ikke finder anvendelse på denne ordning, fordi den ikke omfatter støtte til fremme af økonomisk udvikling i områder, hvor levestandarden er usædvanlig lav, eller hvor der hersker en alvorlig underbeskæftigelse.
(73)
Hvad angår undtagelsen i traktatens artikel 87, stk. 3, litra b), skal blot anføres, at det i forbindelse med den foreliggende afgiftsordning ikke drejer sig om et vigtigt projekt af fælleseuropæisk interesse og heller ikke om afhjælpning af en alvorlig forstyrrelse i Italiens økonomi. Støtten tilsigter heller ikke at fremme kulturen eller bevare kulturarven som omhandlet i undtagelsesbestemmelsen i traktatens artikel 87, stk. 3, litra d).
(74)
Det følger således heraf, at den eneste undtagelse, som kan påberåbes, er undtagelsen i traktatens artikel 87, stk. 3, litra c). Ifølge den kan støtte kun betragtes som forenelig med fællesmarkedet, når den tilsigter at fremme af udviklingen af visse erhvervsgrene eller økonomiske regioner, når den ikke ændrer samhandelsvilkårene på en måde, der strider mod den fælles interesse.
(75)
Eftersom støtten under denne ordning ikke er anmeldt støtte, skal støttens forenelighed med fællesmarkedet vurderes efter de statsstøtteregler, der var gældende på det tidspunkt, hvor støtte blev ydet, som præciseret i Kommissionens meddelelse om fastlæggelse af reglerne for vurdering af ulovlig statsstøtte (12).
(76)
Selvom betragtning 172 i de nye EF-rammebestemmelser for statsstøtte til landbrug og skovbrug for 2007-2013 (13) fastsætter, at ulovlig statsstøtte, der er blevet ydet, siden direktiv 2003/96/EF trådte i kraft, vil blive betragtet som forenelig med traktatens artikel 87, stk. 3, litra c), gælder det kun, hvis alle de relevante bestemmelser i dette kapitel er opfyldt, og der ikke er blevet anvendt afgiftsdifferentiering i landbruget. Det samme gælder for ulovlig støtte, der er givet i henhold til direktiv 92/81/EØF.
(77)
I henhold til artikel 1, stk. 1, i direktiv 92/81/EØF, »pålægger medlemsstaterne mineralolier en harmoniseret afgift i overensstemmelse med dette direktiv«. I stk. 2 i samme artikel hedder det, at »medlemsstaterne fastsætter deres satser i overensstemmelse med Rådets direktiv 92/82/EØF af 19. oktober 1992 om indbyrdes tilnærmelse af afgiftssatserne for mineralolier« (14).
(78)
Artikel 5, stk. 2, i direktiv 92/82/EØF fastsætter, at afgiften på gasolie er 18 ECU pr. 1 000 liter, hvis gasolien anvendes til stationære motorer, til udstyr og maskiner, der anvendes inden for byggeri, ingeniørarbejder og offentlige arbejder eller til køretøjer beregnet til brug uden for offentlig vej, eller som ikke har opnået tilladelse til brug primært på offentlig vej.
(79)
I artikel 2, stk. 2, i direktiv 92/81/EØF er det fastsat, at »af andre mineralolier end dem, for hvilke afgiftsniveauet er fastsat i direktiv 92/82/EØF, skal der svares afgift, hvis de er bestemt til at anvendes, afsættes eller anvendes som brændsel eller som motorbrændstof«. Afgiftssatsen er den sats, der gælder for tilsvarende brændsel eller motorbrændstof (den punktafgift på 13 EUR, som de italienske myndigheder angiver, jf. betragtning 43 ovenfor, er den afgiftssats, som gælder for brændsel eller motorbrændstof, med andre ord er afgiftssatsen for svær brændselsolie fastsat til 13 EUR pr. 1 000 kg i artikel 2 i samme direktiv).
(80)
I artikel 8, stk. 2, i direktiv 92/81/EØF er det imidlertid fastsat, at »uden at det berører andre EF-bestemmelser, kan medlemsstaterne anvende hel eller delvis afgiftsfritagelse eller afgiftslempelse for mineralolier, der under afgiftsmyndighedernes kontrol anvendes […] udelukkende inden for landbrug, gartneri, skovbrug og dambrug«.
(81)
I henhold til direktiv 2003/96/EF og med virkning fra 1. januar 2004 (15) er minimumsafgiftssatsen for fyringsolie fastsat til 21 EUR pr. 1 000 liter (artikel 9 i direktivet og bilag I, tabel C, i direktivet). Artikel 15, stk. 3, i direktivet indeholder en bestemmelse, der svarer til bestemmelsen i artikel 8, stk. 2, i direktiv 92/81/EØF, i henhold til hvilken »medlemsstaterne kan anvende afgifter ned til nul for energiprodukter og elektricitet, der anvendes til arbejde i landbrug, havebrug eller akvakultur og i skovbrug«.
(82)
I henhold til de to nævnte direktiver var der derfor muligt at indrømme fuldstændig afgiftsfritagelse. Da der imidlertid er tale om differentiering mellem afgiftsfritagelser, der begunstiger nogle landbrugsvirksomheder, kan støtteordningen ikke anses for forenelig med fællesmarkedet i lyset af punkt 172 i EF-rammebestemmelserne for statsstøtte til landbrug og skovbrug for 2007-2013 (16).
(83)
I hele den periode, som de to indledte procedurer over for afgiftsfritagelse dækker (fra 3. oktober 2000 til 31. december 2004, jf. betragtning 25 og 27), var det reglerne i rammebestemmelserne for statsstøtte til landbrug (i det følgende benævnt 2000-landbrugsrammebestemmelser) (17), der var de gældende statsstøtteregler.
(84)
Kommissionen konstaterer under hensyntagen til støttens art (fuldstændig afgiftsfritagelse), at støtten er en ensidig statsstøtteforanstaltning, som blot har til formål at forbedre producenternes økonomiske situation, men som på ingen måde bidrager til sektorens udvikling. Denne konstatering bekræftes i, at de italienske myndigheder i de indgivne supplerende oplysninger forklarer, at støtten begrundes i olieprisstigningerne (se betragtning 39 ovenfor).
(85)
I henhold til punkt 3.5. i 2000-landbrugsrammebestemmelserne anses en sådan støtte som driftsstøtte, der er uforenelig med fællesmarkedet.
(86)
2000-landbrugsrammebestemmelserne tillader under punkt 5.5 imidlertid undtagelse fra bestemmelserne i ovennævnte punkt 3.5, når der er tale om driftsstøtte i forbindelse med miljøkrav.
(87)
Punkt 5.5.4 i 2000-rammebestemmelserne henviser især til visse tilfælde, hvor der helt eller delvis indrømmes fritagelse for miljøafgifter. Under dette punkt i rammebestemmelserne fastsætter Kommissionen efter at have fastlagt bestemte forbehold, at denne type støtte kan indrømmes, hvis følgende betingelser alle er opfyldt:
-
støtten ydes på et midlertidigt (varighed på højst fem år) og degressivt grundlag
-
det godtgøres, at støtten er nødvendig for at opveje en forringelse af konkurrenceevnen på internationalt plan
-
støtteordningen er et reelt incitament til at mindske anvendelsen af de produktionsmidler, det handler om.
(88)
Kommissionen har i den foreliggende sag konstateret, at støtten ikke ydes på et degressivt grundlag, eftersom fritagelsen - på grundlag af finanslovenes forskellige artikler, der indeholder bestemmelser om afgiftsfritagelse - var delvis indtil 31. december 2000 og fuldstændig for hver af perioderne som anført i betragtning 27 ovenfor. Støtten blev heller ikke ydet på et midlertidigt grundlag, eftersom fritagelserne bortset fra i andet halvår af 2001 reelt blev ydet på et varigt grundlag i hele perioden. De italienske myndigheder har henvist til den særlige vanskelige situation i konkurrencemæssig henseende (jf. betragtning 42), men ikke fremlagt tal, der bekræfter forringelsen af konkurrenceevnen. Endelig anses for det usandsynligt, at en fritagelsesordning, der pr. definition gør brændstofferne billigere, kan tilskynde støttemodtagerne til at reducere forbruget af de pågældende produktionsmidler (uanset om det drejer sig om væksthuse eller i udvidet forstand om brændstoffer, hvis de anses som værende produktionsmidler).
(89)
Den undersøgte statsstøtte kan derfor ikke findes begrundet alene på grundlag af bestemmelserne i 2000-landbrugsrammebestemmelserne, der gør det muligt at betragte decideret driftsstøtte som forenelig med fællesmarkedet.
(90)
2000-landbrugsrammebestemmelserne indeholder i punkt 5.6.2 imidlertid også en bestemmelse om, at det er muligt at undersøge støtte fra sag til sag under hensyntagen til principperne i EF-rammebestemmelserne for statsstøtte til miljøbeskyttelse.
(91)
Når der tages hensyn til den periode, som de to procedurer vedrører, skal følgende regler på statsstøtteområdet tages i betragtning ved undersøgelsen af støttens forenelighed:
-
for perioden fra 3. oktober 2000 til 2. februar 2001 er det rammebestemmelserne for statsstøtte til miljøbeskyttelse fra 1994 (i det følgende benævnt »1994-rammebestemmelserne«) (18)
-
for perioden fra 3. februar 2001 til 31. december 2004 er det rammebestemmelserne for statsstøtte til miljøbeskyttelse med virkning fra 3. februar 2001 (i det følgende benævnt »2001-rammebestemmelserne«) (19).
(92)
Ifølge 1994-rammebestemmelserne (punkt 3.4) kan Kommissionen fravige princippet om forbud mod driftsstøtte, når støtten kun er en kompensation for de produktionsomkostninger, der ligger ud over de traditionelle omkostninger, at de kun er midlertidige og principielt degressive, så der skabes et incitament til at mindske forureningen eller at fremme en mere effektiv ressourceudnyttelse.
(93)
Punkt 3.4 præciserer, at midlertidig fritagelse for nye miljøskatter kan tillades, hvor det er nødvendigt for at opveje nedsat, navnlig international, konkurrenceevne. En yderligere faktor at tage i betragtning er, hvad de pågældende virksomheder skal gøre til gengæld for at mindske den forårsagede forurening. Bestemmelsen finder også anvendelse for afgiftsfritagelser, der er fastsat i fællesskabslovgivningen.
(94)
Udover - som anført i vurderingen på baggrund af punkt 5.5.4. i 2001-rammebestemmelserne - at støtten hverken er midlertidig eller degressiv og ikke rummer noget incitament, konstaterer Kommissionen, at der blandt de oplysninger, den råder over, ikke er noget, der vidner om, at støtten kun er en kompensation for de produktionsomkostninger, der ligger ud over de traditionelle omkostninger. Støtten opfylder derfor ikke de betingelser i betragtning 92 ovenfor, som ville have gjort den forenelig med fællesmarkedet.
(95)
I den foreliggende sag er betingelserne i betragtning 93 ovenfor ikke relevante, da støtten ikke angår nye skatter og afgifter (punktafgifterne eksisterede før den periode, som de to procedurer vedrører: for eksempel henviser artikel 24, stk. 3, i lov nr. 388 af 23. december 2000, der indfører fuldstændig afgiftsfritagelse i perioden 1. januar til 30. juni 2001, til lov nr. 662 fra 1996, som allerede omhandlede afgifter og henviste til lovdekret nr. 504/1995, der indeholdt den sammenfattende lovbekendtgørelse om skatter og afgifter på produktion og forbrug). Kommissionen bemærker i den forbindelse, at de italienske myndigheder ikke har anfægtet, at de undersøgte afgifter har karakter af »eksisterende afgifter«. Desuden har de aldrig gjort gældende, at de pågældende skatter og afgifter er indført for nylig (jf. betragtning 40 og 45 ovenfor).
(96)
Støtten kan derfor ikke betragtes som forenelig med fællesmarkedet på baggrund af bestemmelserne i 1994-rammebestemmelserne.
(97)
2001-rammebestemmelserne skelner mellem nye afgifter (punkt 51.1) og eksisterende afgifter (punkt 51.2 og 52).
(98)
Kommissionen konstaterer, at de afgifter, som er genstand for fritagelse, skal betragtes som eksisterende afgifter i den omhandlede periode, fordi - ud over betragtningerne i betragtning 95 - er fritagelserne blevet besluttet år for år i de forskellige finanslove og ikke i en eller anden lov, der er vedtaget med automatiske undtagelser på et eller andet tidspunkt i den omhandlede periode. Som Kommissionen allerede har anført i punkt 95, har de italienske myndigheder ikke anfægtet, at de undersøgte afgifter har karakter af »eksisterende afgifter«, ligesom de heller ikke har gjort gældende, at afgifterne er indført for nylig.
(99)
Som anført i betragtning 40 giver punkt 51.2 i 2001-rammebestemmelserne mulighed for at anvende de betingelser, der er anført under punkt 51.1. for nye afgifter, på eksisterende afgifter, når følgende to betingelser begge er opfyldt:
-
den pågældende afgift skal have en mærkbar virkning, hvad angår miljøbeskyttelse
-
undtagelserne til fordel for modtagervirksomhederne skal være fastlagt ved vedtagelsen af afgiften, eller skal være blevet nødvendige på grund af en betydelig ændring af de økonomiske vilkår, som stiller virksomhederne i en særlig vanskelig situation i konkurrencemæssig henseende. I sidstnævnte tilfælde kan afgiftsbeløbet ikke nedsættes mere end, hvad der svarer til den omkostningsforhøjelse, som er forårsaget af de ændrede økonomiske vilkår. Når denne omkostningsforhøjelse forsvinder, skal afgiftslempelsen ligeledes ophøre.
(100)
Kommissionen erkender, at en afgift som punktafgift på fyringsgasolie, der resulterer i en prisforhøjelse for gasolie, kan foranledige brugerne til at reducere forbruget af gasolie og indebære en positiv virkning, når det gælder miljøbeskyttelse. Fritagelserne blev imidlertid fastsat år efter år, kun afbrudt mellem 1. juli og 31. december 2001 (jf. betragtning 27 ovenfor), og de italienske myndigheder har hverken bevist eller gjort gældende, at der blev truffet beslutning om undtagelserne, da punktafgiften blev vedtaget. De har derimod understreget, at undtagelserne blev vedtaget for at afbøde et rent konjunkturmæssigt fænomen, dvs. afbøde virkningerne af prisstigningerne på olieprodukterne.
(101)
Det er ikke muligt at godtage de italienske myndigheders påstand om, at Kommissionen burde foretage sin analyse, som om fritagelserne var blevet besluttet på samme tidspunkt som afgifternes indførelse. De samme myndigheder henviser til Kommissionens beslutning K(2005) 4436 (jf. betragtning 42 ovenfor). Kommissionen havde i den pågældende beslutning (jf. navnlig betragtning 74 heri) baseret sine konklusioner på det forhold, at fritagelserne var blevet besluttet længe før 2001-rammebestemmelserne for statsstøtte til miljøbeskyttelse. I det foreliggende tilfælde bør det dog konstateres, at de første fritagelser stammer fra oktober 2000, altså kort tid inden de pågældende rammebestemmelser trådte i kraft. Det skal dog siges, at de italienske myndigheder ikke på noget tidspunkt tidligere har påberåbt sig fritagelserne.
(102)
Hvad derimod angår den anden af betingelserne (jf. punkt 51.2, andet led, i 2001-rammebestemmelserne), har de italienske myndigheder ikke fremlagt bevis for, at der er sket en betydelig ændring af de økonomiske vilkår, der havde kunnet stille virksomhederne i en særlig vanskelig situation i konkurrencemæssig henseende (jf. betragtning 88 ovenfor), og heller ikke bevist, at afgiftsfritagelsesbeløbet ikke nedsættes mere end, hvad der svarer til den omkostningsforhøjelse, som er forårsaget af de ændrede økonomiske vilkår. Hvad angår navnlig konkurrencespørgsmålet, indeholder tallene i tabellerne i betragtning 42 og 46 ovenfor ikke noget sammenligningsgrundlag, og de giver derfor heller ikke noget billede af de italienske væksthusgartneres forringede konkurrencevilkår. Det bør i denne forbindelse understreges, at oliepriserne har ramt hele Europa og ikke kun Italien.
(103)
Eftersom begge betingelser i punkt 99 ovenfor ikke er opfyldt, finder bestemmelserne i punkt 51.2 ikke anvendelse og følgelig heller ikke punkt 51.1 i 2001-rammebestemmelserne.
(104)
Selv hvis bestemmelserne i punkt 51.2 havde fundet anvendelse, ville de pågældende fritagelser ikke kunne anses for forenelige, hvad angår punkt 51.1, der fastsætter:
»Når en medlemsstat af miljøhensyn indfører en ny afgift i en erhvervssektor eller for produkter, hvor der ikke er sket en afgiftsharmonisering på fællesskabsplan, eller når den afgift, som medlemsstaten påtænker at indføre, er højere end den afgift, der er fastsat ved EF-standarden, er det Kommissionens opfattelse, at beslutninger om fritagelse med en varighed på ti år uden degressivitet kan være berettigede i to tilfælde:
a)
Når sådanne fritagelser er betinget af, at der mellem den pågældende medlemsstat og modtagervirksomhederne indgås aftaler, hvorefter virksomhederne eller sammenslutningerne af virksomheder forpligter sig til at nå miljøbeskyttelsesmål i løbet af fritagelsesperioden, eller når virksomhederne forpligter sig til at indgå frivillige aftaler med samme målsætning. Aftalerne eller forpligtelserne kan især gælde nedbringelse af energiforbrug, nedbringelse af emissionsniveau eller andre miljøvenlige foranstaltninger. Den enkelte medlemsstat forhandler om aftalernes indhold, som vil blive vurderet af Kommissionen i forbindelse med anmeldelsen af påtænkte støtteforanstaltninger. Medlemsstaten skal tilrettelægge en grundig opfølgning på virksomhedernes eller virksomhedssammenslutningernes efterlevelse af deres forpligtelser. Aftaler, der indgås mellem medlemsstaten og de pågældende virksomheder eller virksomhedssammenslutninger, skal indeholde en sanktionsklausul i tilfælde af manglende opfyldelse af forpligtelserne.
Disse bestemmelser gælder også, når en medlemsstat lader en afgiftslempelse være betinget af et krav med samme virkning som ovennævnte aftaler eller forpligtelser.
b)
Sådanne fritagelser kan ikke være betinget af indgåelse af en aftale mellem medlemsstaten og modtagervirksomhederne, hvis følgende alternative betingelser er opfyldt:
-
når lempelsen vedrører en EF-afgift, skal det af virksomhederne faktisk betalte beløb efter fradrag stadig være højere end EF-minimumsbeløbet, så niveauet tilskynder virksomhederne til at arbejde for en forbedring af miljøbeskyttelsen
-
når lempelsen vedrører en national afgift, og der ikke findes en EF-afgift på området, skal modtagervirksomhederne ikke desto mindre betale en betydelig del af den nationale fgift.«
(105)
I det givne tilfælde var de anvendte punktafgifter (fritagelser eller lempelser ikke indregnet) ganske vist højere end det harmoniserede afgiftsniveau (jf. betragtning 43 og 46); men der ser ikke ud til at være indgået aftaler som omhandlet i punkt 51.1, litra a), mellem medlemsstaten og de begunstigede, eller at disse af sig selv havde indgået sådanne aftaler (Kommissionen er ikke blevet informeret om nogen aftale). De italienske myndigheder har i øvrigt understreget, at de pågældende fritagelser blev givet som hjælp til at klare de vanskelige konjunkturer, og de har aldrig nævnt noget om, at støttemodtagerne til gengæld skulle opfylde nogle miljømål.
(106)
Den alternative betingelse til konklusionen om aftaler, jf. ovennævnte punkt 51.1, litra b), kan heller ikke anvendes i det foreliggende tilfælde, fordi væksthusgartnerne i den pågældende periode, der ligger efter ikrafttrædelsen af 2001-rammebestemmelserne, modtog fuldstændig fritagelse for punktafgifterne; de har således ikke betalt et beløb, der var højere end EF-minimumsbeløbet (20), og som skulle tilskynde virksomhederne til at arbejde for en forbedring af miljøbeskyttelsen, som fastsat i samme rammebestemmelser i de tilfælde, hvor lempelsen vedrører en EF-afgift.
(107)
Punkt 52 i 2001-rammebestemmelserne angiver, at de betingelser, der er anført under punkt 51.1 for nye afgifter finder tilsvarende anvendelse, når en eksisterende afgift forhøjes meget, og medlemsstaten mener, at undtagelser er nødvendige for visse virksomheder. Det bør følgelig undersøges, om punktafgifterne er blevet forhøjet meget.
(108)
Af tabellen i betragtning 46 ovenfor fremgår det, at punktafgifterne ikke er blevet forhøjet meget, da følgende konstateres: - 5,4 % i perioden 1999-2000, - 6,98 % i perioden 1999-2001, + 1,9 % i perioden 1999-2002 og + 1,3 % i perioden 1999-2003. Fra år til år var punktafgifternes udvikling følgende: - 5,4 % fra 1999 til 2000, - 1,6 % fra 2000 til 2001, + 9,5 % fra 2001 til 2002 og - 0,5 % fra 2002 til 2003. Det fremgår følgelig, at afgifterne blev mindre og mindre, bortset fra 2001 og 2002. Forhøjelsen i den pågældende periode kan således ikke anses for stor, da den i praksis ikke har haft nogen virkning for prisudviklingen for fyringsolie (på grundlag af tallene i tabellen steg forbrugerprisen på fyringsolie i disse to år kun 2,2 %). Bestemmelserne i punkt 52 i 2001-rammebestemmelserne kan således ikke anvendes i dette tilfælde.
(109)
Punkt 53 i 2001-rammebestemmelserne angiver, at »Når afgiftslempelserne vedrører en afgift, som er omfattet af en afgiftsharmonisering på fællesskabsplan, og hvis den nationale afgift er lavere end eller lig med EF-mindstesatsen […] bør eventuelle fritagelser opfylde de betingelser, der er fastlagt i punkt 45 og 46, og en undtagelse fra EF-mindstesatserne kræver under alle omstændigheder en udtrykkelig godkendelse«.
(110)
Punkt 45 i 2001-rammebestemmelserne anfører, at degressiv støtte højst kan ydes i fem år, og at støtteintensiteten kan være indtil 100 % af meromkostningerne (21) det første år, men skal derefter lineært nedsættes til en nulsats ved udgangen af det femte år.
(111)
I punkt 46 i 2001-rammebestemmelserne anføres, at for ikke-degressiv støtte er varigheden begrænset til fem år, og intensiteten kan højst udgøre 50 % af meromkostningerne.
(112)
Kommissionen har i denne sag allerede konstateret, at støtten ikke var degressiv (jf. betragtning 88 ovenfor). Følgelig vil kun bestemmelserne i punkt 46 i rammebestemmelserne i givet fald kunne finde anvendelse. Men de italienske myndigheders oplysninger sætter ikke Kommissionen i stand til at konkludere, at støtteintensiteten var begrænset til 50 % af meromkostningerne forårsaget af punktafgifterne i forhold til markedspriserne for væksthusprodukter.
(113)
Sådan støtte kan således ikke anses for forenelig på grundlag af bestemmelserne i punkt 46 i 2001-rammebestemmelserne og følgelig heller ikke på grundlag af bestemmelserne i punkt 53 i de samme rammebestemmelser.
(114)
Betragtningerne i betragtning 94-112 ovenfor viser, at den pågældende støtte ikke kan erklæres forenelig med fællesmarkedet på basis af bestemmelserne i 2001-rammebestemmelserne.
(115)
Hvad angår de andre argumenter, som de italienske myndigheder fremfører i de forskellige faser af undersøgelsen, konstaterer Kommissionen, at der ikke er oplysninger, der kan fjerne den tvivl, som Kommissionen giver udtryk for i betragtning 34, litra b), ovenfor. Argumentet i betragtning 43 ovenfor, ifølge hvilket den italienske foranstaltning kan være forenelig med fællesmarkedet, hvis de begunstigede betaler det mindstebeløb, der er fastsat på fællesskabsplan, er ikke relevant, fordi væksthusgartnerne har modtaget fuldstændig fritagelse for punktafgifterne i næsten hele den pågældende periode, dvs. de har ikke betalt punktafgifter.
(116)
Argumenterne fremsat af tredjeparter, der indgav deres bemærkninger efter den første indledning af proceduren, giver for deres part ingen aspekter, der taler til fordel for støttens forenelighed med fællesmarkedet. Hvad angår den sårbare situation, som de støttemodtagende virksomheder vil komme til at befinde sig i, hvis støtten erklæres for uforenelig og skal betales tilbage, skal det bemærkes, at tilbagebetalingen af uforenelig støtte er nødvendig for at genskabe den situation, der bestod, før støtten blev givet, dvs. en situation uden konkurrenceforvridende foranstaltninger, der fandtes inden støtten blev ydet. Det forhold, at bestemte virksomheder ikke længere er levedygtige, er udelukkende følgen af konkurrencens frie spil under normale markedsøkonomivilkår. Da det på den anden side ikke kan bevises, at et formindsket olieforbrug nødvendigvis resulterer i produkter af ringere kvalitet (der kan højst være tale om at forsinke modningen eller væksten en smule). Endelig er henvisningen til forholdene i andre lande for at bevise, at der ikke er tale om konkurrenceforvridning, ikke relevant. Det er i denne forbindelse tilstrækkeligt at konstatere, at fritagelsen giver de italienske væksthusgartnere en konkurrencemæssig fordel i forhold til de andre landes, og at sammenligningsgrundlaget skal være de forhold, der fandtes i Italien uden fritagelserne.
XI. KONKLUSION
(117)
Kommissionen konstaterer, at Italien ulovligt har ydet støtte i strid med EF-traktatens artikel 88, stk. 3. Den ovenstående analyse viser, at støtten ikke kan erklæres for forenelig med fællesmarkedet, fordi den ikke imødekommer betingelserne i landbrugsrammebestemmelserne fra 2000 og fra 2007 og heller ikke i miljørammebestemmelserne fra 1994 og 2001. Analysen har desuden påvist, at det simple forhold, at der findes direktiver, ikke kan berettige, at der anvendes foranstaltninger, der kan forårsage konkurrenceforvridninger; de italienske myndigheder har endvidere ikke kunnet fjerne den tvivl, som Kommissionen gav udtryk for i forbindelse med indledningen af proceduren i traktatens artikel 88, stk. 2.
(118)
I negative beslutninger om ulovlig støtte bestemmer Kommissionen, at den pågældende medlemsstat skal træffe alle nødvendige foranstaltninger til at kræve støtten tilbagebetalt fra støttemodtageren (i dette tilfælde væksthusgartnerne), jf. artikel 14, stk. 1, i forordning (EF) nr. 659/1999. Italien skal således træffe alle nødvendige foranstaltninger for at tilbagesøge den udbetalte, men uforenelige, støtte fra støttemodtagerne; beløbet skal svare til forskellen mellem den fuldstændige afgiftsfritagelse og den reducerede punktafgift, som de andre virksomheder i landbrugssektoren betalte. Som fastsat i punkt 42 i Kommissionens meddelelse »Mod en effektiv gennemførelse af Kommissionens beslutninger, som pålægger en medlemsstat at tilbagesøge ulovlig og uforenelig statsstøtte« (22), har Italien fire måneder fra denne beslutnings ikrafttrædelse til at gennemføre den. Den støtte, der skal tilbagesøges, forøges med de renter, som beregnes i overensstemmelse med Kommissionens forordning (EF) nr. 794/2004 om gennemførelse af Rådets forordning (EF) nr. 659/1999 (23).
(119)
Imidlertid vil støtte, der blev ydet i henhold til denne støtteordning, og som på støttetidspunktet opfyldte betingelserne i en forordning, som Kommissionen har vedtaget i henhold til artikel 2 i Rådets forordning (EF) nr. 994/98 (24) (de minimis-forordningen), ikke blive betragtet som statsstøtte som omhandlet i traktatens artikel 87, stk. 1.
(120)
Der var på støttetidspunktet for den pågældende støtte endnu ingen de minimis-fællesskabsbestemmelser i landbrugssektoren.
(121)
De første fællesskabsregler, der blev vedtaget på dette område, var bestemmelserne i forordning (EF) nr. 1860/2004 af 6. oktober 2004 om anvendelse af EF-traktatens artikel 87 og 88 på de minimis-støtte i landbrugs- og fiskerisektoren (25).
(122)
Det er fastsat i Kommissionens forordning (EF) nr. 1860/2004, at støtte, der ikke overstiger 3 000 EUR i en treårig periode (dette beløb omfatter også de minimis-støtte til en virksomhed), ikke påvirker samhandelen mellem medlemsstaterne og ikke fordrejer eller truer med at fordreje konkurrencen og derfor ikke falder ind under EF-traktatens artikel 87, stk. 1.
(123)
I henhold til artikel 5 i Kommissionens forordning (EF) nr. 1860/2004 anvendes samme princip på støtte, som er bevilget før forordningens ikrafttrædelse, hvis støtten opfylder alle betingelserne i artikel 1 og 3.
(124)
Den 1. januar 2008 blev forordning (EF) nr. 1860/2004 afløst af Kommissionens forordning (EF) nr. 1535/2007 af 20. december 2007 om anvendelse af EF-traktatens artikel 87 og 88 på de minimis-støtte til produktion af landbrugsprodukter (26), der forhøjer de minimis-støtten pr. modtager til 7 500 EUR over en periode på tre regnskabsår uanset støttens form og indhold inden for et loft pr. medlemsstat svarende til 0,75 % af den årlige produktion.
(125)
Artikel 6, stk. 1, i nævnte forordning siger, at forordningen »finder anvendelse på støtte, som før den 1. januar 2008 er ydet til virksomheder i landbrugsproduktionssektoren, hvis støtten opfylder alle betingelser i artikel 1 til 4, med undtagelse af kravet om den udtrykkelige henvisning til denne forordning, jf. artikel 4, stk. 1, første afsnit«.
(126)
På denne baggrund betragter Kommissionen ikke som statsstøtte de afgiftslempelser, der ikke overstiger 3 000 EUR, forudsat at de på det tidspunkt, de blev givet, var i overensstemmelse med bestemmelserne i forordning (EF) nr. 1860/2004, og heller ikke de afgiftslempelser, der ikke overstiger 7 500 EUR forudsat, at de på det tidspunkt, de blev givet, var i overensstemmelse med bestemmelserne i forordning (EF) nr. 1535/2007 -
VEDTAGET FØLGENDE BESLUTNING:
Artikel 1
Støtteordningen i form af fritagelse for punktafgifter på fyringsolie til opvarmning af væksthuse, som er blevet anvendt ulovligt af Italien i perioden fra den 3. oktober 2000 til den 30. juni 2001 samt i årene 2002, 2003 og 2004, er uforenelig med fællesmarkedet.
Artikel 2
1. Italien skal fra støttemodtagerne tilbagesøge den uforenelige støtte, der er ydet i medfør af den i artikel 1 omhandlede ordning.
2. Det beløb, der skal tilbagesøges, pålægges renter fra det tidspunkt, hvor den blev udbetalt til støttemodtagerne, og indtil den er tilbagebetalt.
3. Beløbet beregnes med renters rente i overensstemmelse med kapitel V i forordning (EF) nr. 794/2004.
Artikel 3
Tilbagesøgningen af støtte, der er tildelt i henhold til den i artikel 1 omhandlede støtteordning, iværksættes omgående og effektivt.
Italien sikrer, at denne beslutning gennemføres inden for en frist på fire måneder fra det tidspunkt, hvor denne beslutning forelægges.
Artikel 4
Senest to måneder efter meddelelsen af denne beslutning sender Italien Kommissionen følgende oplysninger:
a)
listen over de støttemodtagere, der har modtaget støtte i henhold til den i artikel 1 omhandlede støtteordning, og det samlede støttebeløb, som hver enkelt af dem har modtaget i henhold til ordningen
b)
oplysning om, hvor stort et beløb (hovedstol og renter) der skal tilbagesøges hos de enkelte støttemodtagere
c)
en detaljeret beskrivelse af de foranstaltninger, der allerede er truffet eller er planlagt for at efterkomme beslutningen
d)
dokumenter, der attesterer det påbud om tilbagebetaling af støtte, der er tilsendt støttemodtagerne.
Italien holder Kommissionen underrettet om udviklingen i de foranstaltninger, der på nationalt plan træffes for at efterkomme denne beslutning, indtil den støtte, der er tildelt i henhold til den i artikel 1 omhandlede støtteordning, er fuldt tilbagebetalt. Italien indsender på Kommissionens anmodning straks oplysninger om, hvilke foranstaltninger der allerede er truffet eller planlagt for at efterkomme beslutningen. Italien giver tillige detaljerede oplysninger om de støttebeløb og renter, støttemodtagerne allerede har tilbagebetalt.
Artikel 5
Denne beslutning er rettet til Den Italienske Republik.
Udfærdiget i Bruxelles, den 13. juli 2009.
A BIZOTTSÁG HATÁROZATA
(2009. július 13.)
az Olaszország által az üvegházi termelők részére nyújtott C 6/04 (ex NN 70/01) és C 5/05 (ex NN 71/04) számú állami támogatásokról (az üvegházak fűtéséhez használt gázolaj jövedékiadó-mentessége)
(az értesítés a C(2009) 5497. számú dokumentummal történt)
(Csak az olasz nyelvű szöveg hiteles)
(2009/944/EK)
AZ EURÓPAI KÖZÖSSÉGEK BIZOTTSÁGA,
tekintettel az Európai Közösséget létrehozó szerződésre és különösen annak 88. cikke (2) bekezdésének első albekezdésére,
miután felhívta az érintetteket, hogy a fenti cikk értelmében tegyék meg észrevételeiket, és észrevételeikre tekintettel,
mivel:
I. AZ ELJÁRÁS
(1)
2000. szeptember 28-i és 2000. október 17-i levelükben a Bizottság szolgálatai a rendelkezésükre álló információk alapján pontosításokat kértek az olasz hatóságoktól a mezőgazdaságban felhasznált gázolaj részleges jövedékiadó-mentességére vonatkozóan, amit a személyi jövedelemadóra és a fogyasztási adóra vonatkozó sürgős intézkedéseket bevezető 2000. szeptember 30-i, 268. számú törvényerejű rendelet tett lehetővé.
(2)
Az olasz hatóságok 2000. október 31-i és 2000. november 3-i levelükben eljuttatták a Bizottsághoz a kért pontosításokat.
(3)
A pontosítások áttekintését követően 2000. november 20-i levelükben a Bizottság szolgálatai további információkat kértek az olasz hatóságoktól a jövedékiadó-mentességre vonatkozóan.
(4)
Mivel a fenti levélben kitűzött négyhetes határidőn belül semmiféle válasz nem érkezett, 2001. április 26-i levelükben a Bizottság szolgálatai megsürgették az olasz hatóságokat, hangsúlyozva, hogy válasz hiányában fenntartják a jogot arra, hogy a Bizottságnál kezdeményezzék az adatszolgáltatásra vonatkozó felszólítás küldését, az EK-Szerződés (1) 93. cikkének (jelenlegi 88. cikkének) alkalmazására vonatkozó részletes szabályok megállapításáról szóló, 1999. március 22-i 659/1999/EK tanácsi rendelet 10. cikkének (3) bekezdése alapján.
(5)
2001. május 10-i levelében Olaszország Európai Unió melletti állandó képviselete elküldte a Bizottságnak a 2001. április 26-i levélben az olasz hatóságoktól kért kiegészítő információkat.
(6)
2001. augusztus 2-i levelükben a Biztosság szolgálatai a fenti adatok alapján bejelentették, hogy NN 70/01. számon be nem jelentett állami támogatás aktát nyitnak, és új információkat kértek az olasz hatóságoktól.
(7)
Mivel a fenti levélben kitűzött határidőn belül válasz nem érkezett, 2003. július 1-jei levelükben a Bizottság szolgálatai ismét megsürgették az olasz hatóságokat, még egyszer felhívva a hatóságok figyelmét arra, hogy a válaszadásra kitűzött négyhetes határidő be nem tartása esetén fenntartják a jogot arra, hogy a Bizottságnál kezdeményezzék az adatszolgáltatásra vonatkozó felszólítás küldését a 659/1999/EK rendelet 10. cikkének (3) bekezdése alapján. A válaszadásra kitűzött határidő 2003. augusztus hó elején járt le.
(8)
Mivel a fenti határidő lejártáig válasz nem érkezett, 2003. október 10-i határozatával (2) a Bizottság felszólította Olaszországot a 2001. augusztus 2-i levélben kért adatok közlésére, hangsúlyozva, hogy az olasz hatóságok válaszának hiányában fenntartja a jogot a Szerződés 88. cikkének (2) bekezdése szerinti eljárás megindítására.
(9)
Tekintve, hogy az adatszolgáltatási felszólításra nem érkezett válasz, 2004. február 19-i levelében a Bizottság tájékoztatta az olasz hatóságokat a Szerződés 88. cikkének (2) bekezdése szerinti eljárás megindításáról szóló határozatról, a 2000. szeptember 30-i, 268. számú törvényerejű rendelet 5. cikkének (5) bekezdése tekintetében (C 6/04. számú akta).
(10)
Az eljárás megindításáról szóló határozat megjelent az Európai Unió Hivatalos Lapjában (3). A Bizottság felhívta az érintetteket, hogy tegyék meg észrevételeiket a szóban forgó támogatási programokról.
(11)
A Bizottság a tárgyban érdekelt harmadik személyektől kapott a támogatásokra vonatkozóan észrevételeket, amelyeket 2004. április 27-i levelében eljuttatott Olaszországnak, lehetőséget adva arra, hogy az megjegyzéseket fűzzön az észrevételekhez.
(12)
Olaszország nem fűzött megjegyzéseket az észrevételekhez, azonban miután kérte a Szerződés 88. cikkének (2) bekezdése szerinti eljárás megindítására kitűzött határidő meghosszabbítását, amit engedélyeztek, 2004. június 25-én iktatott, 2004. június 21-i levelében érdemi választ küldött az eljárásra vonatkozóan.
(13)
A 2000. szeptember 30-i, 268. számú törvényerejű rendelet 5. cikkének (5) bekezdése tekintetében a Szerződés 88. cikkének (2) bekezdése szerinti eljárás megindítását bejelentő, 2004. február 19-i levél elküldését követően a Bizottságnak olyan információk jutottak tudomására, amelyek szerint az üvegházi termelők valójában az üvegházak fűtéséhez használt gázolajat terhelő teljes jövedéki adó alól mentesülnek. 2004. június 10-i faxában a Bizottság tájékoztatást kért az olasz hatóságoktól a kiegészítő mentességre vonatkozóan.
(14)
2004. augusztus 3-án iktatott, 2004. július 28-i levelével Olaszország Európai Unió melletti állandó képviselete továbbította a Bizottságnak az olasz hatóságok által a 2004. június 10-i levélre adott választ. Az említett válaszból kitűnik, hogy a kiegészítő mentességet több jogszabály vezette be: a 2000. december 23-i, 388. sz. törvény 24. cikkének (3) bekezdése, a 2001. december 21-i, 448. sz. törvény 13. cikkének (3) bekezdése, a 2002. december 27-i, 289. sz. törvény 19. cikkének (4) bekezdése és a 2003. december 24-i, 350. sz. törvény 2. cikkének (4) bekezdése.
(15)
A fenti információk alapján a Bizottság szolgálatai úgy döntöttek, hogy NN 71/04 számon új, be nem jelentett támogatási aktát nyitnak annak érdekében, hogy kivizsgálják a fenti kiegészítő támogatás közös piaccal való összeegyeztethetőségét, és erről 2004. november 4-i levelükben tájékoztatták az olasz hatóságokat.
(16)
2005. január 24-i levelében a Bizottság elküldte határozatát az olasz kormánynak az EK-Szerződés 88. cikkének (2) bekezdése szerinti eljárás megindításáról a 2000. december 23-i, 388. sz. törvény 24. cikkének (3) bekezdése, a 2001. december 21-i, 448. sz. törvény 13. cikkének (3) bekezdése, a 2002. december 27-i, 289. sz. törvény 19. cikkének (4) bekezdése és a 2003. december 24-i, 350. sz. törvény 2. cikkének (4) bekezdése tekintetében (C 5/05. számú akta).
(17)
Az eljárás megindításáról szóló határozat megjelent az Európai Unió Hivatalos Lapjában (4). A Bizottság felhívta az érintetteket, hogy tegyék meg észrevételeiket a szóban forgó támogatásokról.
(18)
A Bizottság nem kapott érdemi észrevételt a tárgyban érintett harmadik személyektől.
(19)
2005. február 22-én iktatott, 2005. február 21-i levelével Olaszország Európai Unió melletti állandó képviselete továbbította a Bizottságnak az olasz hatóságok válaszát a Szerződés 88. cikkének (2) bekezdése szerinti eljárás fenti kiegészítő támogatások tekintetében történő megindítására vonatkozóan.
(20)
2007. szeptember 27-i levelükben a Bizottság szolgálatai további információkat kértek az olasz hatóságoktól a szóban forgó támogatásokra és a Szerződés 88. cikkének (2) bekezdése szerinti eljárás megindítására adott válaszokra vonatkozóan. A Bizottság felszólította az olasz hatóságokat azon érvelés alátámasztására, amely szerint a támogatások illeszkednek az olasz adózási rendszerbe, továbbá annak vizsgálatára, hogy a fenti támogatások nem igazolhatók-e a támogatások folyósításakor hatályos állami környezetvédelmi támogatásokra vonatkozó közösségi szabályozás alapján (5). Az olasz hatóságoknak egy hónap állt rendelkezésükre ahhoz, hogy megadják a kért kiegészítő információkat.
(21)
Az olasz hatóságok válaszának hiányában a Bizottság szolgálatai 2008. október 15-i faxukban ismét megsürgették az olasz hatóságokat, amelyben kiemelték, hogy amennyiben a kitűzött újabb egyhónapos határidő lejártáig nem érkezik válasz, javasolni fogják a Bizottságnak, hogy az 1999. március 22-i, 659/1999/EK rendelet 10. cikkének (3) bekezdése alapján küldjön adatszolgáltatásra vonatkozó felszólítást.
(22)
Tekintve, hogy a kitűzött határidő lejártáig semmiféle válasz nem érkezett, a Bizottság 2008. december 5-i levelében elküldte Olaszországnak a fenti felszólítást (6).
(23)
2009. február 9-én iktatott 2009. február 5-i e-mailjében Olaszország Európai Unió melletti állandó képviselete elküldte a Bizottságnak az olasz hatóságok fenti felszólításra vonatkozó válaszát.
(24)
Miután 2009. április 21-én találkoztak a Bizottság szolgálataival, az olasz hatóságok 2009. május 19-én újabb levelet nyújtottak be Olaszország Európai Unió melletti állandó képviselete útján.
II. TÉNYÁLLÁS
(25)
A 2000. szeptember 30-i, 268. számú törvényerejű rendelet 5. cikkének (5) bekezdése kimondja, hogy a 2000. október 3-tóldecember 31-ig terjedő időszakra az üvegházak fűtéséhez használt gázolajra az üzemanyagként felhasznált gázolajra előírt jövedékiadó-kulcs 5 %-ának megfelelő mértékű jövedéki adót kell alkalmazni.
(26)
A fenti törvényerejű rendelet 6. cikkének (1) bekezdése kimondja, hogy ugyanerre az időszakra a mezőgazdaságban felhasznált gázolajra alkalmazandó jövedéki adó mértéke az üzemanyagként felhasznált gázolajra vonatkozó jövedékiadó-kulcs 22 %-ának, míg a benzinre vonatkozó jövedéki adó mértéke a normál jövedékiadó-kulcs 49 %-ának felel meg.
(27)
A 2000. december 23-i, 388. sz. törvény 24. cikkének (3) bekezdése, a 2001. december 21-i, 448. sz. törvény 13. cikkének (3) bekezdése, a 2002. december 27-i, 289. sz. törvény 19. cikkének (4) bekezdése és a 2003. december 24-i, 350. sz. törvény 2. cikkének (4) bekezdése kimondja az olaszországi üvegházak fűtéséhez használt gázolaj teljes jövedékiadó-mentességét. A mentesség a következő időszakokra vonatkozik: 2001. január 1-jétőljúnius 30-ig, a teljes 2002., 2003. és 2004. év.
III. A SZERZŐDÉS 88. CIKKÉNEK (2) BEKEZDÉSE SZERINTI ELSŐ ELJÁRÁS MEGINDÍTÁSA (C 6/04. SZÁMÚ AKTA)
(28)
A Bizottság megindította a Szerződés 88. cikkének (2) bekezdése szerinti eljárást a 2000. szeptember 30-i 268. sz. törvényerejű rendelet 5. cikkének (5) bekezdése tekintetében, mivel kétségesnek tűnt a gázolajat az üvegházak fűtésére használó üvegházi termelők számára engedélyezett, a többi mezőgazdasági termelőhöz viszonyított további 17 százalékpontos jövedékiadó-csökkentés közös piaccal való összeegyeztethetősége. A kételyek abból fakadtak, hogy az adatszolgáltatási felhívás ellenére az olasz hatóságok semmiféle olyan tényt nem közöltek, amely bizonyította volna a mentességek elfogadhatóságát a versenyjog szempontjából (az olasz hatóságok még csak nem is válaszoltak a felszólításra). Az aggályokat továbbá az is megalapozta, hogy a jövedékiadó-mentesség elfogadhatósága az ásványi olajokra vonatkozó jövedékiadó-rendszer harmonizálásáról szóló 1992. október 19-i, 92/81/EGK tanácsi irányelv (7) és az azt eltörlő, az energiatermékek és a villamos energia közösségi adóztatása keretének átszervezéséről szóló 2003. október 27-i, 2003/96/EK tanácsi irányelv fényében (8) nem volt egyértelmű.
IV. AZ OLASZ HATÓSÁGOK REAGÁLÁSA A SZERZŐDÉS 88. CIKKÉNEK (2) BEKEZDÉSE SZERINTI ELSŐ ELJÁRÁS MEGINDÍTÁSÁRA
(29)
2004. június 21-i levelükben az olasz hatóságok jelezték, hogy a jövedékiadó-mentesség nem tekinthető állami támogatásnak, hanem azokat a 92/81/EGK és a 2003/96/EK irányelv 8. cikke (2) bekezdésének f) pontja, illetve a 15. cikk (3) bekezdése alapján kell vizsgálni. Véleményük szerint az üvegházi termelés a „mezőgazdasági és kertészeti ágazati feldolgozás” kategóriába tartozik, amelyre vonatkozóan a közösségi szabályozás lehetővé teszi a tagállamok számára, hogy részleges vagy teljes jövedékiadó-mentességet engedélyezzenek, és az üvegházi termesztés jövedékiadó-mentessége nem jelent a mentességek differenciálásához kötődő megkülönböztetést a mezőgazdasági és kertészeti ágazatban, mivel minden termelő szabadon választhat a szabadföldi vagy az üvegházi termesztés között.
(30)
Az olasz hatóságok szerint a vitatott támogatás kifejezetten adózási jellegű, ezért ilyen szempontból kellene értékelni, lehetővé téve az összes uniós országot magába foglaló, összetettebb elemzést és elkerülve, hogy egyetlen, ezen a kereten kívül eső nemzeti eset vizsgálata alapján kimondják a tagállamok közötti egyenlőség elvének torzulását. Ennek kapcsán az olasz hatóságok hivatkoztak a Tanácsnak és a Bizottságnak az ECOFIN-Tanács alkalmával 2003. március 19-én kötött politikai megállapodására, amelynek értelmében az általános adórendszertől való eltérés vagy az adórendszeren belüli, az adórendszer jellegével vagy általános jellemzőivel alátámasztott különbségtétel nem jelent állami támogatást.
(31)
Végül az olasz hatóságok hozzáfűzték, hogy a becslések és a rendelkezésükre álló adatok alapján a támogatások „nem veszélyeztetik a belső piac megfelelő működését és nem torzítják a versenyt” (a 2003/96/EK irányelv 24. preambulumbekezdése alapján).
V. HARMADIK SZEMÉLYEK ÁLTAL BENYÚJTOTT ÉSZREVÉTELEK A SZERZŐDÉS 88. CIKKÉNEK (2) BEKEZDÉSE SZERINTI ELSŐ ELJÁRÁS MEGINDÍTÁSÁT KÖVETŐEN
(32)
A 2004. április 21-én iktatott, 2004. április 19-i levélben a Bizottság észrevételeket kapott egy az ügyben érintett harmadik féltől a Szerződés 88. cikkének (2) bekezdése szerinti eljárás megindítására vonatkozóan.
(33)
A levélben az érintett harmadik fél leírja a piac gyengeségét és az üvegházak fűtéséhez használható fűtőanyagok árának emelkedésével együtt járó problémákat. Az érintett harmadik fél véleménye szerint, ha a Bizottság negatívan nyilatkozik a szóban forgó mentességről, akkor az ágazat számos vállalkozása kénytelen lenne bezárni vagy csökkenteni az üvegházak fűtéséhez használt gázolaj mennyiségét, ami termékeik minőségének romlásához vezetne. Ezenkívül az érintett harmadik fél véleménye szerint a Belgiumban és Hollandiában használt fűtőanyagok (metán és fűtőolaj) ára 20-40 %-kal alacsonyabb az Olaszországban alkalmazott mezőgazdasági gázolaj áránál, ezért a szóban forgó mentesség alkalmazása nem torzítaná a versenyt. Végül - még mindig a fenti fél szerint - saját tevékenységi ágazatában egyre több üzem használ metánt az üvegházak fűtéséhez.
VI. A SZERZŐDÉS 88. CIKKÉNEK (2) BEKEZDÉSE SZERINTI MÁSODIK ELJÁRÁS MEGINDÍTÁSA (C 5/05. SZÁMÚ AKTA)
(34)
A Bizottság másodszor is megindította a Szerződés 88. cikkének (2) bekezdése szerinti eljárást, miután olyan információkról szerzett tudomást, amelyek alátámasztották, hogy az üvegházi termelők számára juttatott jövedékiadó-mentesség valójában jóval nagyobb mértékű volt az első eljárás megindításakor vizsgált mértéknél. Az eljárás első megindításakor kifejtett kételyeket, amelyek oka részben az volt, hogy az olasz hatóságok nem válaszoltak az adatközlésre vonatkozó felszólításra, alátámasztotta az olasz hatóságok reagálása az eljárás első megindítására. Azok a kételyek, amelyeket a Bizottság az eljárás második megindításakor kifejtett, lényegében az alábbi megfontolásokon alapulnak:
a)
az olasz hatóságok úgy vélik, hogy a fűtőanyagok jövedékiadó-mentessége - jelentőségétől függetlenül - nem tekinthető állami támogatásnak, hanem - tekintettel a rendszer jellegére - adójellegű intézkedés, azonban nem szolgáltattak semmiféle bizonyítékot érvelésük alátámasztására;
b)
az olasz hatóságok másik érve, hogy a jövedékiadó-mentesség nem torzítja a versenyt, tekintve, hogy a termelők szabadon igénybe vehetik a mentességet, ha a termesztést üvegházban végzik. Ez az érvelés aggályosnak látszik, mivel a mentesség célja nem az üvegházi termesztésre átállás bátorítása volt, hanem inkább a már üvegházban termesztők mentesítése a tevékenységük végzéséhez kapcsolódó pénzügyi teher alól;
c)
a verseny torzulására vonatkozóan az olasz hatóságok megerősítik, hogy a rendelkezésükre álló hivatalos adatok alapján az üvegházban termelők számára juttatott teljes mentesség nem okoz torzulást. A Bizottság szerint kétséges, hogyan tarthatják fenn az olasz hatóságok ezt az érvelést, tekintve, hogy a Bizottság szolgálatainak 2004. június 10-i telex-üzenetükre küldött válaszukban (lásd ezen indoklás (14) preambulumbekezdését) azt állítják, hogy nem tudnak pontos adatokat szolgáltatni azokra az összegekre vonatkozóan, amelyet az üvegházi termesztők a teljes mentességnek köszönhetően megtakaríthattak;
d)
míg az olasz hatóságok fenntartották az állami támogatások elemeinek hiányára vonatkozó feltevésüket, elmulasztották megjelölni azt a versenyszabályt, amely szerintük alátámasztja a teljes jövedékiadó-mentesség összeegyeztethetőségét a közös piaccal;
e)
nem zárható ki, hogy a mentességet a 92/81/EGK és a 2003/96/EK irányelv megsértésével engedélyezték.
VII. AZ OLASZ HATÓSÁGOK REAGÁLÁSA A SZERZŐDÉS 88. CIKKÉNEK (2) BEKEZDÉSE SZERINTI MÁSODIK ELJÁRÁS MEGINDÍTÁSÁRA
(35)
2005. február 21-i levelükben az olasz hatóságok mindenekelőtt kijelentették, hogy a második eljárás érdemben ugyanazokra a kérdésekre vonatkozik, mint az első eljárás, ezért az eljárás első megindítására válaszképpen tett észrevételeik továbbra is érvényesek. Válaszukat továbbá a következőkkel egészítették ki:
a)
a tagállamok jövedékiadó-módosításai nem tekinthetők állami támogatásnak a Szerződés 87. cikkének (1) bekezdése alapján; az ECOFIN-Tanács 2003. március 19-i következtetései - amelyek szerint az általános adórendszertől való eltérések vagy az adórendszeren belüli, az adórendszer jellegével vagy általános jellemzőivel alátámasztott különbségtételek nem jelentenek állami támogatást - olyan döntő tényezők, amelyek megerősítik a Közösség pénzügyi hatóságainak elsődleges illetékességét; ezért az olasz hatóságok közölték volna a fenti hatóságokkal a rendszer jellegére vagy általános jellemzőire vonatkozó információkat, ha azokat a fenti hatóságok kérték volna;
b)
a 2003/96/EK irányelv 15. cikkének (1) bekezdésében található „Más közösségi rendelkezések sérelme nélkül” kifejezés nem értelmezhető úgy, hogy minden jövedékiadó-csökkentést vagy -mentességet célzó intézkedésre a Szerződés 87. és 88. cikkét kell alkalmazni, mivel ha a közösségi jogalkotó célja az lett volna, hogy az összes jövedékiadó-módosítás a Szerződés 87. és 88. cikkének hatálya alá tartozzon, akkor ezt a szándékát kifejezte volna egy a fenti cikkekre utaló hivatkozás beillesztésével, ahogyan azt a lex ubi voluit dixit, a törvényértelmezés alapvető elve is kimondja. Másrészről ha bármely közösségi jogi aktusban világosan megjelenik a jogalkotó azon szándéka, hogy bizonyos intézkedéseket az állami támogatásokra vonatkozó szabályok hatálya alá vonjon, ezt nem „más közösségi rendelkezések sérelme nélkül” jellegű általános fordulatokkal fejezi ki, továbbá világos és egyértelműen megfogalmazott formulára azért is szükség van, mert egy intézkedésnek az „állami támogatást jelentő” vagy „nem állami támogatást jelentő” kategóriába történő besorolása jelentősen befolyásolja az intézkedés végrehajtásának jellegét, módját és időtartamát;
c)
az, hogy az intézkedés nem veszélyezteti a belső piac megfelelő működését és nem torzítja a versenyt, objektív tény, tehát nem lényeges, hogy a termelők az intézkedésnek köszönhetően milyen megtakarítást értek el.
VIII. AZ OLASZ HATÓSÁGOK VÁLASZA A 2008. DECEMBER 5-I ADATKÖZLÉSRE VONATKOZÓ FELSZÓLÍTÁSRA
(36)
2009. február 5-i levelükben az olasz hatóságok mindenekelőtt visszatértek a támogatások és a 92/81/EGK irányelv rendelkezései összeegyeztethetőségének témájához; az irányelv ugyanis véleményük szerint nem tisztázza megfelelően a jövedékiadó-csökkentés vagy -mentesség és a versenyjogi szabályok összeegyeztethetőségének kérdését.
(37)
Álláspontjuk megvilágítása érdekében az irányelv 8. cikkére hivatkoznak, amelynek értelmében „az egyéb közösségi rendelkezések sérelme nélkül a tagállamok adómentességet, illetve teljes vagy részleges adómérték-csökkentést alkalmazhatnak az adóhatóság felügyelete alá tartozó ásványi olajokat terhelő jövedéki adó tekintetében […] kizárólag mezőgazdasági és kertészeti, valamint az erdőgazdasági célú munkáknál … ”.
(38)
Az olasz hatóságok véleménye szerint a fenti cikkben használt „sérelme nélkül” kifejezés a 2003/96/EK irányelv 26. cikkével ellentétben nem ír elő kötelezettséget a közösségi versenyjogi szabályok betartására. Az olasz hatóságok fenntartják, hogy amennyiben ez a két irányelv ugyanazt a kötelezettséget írná elő, akkor a jogalkotónak nem lett volna oka arra, hogy ezt egyértelműen kifejezze a 2003/96/EK irányelv 26. cikkében. Az olasz hatóságok következtetése tehát az, hogy tekintve a 92/81/EGK irányelv 8. cikkének rendelkezését, a tagállamok jogosultak mentességet vagy adómérték-csökkentést alkalmazni a kertészeti ágazatot terhelő jövedéki adó tekintetében.
(39)
Az olasz hatóságok hangsúlyozzák továbbá, hogy a 92/81/EGK irányelv és a 2003/96/EK irányelv alkalmazása valójában a belső piaci verseny torzulását okozza, mivel az előírt csökkentések vagy mentességek előnyhöz juttatják a nagyobb gazdasági erőforrásokkal rendelkező tagállamokat, amelyek a teljes agrárágazatra kiterjedően alkalmazhatnak jövedékiadó-csökkentést. Mivel Olaszország korlátozott forrásokkal rendelkezik, úgy határozott, hogy kizárólag az üvegházi termesztők javára avatkozik be, tekintve, hogy a jövedéki adó csökkentésére és a jövedékiadó-mentességre vonatkozó intézkedéseket a fűtéshez használt termékek árának emelkedése okozta válsághelyzetben hozták meg. Ezzel kapcsolatban az olasz hatóságok emlékeztetnek arra, hogy nem tartozik a Bizottság feladatai közé, hogy beavatkozzon az egyes tagállamok által megállapított prioritásokba.
(40)
A környezetvédelmi állami támogatásokra vonatkozó közösségi szabályozás (lásd ezen indoklás (20) preambulumbekezdését) esetleges alkalmazhatóságára vonatkozóan az olasz hatóságok megerősítik, hogy az alkalmazott jövedékiadó-csökkentések megfelelnek a szabályozás rendelkezéseinek, ezért élhetnek a szabályozásban foglalt eltérésekkel, mivel véleményük szerint a szabályozás 51.2. pontja értelmében létező adókról van szó. A szabályozásnak ez a pontja kimondja, hogy amennyiben már létező adókról van szó, az adócsökkentéssel vagy -mentességgel kapcsolatos működési támogatások akkor engedélyezhetők, ha az alábbi két feltétel egyidejűleg teljesül:
-
a kérdéses adónak környezetvédelmi szempontból határozottan kedvező hatása van,
-
az érintett vállalkozások javára történő eltérésekről az adó elfogadásakor határoztak, vagy az eltéréseket a gazdasági feltételek olyan jelentős változása tette szükségessé, ami a vállalkozásokat különösen kedvezőtlen versenyhelyzetbe hozta. Ez utóbbi esetben az adócsökkentés összege nem haladhatja meg a gazdasági feltételek megváltozásából származó költségnövekedést. Ha a költségek növekedése mérséklődik, az adócsökkentés nem alkalmazható tovább.
(41)
Az olasz hatóságok szerint a mezőgazdaságban használt fűtőanyagok, különösen a fűtéshez használt gáz jövedéki adója környezetvédelmi adónak (ökoadónak) tekinthető, és kedvező hatást gyakorolnak a környezetre, mivel arra ösztönzik a termelőket, hogy csökkentsék fűtőanyag-fogyasztásukat.
(42)
Az olasz hatóságok különösen a szabályozás 51.2. pontjának b) pontjára vonatkozóan - amelynek értelmében az érintett vállalkozások javára történő eltérésekről az adó elfogadásakor határoztak - hivatkoznak a Bizottság 2005. december 7-i, C(2005) 4436 határozatára. Az említett határozat értelmében „A kérdéses jövedéki adóknak lehet, hogy kezdetben nem volt kifejezett környezetvédelmi célja, és a mentességekről […] jóval azelőtt határoztak, hogy a 2001. évi környezetvédelmi állami támogatásokról szóló szabályozást alkalmazni kellett volna. Ezért úgy tekinthető, hogy a mentességekről a jövedéki adó bevezetésekor határoztak. Következésképpen a szabályozás 51.2. pontja értelmében az (e határozat tárgyát képező) mentességekre alkalmazhatók az 51.1. pont rendelkezései.” Az olasz hatóságok hozzáfűzik, hogy a jövedékiadó-csökkentésekről azt követően határoztak, hogy a gazdasági feltételek megváltoztak (különösen a kőolaj ára növekedett jelentősen), ami az üvegházi termesztőket különösen kényes versenyhelyzetbe hozta a szabadföldi termesztőkkel szemben, továbbá más országokban arra kényszerítette a hatóságokat, hogy az üvegházban termesztőket és a halászati ágazatot érintő kedvezményeket vezessenek be. Az olasz hatóságok feltüntették a fűtéshez használt gázolaj árát, amely a szóban forgó időszakban az alábbiak szerint alakult: +37 % az 1999-2000. közötti időszakban, +26 % az 1999-2001. közötti időszakban és +26 % az 1999-2002. közötti időszakban. Az árstruktúra a következő volt (EUR/literben, éves átlagban):
EUR/literben
Ipari ár
Adó
Fogyasztói ár
1999
0,217
0,524
0,741
2000
0,342
0,523
0,865
2001
0,317
0,504
0,821
2002
0,292
0,542
0,834
2003
0,314
0,547
0,861
2004
0,354
0,555
0,909
(43)
Az olasz hatóságok másrészt kiemelik, hogy a szabályozás 51. pontjának alkalmazása minden esetben kötelezi a gazdaságokat az adó egy részének megfizetésére. Az Olaszország által alkalmazott intézkedés véleményük szerint összeegyeztethető lehet, ha a kedvezményezettek megfizetik a közösségi szinten rögzített minimális összeget (a minimális összeg, szintén az olasz hatóságok szerint, 13 EUR/1 000 kg volt a 2000-2003. közötti időszakban és 21 EUR/1 000 kg volt az azt követő időszakban).
(44)
Végül a nyújtott támogatások teljes összegét illetően az olasz hatóságok jelzik, hogy a különféle költségvetési törvényekben szereplő összegek a fűtőanyagként használt gázolajfogyasztás mennyiségének előrejelzéseken alapuló becslése, és inkább elmaradt bevételnek kell tekinteni, mint források nyújtásának. Véleményük szerint nehéz számszerűsíteni, hogy az egyes termelők milyen előnyhöz jutottak, tekintve, hogy az adórendszer kezelése a tartományok, a megyék, sőt a települések hatáskörébe tartozik. Az összegeket meg fogják adni, amint azok rendelkezésre állnak.
IX. A 2009. MÁJUS 18-ÁN KÜLDÖTT LEVÉL
(45)
Ebben a levélben az olasz hatóságok mindenekelőtt megerősítik, hogy a jövedéki adó már létező adónak tekintendő, ezért élhetnek a környezetvédelmi állami támogatásokról szóló szabályozásban foglalt eltérésekkel a fenti, (42) preambulumbekezdésben felsorolt okokból.
(46)
A fenti érvelést az ezen indoklás 42. pontjában szereplő táblázat frissített változata követi (az „Adó” oszlopot megosztották jövedéki adóra és héára). Az új táblázat alapján a szóban forgó időszakban az árstruktúra a következő volt (most az adatokat EUR/1 000 l-ben tüntették fel):
EUR/1000 l-ben
Ipari ár
Héa
Jövedéki adó
Fogyasztói ár
1999
219,83
123,5
397,67
741
2000
344,35
144,1
375,92
864,33
2001
313,4
136,7
370,11
820,22
2002
293,31
139,7
405,24
838,26
2003
314,37
143,5
403,21
861,1
2004
355,01
151,6
403,21
909,86
(47)
Az olasz hatóságok kiemelik, hogy eltekintve a 2000 és 2001 közötti enyhe csökkenéstől, 1999 és 2004 között a fűtőanyagként használt gázolaj fogyasztói ára folyamatosan emelkedett. Ezután a 42. és 43. preambulumbekezdésben már leírt érvelés megismétlése következik.
(48)
Az intézkedésnek az olasz adórendszer alapján történő igazolására vonatkozóan az olasz hatóságok pontosítják, hogy Olaszországban a jövedékiadó-mentességet élvező fűtőanyagok mennyiségét az alapterület, a termesztett növények minősége és a ténylegesen használt mezőgazdasági eszközkészlet alapján osztották el. Ezért úgy tekinthető, hogy a mentességet a végzett tevékenység jellege alapján, az üvegházi termesztés esetében arányos módon határozták meg, mivel az ilyen jellegű termesztés egyértelműen függ a gázolajtól, és olyan termelési feltételek jellemzik, amelyek teljesen eltérőek a szabadföldi termesztés feltételeitől. Ezenkívül a mentesség nem csak egy terméknek kedvez, mivel az összes üvegházi termesztésre alkalmazzák, és az üvegházi termesztés a teljes agrárágazatban elterjedt gyakorlatnak tekinthető.
(49)
Általánosítva, a Szerződés 87. cikke (1) bekezdésének alkalmazhatóságára vonatkozóan az olasz hatóságok úgy vélik, hogy nem állnak fenn a hivatkozott cikkben meghatározott feltételek, mivel a mentességek nem szelektívek, és nem torzítják a versenyt.
(50)
A szelektivitással kapcsolatban az olasz hatóságok hivatkoznak az Elsőfokú Bíróság T-233/04 (9) ügyben hozott ítéletére. Az értékelésben (86. pont) a Bíróság a következőket állapította meg: „Az EK-Szerződés 87. cikkének alkalmazása szempontjából közömbös, hogy az intézkedés feltételezett kedvezményezettjének helyzete javul vagy romlik-e a korábbi jogállapothoz képest, vagy ellenkezőleg, az idő folyamán nem változott. Egyedül azt kell meghatározni, hogy egy adott jogrendszerben egy állami intézkedés az EK-Szerződés 87. cikkének (1) bekezdése értelmében »bizonyos vállalkozásokat vagy bizonyos árukat« előnyhöz juttat-e más olyan vállalkozásokhoz képest, amelyek az adott intézkedés célja szempontjából hasonló tényállási és jogi helyzetben vannak.”
(51)
Az olasz hatóságok véleménye szerint a mezőgazdasági termékek termesztésére szolgáló üvegházakban használt gázolajra alkalmazott mentesség nem tesz különbséget a hasonló tényállási és jogi helyzetben lévő vállalkozások, sem a termékek között, mivel a termelt termékektől függetlenül az összes vállalkozás részesülhet a mentességben, ha a gázolajat az üvegházak fűtéséhez szerzi be.
(52)
A verseny torzítására való alkalmasságot illetően az olasz hatóságok a Bizottság C(2008)1105. sz. határozatára hivatkoznak, amelynek 43. preambulumbekezdése kimondja: „A 92/81/EGK irányelv 8. cikkének (2) bekezdése szerint nyújtott teljes vagy részleges mentességek célja azonos a 2003/96/EK irányelv intézkedéseinek céljával, és jelentőségük jóval kisebb, tehát azt mondhatjuk, hogy indokolatlanul nem tudják torzítani a versenyt”.
(53)
Az olasz hatóságok hozzáfűzik továbbá, hogy ugyanezen határozat 32. pontjában a Bizottság úgy véli, hogy az ilyen jellegű, az elsődleges mezőgazdasági termelésben használt üzemanyagokra vonatkozó intézkedés - figyelembe véve az Európai Unió mezőgazdasági üzemeinek csekély méretét (az üzemek több mint 60 %-a 5 hektárnál kisebb hasznosított mezőgazdasági földterülettel rendelkezik) - nem torzítja indokolatlanul a versenyt. Ebből a megfontolásból kiindulva hangsúlyozzák, hogy a mérettel kapcsolatos fenti szempont alapján valószínűtlen, hogy a szóban forgó mentességek torzíthatnák a versenyt, mivel az olasz mezőgazdasági üzemek körülbelül 80 %-a 5 hektárnál kisebb hasznosított mezőgazdasági földterülettel rendelkezik.
(54)
Az olasz hatóságok további érve, hogy a fűtéshez használt gázolaj mennyisége 1 m3 üvegház-légtérre csak 2 liter. Ezenkívül az Enama (a mezőgazdasági gépesítéssel foglalkozó olasz nemzeti hivatal) Olaszország 20 tartományából 14-ben végzett, gázolajfogyasztásra vonatkozó felmérése szerint az üvegházakban használt gázolaj mennyisége (167 436 001 liter) a mezőgazdaságban felhasznált gázolaj mennyiségének 2002-ben csupán 11,77 %-át, 2003-ban pedig 10,67 %-át tette ki.
(55)
Az olasz hatóságok - miután állításaik alátámasztására megadták a fenti felvilágosításokat, amelyek szerint a szóban forgó mentességek az EK-Szerződés 87. cikkének (1) bekezdése értelmében nem jelentenek állami támogatást - megerősítik a mentességek horizontális jellegét, és fenntartják, hogy minden mezőgazdasági termelő igénybe veheti a mentességet, ha üvegházban termel, továbbá hangsúlyozzák, hogy a megkülönböztetés tilalmára vonatkozó kritériumot a törvénybe vetett bizalom és a jogbiztonság elve miatt nem lehet visszamenőleg alkalmazni.
X. ÉRTÉKELÉS
(56)
Ezen határozat az üvegházak fűtéséhez használt gázolaj jövedékiadó-mentessége és az üzemanyagként használt gázolaj jövedékiadó-mentessége közötti különbségre vonatkozik.
(57)
Tekintettel azokra az érvekre, amelyeket az olasz hatóságok az eljárás megindítására vonatkozó válaszukban előadtak, elsősorban azt kell megvizsgálni, hogy a rendszer tartalmaz-e állami támogatást az EK-Szerződés 87. cikkének (1) bekezdése értelmében.
(58)
A Szerződés 87. cikkének (1) bekezdése értelmében a közös piaccal nem egyeztethető össze az olyan, állami erőforrásból nyújtott bármilyen támogatás, abban a mértékben, amennyiben a tagállamok közötti kereskedelmet befolyásolja, ha bizonyos vállalkozások vagy bizonyos termelés támogatása révén torzítja a versenyt, vagy annak torzításával fenyeget.
(59)
A vizsgált rendszer megfelel ennek a meghatározásnak, nemcsak azért, mert finanszírozása állami forrásokból történik (jövedékiadó-mentességet alkalmazva az állam lemond bizonyos bevételekről, amelyeket egyébként beszedhetne), hanem azért is, mert bizonyos vállalkozásokat (a mezőgazdaságban működő üzemeket és ezen belül az üvegházi termesztőket) támogat, továbbá befolyásolhatja az áruforgalmat és torzíthatja a versenyt, tekintettel Olaszország üvegházi mezőgazdasági termelésben elfoglalt helyére (például a friss zöldségek termesztéséhez használt üvegházak területe tekintetében 2000-ben és 2003-ban Olaszország az Unió termelő országai között a második helyen állt, míg 2000-ben és 2001-ben Olaszország az Unió első zöldségtermesztője volt, végül a megindított eljárások tárgyát képező időszakban Olaszország az üvegházi termesztésre használt területek alapján a második volt Európában).
(60)
Az akta átvizsgálása során az olasz hatóságok számos érvet hoztak fel álláspontjuk megvédésére, amely szerint a rendszer nem tekinthető állami támogatásnak:
-
a Tanácsnak és a Bizottságnak az ECOFIN-Tanács alkalmával hozott 2003. március 19-i politikai megállapodása alapján az általános adórendszertől való eltérés vagy az adórendszeren belüli, az adórendszer jellegével vagy általános jellemzőivel alátámasztott különbségtétel nem jelent állami támogatást; ezenkívül Olaszországban a mentességek beleillenek az olasz adórendszer logikájába, tekintve, hogy minden üvegházi termesztésre érvényesek, továbbá a jövedékiadó-mentes fűtőanyagok mennyiségét a végzett tevékenység függvényében osztották el,
-
a becslések és a rendelkezésre álló adatok alapján a szóban forgó rendszer „nem veszélyezteti a belső piac megfelelő működését és nem torzítja a versenyt” (lásd a (30) és a (31) preambulumbekezdést),
-
a mentességek nem szeletívek és nem torzítják a versenyt.
(61)
Mindenekelőtt ki kell emelni, hogy egyetlen politikai megállapodás sem módosíthatja a Szerződésben objektíven meghatározott támogatás fogalmát.
(62)
Arra az érvre vonatkozóan, amely szerint a mentességeket alátámasztja az adórendszer jellege vagy általános jellemzői, a Bizottság úgy véli, hogy a sajátos, bizonyos termelésre korlátozódó (ez esetünkben az üvegházi termelés, amely nagyobb mentességet élvezett, mint a szabadföldi termesztés) jövedékiadó-mentesség nem igazolható az adórendszer jellegével és logikájával, tekintve, hogy a közösségi jog alapelvként kötelezővé teszi a tagállamok számára a jövedéki adó alkalmazását (10). Ugyanez a megfontolás érvényes akkor is, amikor a közösségi jog nem ír elő ilyen jellegű mentességeket. Az érv, amely szerint a mentességek minden üvegházi termelésre érvényesek, ebben az esetben nem ideillő, mivel a mezőgazdasági termelés teljes ágazatai kisebb mértékű mentességet élveztek, mint az üvegházi termesztők, és ha az olasz hatóságok állítása szerint a mentes üzemanyagok elosztása a végzett tevékenység függvényében történt, az adórendszer logikája megkívánta volna, hogy a mentesség minden gázolaj használatával járó tevékenységre azonos legyen.
(63)
A szelektivitás kérdését már vizsgáltuk ezen indoklás (58) preambulumbekezdésében. A T 233-04 ügyben hozott ítéletre történő hivatkozásra vonatkozóan, az ezen indoklás 25. és 26. pontja alapján a Bizottság megállapítása szerint, ha igaz, hogy a mezőgazdasági ágazatban gázolajat használó gazdálkodók mentességet élvezhettek, akkor az üvegházi termesztők még jelentősebb mentességhez jutottak. Az összes gazdálkodó hasonló ténybeli helyzetben volt attól a pillanattól kezdve, hogy termelésükhöz gázolajat használtak fel, tehát ugyanolyan mértékben érintette őket az intézkedés célja (a kőolajtermékek áremelkedése hatásának csökkentése), jogi helyzetüktől függetlenül. A tény, hogy hasonló helyzetben néhányan jelentősebb mentességet élvezhettek mint mások, bizonyítja, hogy a rendszer szelektivitást tartalmaz.
(64)
Arra a kérdésre vonatkozóan, hogy a rendszer nem veszélyezteti a belső piac megfelelő működését és nem torzítja a versenyt, a Bizottság elutasítja az olasz hatóságok érveit. Valójában:
-
a határozat, amelyre az olasz hatóságok ezen indoklás (52) preambulumbekezdésében hivatkoznak, azt a következtetést vonja le, hogy létezik olyan állami támogatás, amely jóváhagyható a Szerződés 87. cikke (3) bekezdésének c) pontjában előírt eltérés alapján, azonban ez az eltérés nem használható fel annak igazolására, hogy az adott rendszerben nincsenek meg az állami támogatás elemei (ez a megfontolás vonatkozik az olasz hatóságok azon érveire is, amelyeket az indoklás (53) preambulumbekezdésében ismertettünk),
-
az ezen indoklás (54) preambulumbekezdésében megadott adatok nem teljesek (20 tartományból 14), és semmi sem támasztja alá, hogy ezek az adatok reprezentatívak lennének: tehát nem lehet azt a következtetést levonni, hogy azok a tartományok, amelyekre a megadott adatok vonatkoznak, megegyeznek azokkal a tartományokkal, ahol a legelterjedtebb az üvegházi termesztés; ezenkívül a mezőgazdasági ágazat fogyasztására vonatkozó adatok sokkal inkább azt jelzik, hogy a gázolaj a mezőgazdasági termelés fontos eszköze. Mindenesetre elegendő, hogy a támogatás erősítse az egyik vállalkozás versenyhelyzetét a többi versenytárs vállalkozással szemben a közösségen belüli áruforgalomban ahhoz, hogy az adott támogatás torzítsa a versenyt és befolyásolja a közösségi áruforgalmat (11). Ez történik a vizsgált esetben is, tekintve, hogy az alkalmazott mentesség a mezőgazdasági termékeiket üvegházban termesztő olasz vállalkozásoknak kedvez a többi tagállamban azonos ágazatban működő vállalkozásokkal szemben.
(65)
Az olasz hatóságok az eljárás első megindítására adott válaszukban azt állították, hogy a szóban forgó mentességek nem tekinthetők állami támogatásoknak, hanem azokat a 92/81/EGK és a 2003/96/EK irányelv rendelkezései alapján kell megvizsgálni. Az olasz hatóságok ezt a következtetést abból az érvelésből vonták le, amely szerint az állami támogatás fennállását az a tény zárja ki, hogy egy uniós irányelv lehetőséget nyújt adómentességek alkalmazására. Ezt az érvelést megerősítették a küldött adatközlési felszólításra adott válaszukban is.
(66)
A Bizottság nem ért egyet ezzel az érveléssel. A 92/81/EGK irányelv a hatodik preambulum-bekezdésben pontosítja, hogy a tagállamok fakultatív módon alkalmazhatnak (…) egyéb mentességeket (…), amennyiben ez nem torzítja a versenyt. A fenti irányelv 8. cikkének (2) bekezdése kimondja továbbá, hogy a tagállamok mentességet vagy teljes, illetve részleges csökkentést alkalmazhatnak „az egyéb közösségi rendelkezések sérelme nélkül.” Tekintettel a verseny torzulásának veszélyére, a 92/81/EGK irányelv nem zárja ki, hogy a mentesség állami támogatásnak minősülhet. Meg kell említeni, hogy a Bizottság állami támogatásokra vonatkozó hatáskörét közvetlenül a Szerződés biztosítja, és ezeket a hatásköröket nem korlátozhatja egy olyan irányelv, amelynek célja egy adónem európai szintű harmonizálása.
(67)
A 2003/96/EK irányelv 15. és 24. preambulum-bekezdése előírja, hogy a differenciált adómértéket megállapító intézkedéseknek összhangban kell lenniük a belső piacot és a versenyt szabályozó rendelkezésekkel annak érdekében, hogy ne járjanak a verseny torzulásával. A versenyszabályok alkalmazásának kötelezettségét a fenti irányelv 26. cikke is kimondja, amely felhívja a figyelmet arra a tényre, hogy a szóban forgó intézkedések állami támogatásnak minősülhetnek, ezért azokat az EK-Szerződés 88. cikkének (3) bekezdése szerint be kell jelenteni. A fenti cikk kifejezetten előírja, hogy az irányelv értelmében a Bizottság részére történő információszolgáltatás nem mentesíti a tagállamokat a Szerződés 88. cikkének (3) bekezdése szerinti bejelentési kötelezettség alól.
(68)
Végül maguk az olasz hatóságok erősítik meg (lásd ezen indoklás (39) preambulumbekezdését), hogy a mentességek alkalmazása a verseny torzulását okozza, amely a Szerződés 87. cikkének (1) bekezdése értelmében az állami támogatások jellegzetessége.
(69)
A fenti megfontolások alapján a Bizottság megállapítja, hogy az alkalmazott jövedékiadó-mentesség a Szerződés 87. cikkének (1) bekezdése értelmében állami támogatásnak minősül.
(70)
Ennek ellenére, a Szerződés 87. cikkének (2) és (3) bekezdésében meghatározott esetekben ezek az intézkedések a fentiektől eltérve a közös piaccal összeegyeztethetőnek tekinthetők.
(71)
A Szerződés 87. cikkének (2) bekezdése szerinti, a fogyasztók részére nyújtott szociális jellegű támogatásokra, a természeti csapások vagy más rendkívüli esemény okozta károk enyhítésére nyújtott, és a gazdaság részére a Németországi Szövetségi Köztársaság bizonyos tartományaiban nyújtott támogatásokra vonatkozó eltérések a szóban forgó rendszer kedvezményezettjei esetében nem alkalmazhatók.
(72)
A Bizottság úgy véli, hogy a Szerződés 87. cikke (3) bekezdésének a) pontja szerinti, bizonyos tartományok fejlesztésére vonatkozó eltérések nem alkalmazhatók a vizsgált rendszerre, mivel ez a rendszer nem tartalmaz olyan támogatást, amely olyan tartományok gazdasági fejlesztését szolgálja, ahol az életszínvonal különösen alacsony, vagy a munkanélküliség kiemelkedően nagy.
(73)
A Szerződés 87. cikke (3) bekezdésének b) pontjával kapcsolatban elegendő megállapítani, hogy a vizsgált rendszer nem jelent közös európai érdeket szolgáló jelentős projektet és nem az olasz gazdaság súlyos zavarának helyreállítását célozza. A támogatás ezenkívül nem a Szerződés 87. cikke (3) bekezdésének d) pontja szerinti kultúra vagy vagyon megőrzésének előmozdítására irányul.
(74)
Következésképpen az egyetlen alkalmazható kivétel a Szerződés 87. cikke (3) bekezdésének c) pontja, amely szerint a közös piaccal összeegyeztethetőnek tekinthetők a bizonyos gazdasági tevékenységek vagy gazdasági ágazatok fejlődését elősegítő támogatások, amelyek nem változtatják meg a közös érdekkel ellentétes módon a kereskedelmi viszonyokat.
(75)
Ezért a vizsgált támogatások nem bejelentett támogatásnak minősülnek, a közös piaccal való összeegyeztethetőségüket a folyósítás időpontjában hatályos állami támogatásokra vonatkozó szabályozás alapján kell megvizsgálni, amint azt a Bizottság a jogellenesen nyújtott állami támogatások értékelésére alkalmazandó szabályozás meghatározásáról szóló közleményében pontosítja (12).
(76)
Igaz, hogy a 2007-2013 közötti agrár- és erdészeti ágazatban nyújtott állami támogatásokról szóló új közösségi iránymutatások (172) preambulumbekezdése (13) a Szerződés 87. cikke (3) bekezdésének c) pontja alapján a közös piaccal összeegyeztethetőnek tart a 2003/96/EK irányelv hatálybalépése után nyújtott bizonyos támogatásokat, azonban ez csak akkor érvényes, ha az említett irányelv feltételei teljesülnek, és az agrárágazaton belül nincs további differenciálódás. Ugyanez érvényes a 92/81/EGK irányelv alapján jogellenesen nyújtott támogatásokra.
(77)
A 92/81/EGK irányelv 1. cikkének (1) bekezdése értelmében „A tagállamok az ásványolajokra az ezen irányelvnek megfelelően harmonizált jövedéki adót alkalmazzák”. Ugyanezen cikk (2) bekezdése pontosítja, hogy a tagállamok saját adómértéküket az ásványolajok jövedékiadó-mértékének közelítéséről szóló, 1992. október 19-i 92/82/EGK tanácsi irányelvnek (14) megfelelően állapítják meg.
(78)
A 92/82/EGK irányelv 5. cikkének (2) bekezdése előírja, hogy a gázolaj jövedéki adója 18 EUR/1 000 liter, ha a gázolajat fix motorokhoz, gépekhez, építkezésekhez, mélyépítési munkákhoz és közmunkákhoz vagy közúton kívül használandó, illetve közúti közlekedéshez forgalmi engedéllyel nem rendelkező járművekhez használják.
(79)
A 92/81/EGK irányelv 2. cikkének (2) bekezdése pontosítja, hogy „azok az ásványi olajok, amelyekre a 92/82/EGK irányelv nem határozza meg a jövedéki adó mértékét, szintén jövedékiadó-kötelesek, amennyiben azokat felhasználásra szánják, értékesítik, vagy fűtőanyagként, illetve üzemanyagként használják. A jövedéki adó előírt mértékét, használattól függően, az egyenértékű fűtőanyagra vagy üzemanyagra alkalmazandó mértéken kell megállapítani” (az ezen indoklás fenti, (43) preambulumbekezdésben említett, az olasz hatóságok által megjelölt 13 EUR-s összeg az egyenértékű fűtőanyagra vagy az üzemanyagra alkalmazandó jövedéki adó, más szóval a fenti irányelv 6. cikkében a nehéz fűtőolajokra vonatkozó 13 EUR/1 000 kg jövedéki adó).
(80)
A 92/81/EGK irányelv 8. cikkére ugyanakkor rögzíti, hogy „az egyéb közösségi rendelkezések sérelme nélkül a tagállamok adómentességet, illetve teljes vagy részleges adómérték-csökkentést alkalmazhatnak az adóhatóság felügyelete alá tartozó ásványi olajokat terhelő jövedéki adó tekintetében […] kizárólag mezőgazdasági és kertészeti, valamint az erdőgazdasági célú munkáknál és az édesvízi haltenyésztésnél …”.
(81)
A 2004. január 1-jétől alkalmazandó 2003/96/EK irányelv értelmében (15) a fűtéshez használt gázolaj jövedéki adójának minimális összege 21 EUR/1 000 l (az irányelv I. mellékletének C táblázatát és az irányelv 9. cikkét együtt értelmezve). Továbbá a fenti irányelv 15. cikkének (3) bekezdése a 92/81/EGK irányelv 8. cikkének (2) bekezdéséhez hasonló rendelkezést tartalmaz, amelynek értelmében „a tagállamok mezőgazdasági, kertészeti, vagy halászati és erdőgazdálkodási célú munkáknál felhasznált energiatermékekre és villamos energiára akár nulláig is csökkenthető adómértéket alkalmazhatnak”.
(82)
Az említett két irányelv értelmében tehát lehetséges volt teljes jövedékiadó-mentességet adni. Ennek ellenére, mivel olyan differenciált jövedékiadó-mentességet létesít, amely bizonyos mezőgazdasági üzemeket előnyben részesít, a szóban forgó támogatás - a 2007-2013-ra vonatkozó, a mezőgazdasági és erdészeti ágazatban nyújtott állami támogatásokra vonatkozó közösségi iránymutatás 172. pontja alapján (16) - nem tekinthető a közös piaccal összeegyeztethetőnek.
(83)
A jövedékiadó-mentesség tekintetében megindított két eljárás tárgyát képező teljes időszak alatt (2000. október 3-tól2004. december 31-ig - lásd a (25) és a (27) preambulumbekezdést) az állami támogatásokra a mezőgazdasági ágazatban nyújtott állami támogatásokra vonatkozó iránymutatást kellett alkalmazni (a továbbiakban: 2000. évi mezőgazdasági iránymutatás (17).
(84)
A Bizottság megállapítja, hogy jellegénél fogva (teljes jövedékiadó-mentesség) a támogatás egyoldalú állami támogatásnak minősül, amely egyszerűen a termelők pénzügyi helyzetének javítására szolgál anélkül, hogy bármely módon hozzájárulna az ágazat fejlesztéséhez. Ezt a megállapítást alátámasztja az a tény is, hogy a szolgáltatott kiegészítő információkban az olasz hatóságok kifejtik, hogy a támogatás nyújtásának oka a kőolaj árának növekedése (lásd ezen indoklás (39) preambulumbekezdését).
(85)
A 2000. évi mezőgazdasági iránymutatás 3.5. pontja értelmében az ilyen jellegű támogatások a közös piaccal nem összeegyeztethető működési támogatásnak minősülnek.
(86)
A 2000. évi mezőgazdasági támogatások 5.5. pontja kivételt tesz a fenti 3.5 pont alól a környezetvédelmi jellegű működési támogatásokra vonatkozóan.
(87)
A 2000. évi mezőgazdasági iránymutatás 5.5.4. pontja a környezetvédelmi adók alóli részleges vagy teljes mentesség speciális esetére vonatkozik. Az iránymutatásnak ebben a pontjában a Bizottság bizonyos fenntartásokkal kimondta, hogy az ilyen jellegű támogatások akkor engedélyezhetők, ha az alábbi feltételek egyidejűleg teljesülnek:
-
ha átmeneti (legfeljebb ötéves időtartamú) és degresszív támogatásról van szó,
-
ha bizonyíthatóan a nemzetközi szintű versenyképesség elvesztésének kompenzálásához szükségesek,
-
ha a támogatás ténylegesen ösztönzi a szóban forgó termelési eszközök felhasználásának csökkentését.
(88)
A vizsgált esetben a Bizottság megállapítja, hogy a támogatás nem degresszív, mivel a költségvetési törvények jövedékiadó-mentességről szóló cikkei értelmében a mentesség 2000. december 31-ig részleges, majd az ezen indoklás (27) preambulumbekezdésében felsorolt többi időszakban teljes. Ezenkívül a támogatás nem volt átmeneti, a 2001. év második félévétől eltekintve a mentesség valójában a teljes vizsgált időszakban állandó volt. Az olasz hatóságok egyértelműen a kényes versenyhelyzetre hivatkoztak (lásd ezen indoklás (42) preambulumbekezdését), azonban nem szolgáltattak olyan adatokat, amelyek alátámasztották volna a versenyképesség elvesztését. Végül valószínűtlennek látszik, hogy egy olyan mentesség, amely olcsóbbá teszi a fűtőanyagokat, az érintett termelési eszköz felhasználásának csökkentésére ösztönözhetné a kedvezményezetteket (az üvegházakról, vagy tágabb értelemben a fűtőanyagokról van szó, ha ezeket termelési eszköznek tekintjük).
(89)
A szóban forgó állami támogatások tehát nem tekinthetők igazoltnak kizárólag a 2000. évi mezőgazdasági iránymutatások rendelkezései alapján, amelyek lehetővé teszik, hogy a közös piaccal összeegyeztethetőnek tekintsünk egyszerű működési támogatásokat.
(90)
A fentiek alapján a 2000. évi mezőgazdasági iránymutatások az 5.6.2 pontban kimondják a támogatások esetenkénti vizsgálatának lehetőségét, a környezetvédelmi állami támogatások tárgyában kifejtett közösségi alapelvek figyelembevételével.
(91)
Tekintve a két eljárás tárgyát képező időszakot, a szóban forgó támogatások összeegyeztethetőségének vizsgálatánál az alábbi, állami támogatásokra vonatkozó szabályozásokat kell figyelembe venni:
-
a 2000. október 3-tól2001. február 2-ig terjedő időszakra az 1994-től hatályos környezetvédelmi állami támogatásokra vonatkozó szabályozást (a továbbiakban az 1994. évi szabályozás) (18),
-
a 2001. február 3-tól2004. december 31-ig terjedő időszakra a 2001. február 3-tól hatályos környezetvédelmi állami támogatásokra vonatkozó szabályozást (a továbbiakban a 2001. évi szabályozás) (19).
(92)
Az 1994. évi szabályozás értelmében (3.4. pont) a Bizottság eltérhet a működési támogatások tilalmának elvétől, amennyiben azok egyetlen célja a hagyományos termeléshez viszonyított többletköltségek kompenzálása, a támogatás átmeneti és általánosságban degresszív, továbbá ösztönzi a környezetszennyezés csökkentését vagy a hatékonyabb forrásfelhasználásra szolgáló módszerek gyors bevezetését.
(93)
Szintén a 3.4. pont pontosítja, hogy az új környezetvédelmi adók alóli átmeneti mentesség szükség esetén akkor engedélyezhető, ha az a versenyképesség - különösen a nemzetközi szintű versenyképesség - elvesztésének kompenzálására szolgál. További tényező, amelyet figyelembe kell venni, a viszontszolgáltatás, amelyet az érintett vállalkozásoknak a környezetszennyezés csökkentése terén teljesíteniük kell. Ezt a rendelkezést a közösségi jogszabályban bevezetett adómentességekre is alkalmazni kell.
(94)
Azon a tényen kívül, hogy amint azt a 2000. évi mezőgazdasági iránymutatás 5.5.4. pontja alapján végzett vizsgálatban megállapítottuk, a támogatás nem átmeneti, sem pedig degresszív, továbbá nem tartalmaz semmiféle ösztönzést, a Bizottság megállapítja, hogy a rendelkezésére álló információk nem tartalmaznak semmiféle bizonyítékot arra, hogy a támogatás kizárólag a hagyományos termeléshez viszonyított termelési többletköltségek kompenzálására szolgál. A támogatás tehát nem tesz eleget az ezen indoklás (92) preambulumbekezdésében felsorolt feltételeknek, amelyek alapján a közös piaccal összeegyeztethetőnek lehetne tekinteni.
(95)
A szóban forgó esetben nem állnak fenn az ezen indoklás (93) preambulumbekezdésében említett feltételek sem, mivel a támogatás nem új adónemre vonatkozik (a jövedéki adó már létezett a két eljárás tárgyát képező időszak előtt is: például a 2000. december 23-i, 388. sz. törvény 24. cikkének (3) bekezdése, amely bevezeti a teljes jövedékiadó-mentességet a 2001. január 1-től2001. június 30-ig terjedő időszakra, a jövedéki adóról szóló 1996. évi 662. számú törvényre hivatkozik, amely visszautal a termelési és fogyasztási adókról szóló törvényerejű rendeletek egységes szövegét tartalmazó 504/1995. sz. törvényerejű rendeletre). A Bizottság ezzel kapcsolatban megjegyzi, hogy az olasz hatóságok nem vitatták a vizsgált adók „már létező adó” jellegét. Továbbá sohasem állították, hogy ezt az adónemet újabban vezették volna be (lásd ezen indoklás (40) és (45) preambulumbekezdését).
(96)
Tehát a fenti támogatás az 1994. évi szabályozás rendelkezései alapján nem tekinthető a közös piaccal összeegyeztethetőnek.
(97)
A 2001. évi szabályozás különbséget tesz új adónemek (51.1. pont) és korábbi adónemek (51.2. és 52. pont) között.
(98)
A Bizottság megállapítja, hogy a mentesség tárgyát képező jövedéki adó a vizsgált időszak előtt már létező adónem volt, mivel a (95) preambulumbekezdésben leírt megfontolásokon kívül a mentességekről évente a költségvetési törvényekben határoztak, és nem az automatikus mentességet a vizsgált időszak bármely időpontjában kimondó törvényben. Ezenkívül a Bizottság ezen indoklás (95) preambulumbekezdésében már megállapította, hogy az olasz hatóságok nem vitatták a szóban forgó adók „már létező adó” jellegét, és sohasem állították, hogy azokat újabban vezették be.
(99)
A 2001. évi szabályozás 51.2. pontja az ezen indoklás (40) preambulumbekezdésében kifejtettek szerint lehetővé teszi a „már létező” adókra az új adókra alkalmazandó, az 51.1. pontban meghatározott engedélyezési feltételek alkalmazását, ha az alábbi két feltétel együttesen teljesül:
-
a kérdéses adónak környezetvédelmi szempontból határozottan kedvező hatása van,
-
az érintett vállalkozások javára történő eltérésekről az adó elfogadásakor határoztak, vagy az eltéréseket a gazdasági feltételek jelentős megváltozása tette szükségessé, ami a vállalkozásokat különösen kedvezőtlen versenyhelyzetbe hozta. Ez utóbbi esetben az adócsökkentés összege nem haladhatja meg a gazdasági feltételek megváltozásából származó költségnövekedést. Ha a költségek növekedése mérséklődik, az adócsökkentés nem alkalmazható tovább.
(100)
A Bizottság elfogadhatja, hogy egy olyan adó, mint a fűtőanyagként használt gázolaj jövedéki adója, amely a gázolaj árának növekedését eredményezi, arra ösztönözheti a gázolaj felhasználóit, hogy csökkentsék gázolajfogyasztásukat, ami környezetvédelmi szempontból pozitív hatású. Ennek ellenére ezekről a mentességekről évente határoztak egyetlen, a 2001. július 1. és december 31. közötti időszak kivételével (lásd ezen indoklás (27) preambulumbekezdését), és az olasz hatóságok nem bizonyították és sohasem állították, hogy a mentességekről az adónem bevezetésekor határoztak volna. Ellenkezőleg, hangsúlyozták, hogy a mentességeket egy tisztán konjunkturális jelenség, vagyis a fűtőanyagok és üzemanyagok árának emelkedése miatt vezették be.
(101)
Nem fogadható el az olasz hatóságok azon érvelése, amely szerint a Bizottságnak a vizsgálatát úgy kellett volna végeznie, mintha a mentességekről az adónem bevezetésekor határoztak volna. Az olasz hatóságok a Bizottság C(2005) 4436 határozatára hivatkoznak (lásd ezen indoklás (42) preambulumbekezdését). Ebben a határozatban (lásd különösen a határozat (74) preambulumbekezdését) a Bizottság következtetéseit arra a tényre alapozta, hogy a mentességekről jóval a 2001. évi környezetvédelmi állami támogatásokról szóló szabályozás hatálybalépése előtt határoztak. A vizsgált esetben azonban megállapítható, hogy az első mentességek 2000 októberére, azaz a fenti szabályozás hatálybalépését közvetlenül megelőző időszakra nyúlnak vissza. Hangsúlyozzuk, hogy az olasz hatóságok korábban egyetlen esetben sem alkalmaztak mentességet.
(102)
Másrészről a 2001. évi szabályozás 51.2. pontjának második bekezdésére vonatkozóan az olasz hatóságok nem szolgáltattak olyan, a gazdasági feltételek megváltozását alátámasztó adatokat, amely változás különösen nehéz helyzetbe hozta volna a vállalkozásokat (lásd ezen indoklás (88) preambulumbekezdését) és nem bizonyították, hogy a mentesség összege nem haladta meg a gazdasági feltételek megváltozásával járó költségnövekedést. A versenyhelyzetre vonatkozóan az ezen indoklás (42) és (46) preambulumbekezdésében található táblázat adatai nem tartalmaznak semmiféle összehasonlító elemet, így nem támasztják alá az üvegházban termesztő olasz vállalkozások versenyhelyzetének romlását. Ezzel kapcsolatban ki kell emelni, hogy a kőolajtermékek árának emelkedése nem csak Olaszországot, hanem egész Európát sújtotta.
(103)
Mivel az ezen indoklás (99) preambulumbekezdésében meghatározott feltételek egyike sem teljesül, nem alkalmazhatók a 2001. évi szabályozás 51.2. pontjának, következésképpen az 51.1. pontjának rendelkezései sem.
(104)
Ebből következően, ha az 51.2. pont rendelkezései nem alkalmazhatók, akkor a szóban forgó támogatás nem tekinthető elfogadottnak az 51.1. pont értelmében, amely előírja:
„Amikor környezetvédelmi okoknál fogva az egyik tagállam új adót vezet be valamely tevékenységi ágazatban, illetve olyan termékekre, amelyek tekintetében nem volt közösségi adóharmonizálás, vagy a tagállam által bevezetett adó meghaladja a közösségi jogszabályokban meghatározott adómértéket, a Bizottság úgy tekinti, hogy tízéves időszakra vonatkozó, nem degresszív mentességről szóló határozat a következő két esetben fogadható el:
a)
a mentességek feltételezik az érintett tagállam és a kedvezményezett vállalkozások közötti olyan megállapodások megkötését, amelyben a vállalkozások vagy a vállalkozások társulásai kötelezettséget vállalnak bizonyos környezetvédelmi célok megvalósítására a mentességek alkalmazásának időtartama alatt, vagy amikor a vállalkozások önként kötnek ilyen hatású megállapodásokat. Az ilyen megállapodások vagy kötelezettségvállalások vonatkozhatnak például az energiafogyasztás csökkentésére, a szennyező kibocsátás csökkentésére, vagy más környezetvédelmi intézkedésre. A megállapodások tartalmát az egyes tagállamok állapítják meg, és azt a Bizottság a bejelentett támogatások vizsgálatánál értékeli. A tagállamnak biztosítania kell a vállalkozások vagy a vállalkozások társulásai által vállalt kötelezettségek teljesítésének szigorú ellenőrzését. A tagállam és a vállalkozások vagy a vállalkozások társulásai között létrejött megállapodásoknak tartalmazniuk kell a vállalt kötelezettségek nem teljesítése esetén alkalmazandó szankciókat.
A fenti rendelkezések akkor is alkalmazandók, ha a tagállam a fenti megállapodásokhoz vagy kötelezettségvállalásokhoz hasonló hatású feltételekhez köti az adócsökkentést;
b)
a mentességek nem feltételezik szükségképpen a tagállam és a kedvezményezett vállalkozások közötti megállapodások megkötését, amennyiben a következő két feltétel valamelyike teljesül:
-
ha a csökkentés közösségi adóra vonatkozik, a vállalkozások által a csökkentés után fizetendő adó összegének nagyobbnak kell lennie a közösségi minimumnál, és olyan szintűnek kell lennie, hogy a környezetvédelem jobbítására ösztönözze a vállalkozásokat,
-
ha a csökkentés belföldi, közösségi adó hiányában kivetett adóra vonatkozik, a csökkentésre jogosult vállalkozásoknak meg kell fizetniük a belföldi adó jelentős hányadát.”
(105)
Ebben az esetben az alkalmazott jövedéki adó (a mentességgel vagy csökkentéssel együtt) egyértelműen magasabb volt a harmonizált adószintnél (lásd a (43) és a (46) preambulumbekezdést), azonban nem kötötték meg a tagállam és a kedvezményezettek közötti, az 51.1. pont a) pontjában meghatározott megállapodásokat, továbbá nem voltak olyan megállapodások sem, amelyeket a kedvezményezettek önként kötöttek volna (a Bizottsághoz egyetlen ilyen megállapodást sem jelentettek be). Az olasz hatóságok hangsúlyozták továbbá, hogy a vitatott mentesség célja a nehéz konjunktúra kompenzálása volt, és sohasem említettek semmiféle, a kedvezményezettektől kért környezeti ellenszolgáltatást.
(106)
A fenti 51.1. pont b) pontjában kifejtett másik lehetőség a szóban forgó esetben nem alkalmazható, mert a vizsgált időszaknak a 2001. évi szabályozás hatálybalépése utáni részében az üvegházi termelők teljes jövedékiadó-mentességet kaptak, tehát nem fizették meg a közösségi minimumot meghaladó összegű adót (20), ami a vállalkozásokat ösztönözte volna a környezetvédelem jobbítására, amint azt ugyanez a szabályozás a közösségi adókra vonatkozó csökkentésekre előírja.
(107)
A 2001. évi szabályozás 52. pontja kimondja, hogy ha valamely adó jelentősen nő, és ha az érintett tagállam úgy véli, hogy az adott adó tekintetében kedvezmény szükséges, akkor az 51.1. pontban meghatározott, új adókra vonatkozó feltételek alkalmazhatók. Tehát mindenekelőtt meg kell vizsgálni, hogy a jövedéki adó jelentősen növekedett-e.
(108)
Az ezen indoklás 46. pontjában található táblázatból látszik, hogy a jövedéki adó nem nőtt jelentős mértékben, mivel alakulása a következő volt: - 5,4 % az 1999-2000 közötti időszakban, - 6,98 % az 1999-2001 közötti időszakban, +1,9 % az 1999-2002 közötti időszakban és +1,3 % az 1999-2003 közötti időszakban. Évről évre a jövedéki adó a következőképpen alakult: - 5,4 % 1999-ről 2000-re, - 1,6 % 2000-ről 2001-re, +9,5 % 2001-ről 2002-re és - 0,5 % 2002-ről 2003-ra. Látszik tehát, hogy a 2001-2002. közötti évek időszaka kivételével a jövedéki adó folyamatosan csökkent. A 2001-ről 2002-re regisztrált növekedés nem tekinthető jelentősnek, mivel ténylegesen semmiféle hatással nem volt a fűtésre használt gázolaj fogyasztói árára (a táblázat adatai alapján a fűtéshez használt gázolaj fogyasztói ára e két év folyamán csak 2,2 %-kal növekedett). Ebben az esetben tehát nem alkalmazhatók a 2001. évi szabályozás 52. pontjának rendelkezései.
(109)
Végül a 2001. évi szabályozás 53. pontja kimondja: „Amikor a csökkentés közösségi szinten harmonizált adóra vonatkozik, illetve a hazai adó alacsonyabb a közösségi minimumnál vagy azzal azonos mértékű […], az esetleges csökkentéseknek meg kell felelniük a 45. és a 46. pontban meghatározott feltételeknek, és a közösségi minimumtól való eltérést kifejezetten engedélyezni kell”.
(110)
A 2001. évi szabályozás 45. pontja előírja, hogy a támogatás legfeljebb öt évre nyújtható, ha a támogatás degresszív, és mértéke az első évben elérheti a többletköltségek 100 %-át (21), de az ötödik év végére lineárisan nullára kell csökkennie.
(111)
A 2001. évi szabályozás 46. pontja szerint nem degresszív támogatás esetén a támogatás időtartama legfeljebb öt év, és mértéke nem haladhatja meg a többletköltségek 50 %-át.
(112)
A vizsgált esetben a Bizottság már megállapította, hogy a támogatás nem volt degresszív (lásd ezen indoklás (88) preambulumbekezdését). Következésképpen csak a szabályozás 46. pontját lehetne alkalmazni. Azonban az olasz hatóságok által közölt információk alapján a Bizottság semmiképpen sem következtethet arra, hogy a támogatás mértéke nem haladta meg az üvegházban előállított termékek piaci árához viszonyított, jövedéki adó okozta termelési többletköltségek 50 %-át.
(113)
Ez a támogatás tehát nem tekinthető elfogadhatónak a 2001. évi szabályozás 46. pontjának rendelkezései alapján, és következésképpen a szabályozás 53. pontjának rendelkezései alapján sem.
(114)
Az e dokumentum (94)-(112) preambulumbekezdéseiben kifejtett megfontolások bizonyítják, hogy a 2001. évi szabályozás rendelkezései alapján a vizsgált támogatás nem tekinthető a közös piaccal összeegyeztethetőnek.
(115)
A többi érvelésre vonatkozóan, amelyet az olasz hatóságok az akta vizsgálatának különféle szakaszaiban előadtak, a Bizottság megállapítja, hogy nem állnak rendelkezésre olyan információk, amelyek eloszlatnák az ezen indoklás (34) preambulumbekezdésének b) pontjában kifejtett kételyeket. Az ezen indoklás (43) preambulumbekezdésében leírt érv, amely szerint az Olaszországban alkalmazott intézkedés a közös piaccal összeegyeztethető, ha a kedvezményezettek megfizetik a közösségi szinten megállapított minimális összeget, erre az esetre nem vonatkozik, mert az üvegházi termelők teljes jövedékiadó-mentességet élveztek majdnem a teljes vizsgált időszakban, tehát nem fizettek adót.
(116)
Az első eljárás megindítását követően benyújtott észrevételben a harmadik érintett fél által előadott érvek nem szolgáltatnak olyan információt, amely alátámasztaná a támogatás közös piaccal való összeegyeztethetőségét. A támogatás nem összeegyeztethetővé nyilvánítása, illetve a támogatás visszafizetésére vonatkozó kötelezettség kimondása után a kedvezményezett vállalkozások helyzetének bizonytalanságát illetően emlékeztetünk arra, hogy a nem összeegyeztethető támogatás visszafizetése a korábbi helyzet - azaz a támogatások nyújtása előtti torzulás nélküli verseny - visszaállítása érdekében szükséges. Az a tény, hogy bizonyos vállalkozások nem lesznek jövedelmezőek, csak a piacgazdaság szokásos feltételei mellett fennálló szabad verseny következménye. Másrészről semmi sem igazolja, hogy a gázolaj fogyasztásának csökkentése szükségképpen a termesztett termékek minőségének csökkenéséhez vezetne (a csökkentés legfeljebb az érést vagy a növekedést késleltetné némileg). Végül a más országokra történő hivatkozás annak bizonyítására, hogy a támogatás nem torzította a versenyt, nem tartozik az ügyhöz. Ezzel kapcsolatban elegendő megállapítani, hogy a mentesség lehetővé teszi az olasz üvegházi termelők versenyhelyzetének javítását más országok termelőihez képest, az összehasonlítást a jelenlegi olaszországi helyzetben a támogatások nélkül kell megtenni.
XI. VÉGKÖVETKEZTETÉS
(117)
A Bizottság megállapítja, hogy Olaszország a Szerződés 88. cikkének (3) bekezdése értelmében jogtalanul nyújtotta a szóban forgó állami támogatást. A fenti elemzés bizonyítja, hogy a támogatások nem tekinthetők a közös piaccal összeegyeztethetőnek, mivel nem teljesítik a 2000. évi és a 2007. évi mezőgazdasági iránymutatás és az 1994. évi és a 2001. évi környezeti szabályozás feltételeit. Ezenkívül a vizsgálat bizonyította, hogy az irányelvek egyszerű megléte nem igazolhatja olyan intézkedések alkalmazását, amelyek torzíthatják a versenyt, és az olasz hatóságok nem oszlatták el azokat a kétségeket, amelyeket a Bizottság a Szerződés 88. cikkének (2) bekezdése szerinti eljárás megindításakor kifejtett.
(118)
A 659/1999/EK rendelet 14. cikkének (1) bekezdése értelmében a jogellenes támogatásokra vonatkozó elutasító határozat esetében a Bizottság olyan határozatot hoz, amelyben kötelezi az érintett tagállamot a támogatásnak a kedvezményezettektől (jelen esetben az üvegházi termelőktől) való visszatérítéséhez szükséges intézkedések megtételére. Olaszország tehát köteles megtenni az összes szükséges intézkedést annak érdekében, hogy a kedvezményezettek a nem összeegyeztethető támogatást visszafizessék, amelynek összege a nyújtott teljes jövedékiadó-mentesség és az agrárágazat más termelői számára nyújtott csökkentett jövedékiadó-kulcs közötti különbségnek felel meg. A Bizottság „A tagállamokat a jogellenes és összeegyeztethetetlen állami támogatások visszafizettetésére felszólító bizottsági határozatok hatékony végrehajtásáról” (22) szóló közleményének 42. pontja alapján Olaszországnak a határozat hatálybalépésétől számított négy hónapos határidő áll rendelkezésére, hogy a határozatban foglaltakat végrehajtsa. A visszatérítendő támogatás magában foglalja a 659/1999/EK tanácsi rendelet végrehajtásáról szóló 794/2004/EK bizottsági rendelet (23) értelmében kiszámított kamatokat.
(119)
Mindezek ellenére minden egyes, a szóban forgó támogatási rendszer alapján juttatott és a juttatás időpontjában a Tanács 994/98/EK rendeletének (24) (de minimis rendelet) 2. cikke alapján a Bizottság által hozott rendelet feltételeit kielégítő támogatások nem minősülnek a Szerződés 87. cikkének (1) bekezdése szerinti állami támogatásnak.
(120)
A vizsgált támogatás juttatásának időpontjában még nem voltak hatályosak az agrárágazatban nyújtott de minimis támogatásokra vonatkozó közösségi rendelkezések.
(121)
Az első közösségi rendelkezés ebben a tárgykörben a Bizottság 2004. október 6-i, 1860/2004/EK rendelete volt az EK-Szerződés 87. és 88. cikkének a de minimis támogatásokra való alkalmazásáról a mezőgazdasági és halászati ágazatban (25).
(122)
A Bizottság 1860/2004/EK rendeletének megfelelően a hároméves időszakban kedvezményezettenként 3 000 EUR-t meg nem haladó támogatás (ez az összeg tartalmazza a vállalkozásnak folyósított de minimis támogatást) nem befolyásolja a tagállamok közötti kereskedelmet, nem torzítja a versenyt és annak torzításával sem fenyeget, és ezért nem tartozik az EK-Szerződés 87. cikkének (1) bekezdése alkalmazásának hatálya alá.
(123)
Az 1860/2004/EK rendelet 5. cikkének értelmében ugyanez az elv alkalmazandó a fenti rendelet hatálybalépését megelőzően folyósított támogatásokra, amenynyiben ezek az 1. és a 3. cikkben megállapított valamennyi feltételt teljesítik.
(124)
2008. január 1-jétől az 1860/2004/EK rendelet helyébe az EK-Szerződés 87. és 88. cikkének a mezőgazdasági termelőágazatban nyújtott csekély összegű (de minimis) támogatásokra való alkalmazásáról szóló 2007. december 20-i, 1535/2007/EK bizottsági rendelet (26) lépett, amely a de minimis támogatások összegét három üzleti év alatt kedvezményezettenként 7 500 EUR-ra növelte, függetlenül a támogatás formájától és a támogatás céljától, tagállamonként maximum az éves termelés 0,75 %-ának megfelelő összeghatárig.
(125)
A fenti rendelet 6. cikkének (1) bekezdése értelmében: „Ezt a rendeletet alkalmazni kell azon támogatásokra is, amelyeket 2008. január 1. előtt ítéltek oda mezőgazdasági termelőágazati vállalkozásoknak, feltéve hogy e támogatások megfelelnek az 1-4. cikkben előírt összes feltételnek, leszámítva az e rendeletre való kifejezett utalás követelményét, amely a 4. cikk (1) bekezdésének első albekezdésében szerepel”.
(126)
Ezért a Bizottság nem tekinti állami támogatásnak a 3 000 EUR-t meg nem haladó összegű adócsökkentést, feltéve, hogy juttatásának időpontjában megfelelt az 1860/2004/EK rendelet rendelkezéseinek, sem a 7 500 EUR-t meg nem haladó összegű adócsökkentést, feltéve, hogy juttatásának időpontjában megfelelt az 1535/2007/EK rendelet rendelkezéseinek,
ELFOGADTA EZT A HATÁROZATOT:
1. cikk
Az üvegházak fűtéséhez használt gázolaj jövedékiadó-mentességének formájában 2000. október 3-tól2001. június 30-ig, továbbá a 2002., 2003. és 2004. években Olaszországban jogosulatlanul nyújtott támogatás a közös piaccal nem összeegyeztethető.
2. cikk
(1) Olaszország köteles a kedvezményezettekkel visszafizettetni az 1. cikkben meghatározott támogatás keretében nyújtott, nem összeegyeztethető támogatást.
(2) A visszatérítendő összegekre kamatot is kell számítani, amely attól a naptól esedékes, amikor az összeget a kedvezményezett rendelkezésére bocsátották, a tényleges visszatérítés napjáig.
(3) A kamatokat a 794/2004/EK rendelet V. fejezetében meghatározott módon kell kiszámítani.
3. cikk
Az 1. cikk szerinti program keretében folyósított támogatás visszatérítése azonnali és tényleges.
Olaszország biztosítja e határozat végrehajtását a közzététel időpontjától számított négy hónapon belül.
4. cikk
E határozat közzétételétől számított két hónapon belül Olaszország az alábbi információkat szolgáltatja:
a)
az 1. cikkben meghatározott támogatás keretében támogatásban részesült kedvezményezettek listáját és a támogatás szabályai szerint részükre összesen juttatott összeget;
b)
a teljes összeget (tőke és kamatai), amelyet minden egyes kedvezményezettnek vissza kell térítenie;
c)
az ezen döntés végrehajtása érdekében már megvalósított és előirányzott intézkedések részletes leírását;
d)
a kedvezményezetteknek küldött visszatérítési felszólítást igazoló dokumentumokat.
Olaszország tájékoztatja a Bizottságot az ezen határozat végrehajtására hozott belföldi intézkedések menetéről az 1. cikkben meghatározott rendszer keretében juttatott támogatás teljes visszafizetéséig. A Bizottság egyszerű kérésére haladéktalanul elküldi az ezen határozat alkalmazása érdekében már végrehajtott és a tervezett intézkedésekre vonatkozó információkat. Továbbá részletes információkkal szolgál a kedvezményezettek által már visszafizetett támogatás és kamatok összegéről.
5. cikk
E határozat címzettje az Olasz Köztársaság.
Kelt Brüsszelben, 2009. július 13-án.