EUROPA-PARLAMENTETS OG RÅDETS DIREKTIV 97/9/EF af 3. marts 1997 om investorgarantiordninger
EUROPA-PARLAMENTET OG RÅDET FOR DEN EUROPÆISKE UNION HAR -
under henvisning til traktaten om oprettelse af Det Europæiske Fællesskab, særlig artikel 57, stk. 2,
under henvisning til forslag fra Kommissionen (1),
under henvisning til udtalelse fra Det Økonomiske og Sociale Udvalg (2),
under henvisning til udtalelse fra Det Europæiske Monetære Institut (3),
i henhold til fremgangsmåden i traktatens artikel 189 B (4), på grundlag af Forligsudvalgets fælles udkast af 18. december 1996, og
ud fra følgende betragtninger:
(1) Rådet vedtag den 10. maj 1993 direktiv 93/22/EØF om investeringsservice i forbindelse med værdipapirer (5); nævnte direktiv er et vigtigt instrument i gennemførelsen af det indre marked for investeringsselskaber;
(2) i direktiv 93/22/EØF fastsættes tilsynsregler, som investeringsselskaber til stadighed skal efterleve, herunder regler, som i videst muligt omfang skal beskytte investorernes rettigheder i forbindelse med midler eller instrumenter, som tilhører dem;
(3) intet tilsynssystem kan dog yde fuldstændig sikkerhed, især ikke, hvis der begås svigagtige handlinger;
(4) for at det indre marked kan gennemføres fuldt ud og fungere tilfredsstillende på det finansielle område, er det vigtigt at beskytte investorerne og opretholde tilliden til det finansielle system; det er derfor af afgørende betydning, at alle medlemsstater råder over en investorgarantiordning, som sikrer en harmoniseret minimumsbeskyttelse, der i det mindste dækker mindre investorer, hvis et investeringsselskab ikke er i stand til at indfri sine forpligtelser over for sine investorkunder;
(5) mindre investorer vil således kunne modtage investeringsservice fra filialer af EF-investeringsselskaber eller som led i grænseoverskridende udveksling af tjenesteydelser med samme tillid, som hvis de henvendte sig til nationale investeringsselskaber, i forvisning om at de er omfattet af en harmoniseret minimumsbeskyttelse, hvis et investeringsselskab ikke er i stand til at indfri sine forpligtelser over for sine investorkunder;
(6) foreligger der ikke en sådan minimumsharmonisering, vil et værtsland ud fra et ønske om at beskytte investorerne kunne føle sig berettiget til at kræve, at andre medlemsstaters investeringsselskaber, der driver virksomhed gennem en filial eller ved grænseoverskridende udveksling af tjenesteydelser, tilslutter sig værtslandets garantiordning, hvis de ikke er medlem af en investorgarantiordning i deres hjemland, eller hvis den pågældende ordning ikke anses for at yde en tilsvarende beskyttelse, et sådant krav vil kunne være til skade for det indre marked;
(7) i de fleste medlemsstater findes der allerede forskellige former for investorgarantiordninger, men disse dækker ikke generelt alle investeringsselskaber med den EF-dækkende tilladelse, som er omhandlet i direktiv 93/22/EØF;
(8) alle medlemsstater bør derfor have pligt til at oprette en eller flere investorgarantiordninger, som alle sådanne investeringsselsskaber skal være tilknyttet; ordningen skal dække de midler og instrumenter, som investeringsselskabet ligger inde med i forbindelse med en investors investeringsvirksomhed, og som ikke kan leveres tilbage til investoren, hvis investeringsselskabet er ude af stand til at indfri sine forpligtelser over for sine investorkunder; dette berører på ingen måde de regler og procedurer, der gælder i medlemsstaterne med hensyn til, hvilke beslutninger der skal træffes i tilfælde af et investeringsselskabs insolvens eller likvidation;
(9) definitionen af investeringsselskab dækker kreditinstitutter, som har tilladelse til at yde investeringsservice; sådanne kreditinstitutter skal også deltage i en investorgarantiordning for så vidt angår deres investeringsvirksomhed; det er dog ikke nødvendigt at kræve, at sådanne institutter skal være tilsluttet to forskellige ordninger, hvis en enkelt ordning opfylder kravene i dette direktiv og i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 94/19/EF af 30. maj 1994 om indskudsgarantiordninger (6); det kan imidlertid i forbindelse med investeringsselskaber, som er kreditinstitutter, i visse tilfælde være vanskeligt at sondre mellem indskud, der dækkes i henhold til direktiv 94/19/EF, og midler, der opbevares i forbindelse med investeringsvirksomhed; medlemsstaterne bør selv kunne afgøre, hvilket af de to direktiver sådanne krav henhører under;
(10) direktiv 94/19/EF tillader medlemsstaterne at fritage et kreditinstitut for kravet om at være tilsluttet en indskudsgarantiordning, hvis det pågældende institut er tilsluttet en ordning, der beskytter selve kreditinstituttet og især garanterer dets solvens; når et kreditinstitut, som er tilsluttet en sådan ordning, samtidig er et investeringsselskab, bør medlemsstaterne også på visse betingelser kunne fritage det for kravet om at være tilsluttet en investorgarantiordning;
(11) en harmoniseret minimumsgaranti på 20 000 ECU pr. investor burde være tilstrækkelig til at beskytte mindre investorers interesser, hvis et investeringsselskab ikke er i stand til at indfri sine forpligtelser over for sine investorkunder; det forekommer derfor rimeligt at fastsætte den harmoniserede minimumsgaranti til 20 000 ECU; det kan som i direktiv 94/19/EF være nødvendigt at indføre begrænsede overgangsbestemmelser for at sætte garantiordningerne i stand til at opfylde dette krav, hvilket også gælder for de medlemsstater, der på tidspunktet for nærværende direktivs vedtagelse ikke har en sådan ordning;
(12) samme beløb blev fastsat i direktiv 94/19/EF;
(13) for at tilskynde investorerne til at udvise den fornødne omhu ved valg af investeringsselskab er det rimeligt at give medlemsstaterne lov til at pålægge investorerne at bære en del af et eventuelt tab; investorerne skal imidlertid have dækket mindst 90 % af deres tab, så længe det garantibeløb, der skal udbetales, ikke når op på fællesskabsminimummet;
(14) visse medlemsstaters ordninger yder i øjeblikket en højere dækning end den harmoniserede minimumsbeskyttelse i dette direktiv; det forekommer dog ikke hensigtsmæssigt at kræve en ændring af disse ordninger på dette punkt;
(15) opretholder man i Fællesskabet ordninger, som yder en dækning, der overstiger det harmoniserede minimum, kan det føre til forskellige garantisatser inden for samme nationale område og til ulige konkurrencevilkår for nationale investeringsselskaber og filialer af andre medlemsstaters selskaber; for at afbøde disse ulemper bør filialer have tilladelse til at tilslutte sig værtslandets garantiordning, således at de kan yde deres investorer samme dækning som garantiordningen i det land, hvor filialerne er etableret; Kommissionen bør i den rapport, som den udarbejder om dette direktivs anvendelse, oplyse, i hvilket omfang filialerne har benyttet sig af denne mulighed, og redegøre for eventuelle vanskeligheder, som filialerne eller investorgarantiordningerne måtte have haft med gennemførelsen af disse bestemmelser; det er ikke udelukket, at hjemlandsordningen selv kan yde en sådan supplerende dækning med forbehold af de betingelser, som er fastsat deri;
(16) der vil kunne forekomme markedsforstyrrelser som følge af, at filialer af investeringsselskaber, der er etableret i en anden medlemsstat end hjemlandet, yder højere dækning end investeringsselskaber, der er meddelt tilladelse i værtslandet; størrelsen og rækkevidden af den dækning, som garantiordningerne yder, bør ikke blive et konkurrencemiddel; det er derfor nødvendigt, i hvert fald i begyndelsen, at fastsætte, at størrelsen og rækkevidden af den dækning, som en ordning i hjemlandet yder investorer i filialer i en anden medlemsstat, ikke må overstige den maksimale størrelse og rækkevidde af den dækning, som ydes af den tilsvarende ordning i værtslandet; på et tidligt tidspunkt bør der på grundlag af den indhøstede erfaring og udviklingen i finanssektoren foretages en nærmere vurdering af eventuelle markedsforstyrrelser;
(17) finder en medlemsstat, at visse kategorier af investeringer eller investorer, der står opført på en udtømmende liste, ikke har brug for særlig beskyttelse, skal den kunne udelukke dem fra at være dækket af investorgarantiordningerne;
(18) i en række medlemsstater anvendes investorgarantiordninger, som administreres af brancheorganisationer; i andre medlemsstater findes ordninger, som er indført og reguleret ved lov; ordningernes forskellige statuts er kun et problem, når det gælder obligatorisk medlemskab og eksklusion; der bør derfor fastsættes bestemmelser, som begrænser ordningernes beføjelser på dette område;
(19) investorerne skal have garantibeløbet udbetalt uden unødig forsinkelse, så snart deres kravs gyldighed er fastslået; garantiordningen skal kunne fastsætte en rimelig frist for fremsættelse af krav; at en sådan frist er udløbet, skal dog ikke kunne gøres gældende over for en investor, som med gyldig grund har været forhindret i at fremsætte sit krav rettidigt;
(20) at investorerne er informeret om garantibestemmelserne er et væsentligt element i deres beskyttelse; i henhold til artikel 12 i direktiv 93/22/EØF skulle et investeringsselskab, inden det optog forretningsforbindelse med investorer, underrette disse om en eventuel garantiordning, og der bør derfor i nærværende direktiv fastsættes regler for, hvordan sådanne potentielle investorer informeres om den garantiordning, der dækker deres investeringsvirksomhed;
(21) ubegrænset anvendelse i reklameøjemed af henvisninger til en garantiordnings størrelse og rækkevidde vil dog kunne påvirke det finansielle systems stabilitet eller investorernes tillid; medlemsstaterne bør derfor fastsætte regler, der begrænser anvendelsen af sådanne henvisninger;
(22) ifølge dette direktiv skal alle investeringsselskaber i princippet tilsluttes en investorgarantiordning; de direktiver, der gælder for adgang for investeringsselskaber med hjemsted i et tredjeland, herunder især direktiv 93/22/EØF, giver medlemsstaterne mulighed for at bestemme, om og i givet fald på hvilke betingelser filialer af sådanne investeringsselskaber skal have adgang til at udøve virksomhed på deres område; sådanne filialer er ikke omfattet af den frie udveksling af tjenesteydelser efter traktatens artikel 59, stk. 2, og heller ikke af retten til frit at etablere sig i andre medlemsstater end den, hvor de er etableret; en medlemsstat, der åbner adgang for sådanne filialer, skal følgelig bestemme, hvorledes dette direktivs principper skal finde anvendelse på de pågældende filialer, idet anvendelsen skal være i overensstemmelse med artikel 5 i direktiv 93/22/EØF og med behovet for at beskytte investorerne og bevare det finansielle systems integritet; det er af afgørende betydning, at investorer, der henvender sig til sådanne filialer, får fuldt kendskab til de garantiordninger, der gælder for dem;
(23) det er ikke som led i dette direktiv absolut nødvendigt at harmonisere metoderne til finansiering af investorgarantiordningerne, dels fordi udgifterne til finansiering af sådanne ordninger i princippet skal afholdes af investeringsselskaberne selv, dels fordi ordningernes finansielle kapacitet skal stå i forhold til garantiforpligtelserne; dette må dog ikke bringe stabiliteten i den berørte medlemsstats finansielle system i fare;
(24) dette direktiv kan ikke forpligte medlemsstaterne eller disses kompetente myndigheder i forhold til investorerne, såfremt de har sørget for at indføre eller officielt at anerkende en eller flere ordninger, der yder investorerne garanti eller beskyttelse på de i dette direktiv fastsatte betingelser;
(25) endelig er en vis minimumsharmonisering af investorgarantiordningerne nødvendig, for at det indre marked kan gennemføres fuldt ud for investeringsselskaber, idet det herved bliver muligt at skabe et mere tillidsfuldt forhold mellem investorerne og investeringsselskaberne, især når der er tale om selskaber fra andre medlemsstater, og at undgå de vanskeligheder, som kan opstå, når et værtsland anvender nationale investorgarantiordninger, som ikke er samordnet på fællesskabsniveau; et bindende fællesskabsdirektiv er det eneste egnede middel til at nå det ønskede mål, da der generelt mangler investorgarantiordninger med en dækning, der svarer til direktiv 93/22/EØF; med nærværende direktiv gennemføres kun det nødvendige minimum af harmonisering; direktivet giver medlemsstaterne mulighed for at kræve en bredere eller større dækning, hvis de ønsker det, og giver dem samtidig den fornødne frihed med hensyn til organisering og finansiering af investorgarantiordningerne -
UDSTEDT FØLGENDE DIREKTIV:
Artikel 1
I dette direktiv forstås ved:
1) »investeringsselskab«: et investeringsselskab som defineret i artikel 1, nr. 2, i direktiv 93/22/EØF,
- som har tilladelse til at udføre investeringsservice i henhold til artikel 3 i direktiv 93/22/EØF,
eller
- som har tilladelse til at udøve virksomhed som kreditinstitut i henhold til direktiv 77/780/EØF (7) og 89/646/EØF (8), og hvis tilladelse dækker en eller flere af de tjenesteydelser, der er opført i afsnit A i bilaget til direktiv 93/22/EØF
2) »investeringsvirksomhed«: investeringsservice som defineret i artikel, 1, nr. 1, i direktiv 93/22/EØF samt tjenesteydelsen anført i afsnit C, punkt 1, i bilaget til nævnte direktiv
3) »instrumenter«: de instrumenter, der er opført i afsnit B i bilaget til direktiv 93/22/EØF
4) »investor«: en person, der i forbindelse med investeringsvirksomhed har betroet midler eller instrumenter til et investeringsselskab
5) »filial«: en afdeling, som retligt udgør en ikke-selvstændig del af et investeringsselskab, og som yder investeringsservice af den art, som investeringsselskabet har fået tilladelse til; flere afdelinger, som i en og samme medlemsstat oprettes af et investeringsselskab med hjemsted i en anden medlemsstat, betragtes som én filial
6) »fælles investering«: en investering, der foretages på to eller flere personers vegne, eller som to eller flere personer har andel i, således at en eller flere af de pågældende personer kan disponere over investeringen ved deres underskrift
7) »kompetente myndigheder«: de myndigheder, der er defineret i artikel 22 i direktiv 93/22/EØF: disse myndigheder kan eventuelt være dem, der er defineret i artikel 1 i Rådets direktiv 92/30/EØF af 6. april 1992 om tilsyn med kreditinstitutter på et konsolideret grundlag (9).
Artikel 2
1. Hver medlemsstat påser, at der på dens område indføres en eller flere investorgarantiordninger, som bliver officielt anerkendt. Bortset fra de tilfælde, der er nævnt i andet afsnit samt i artikel 5, stk. 3, må et investeringsselskab, der er meddelt tilladelse i den pågældende medlemsstat, ikke udføre investeringsvirksomhed, medmindre det deltager i en sådan ordning.
En medlemsstat kan dog fritage et kreditinstitut, der er omfattet af dette direktiv, for kravet om at være tilsluttet en investorgarantiordning, hvis det pågældende institut i henhold til artikel 3, stk. 1, i direktiv 94/19/EF allerede er fritaget for at skulle være tilsluttet en indskudsgarantiordning, forudsat at den beskyttelse og de oplysninger, som indskyderne er sikret, ydes investorerne på de samme vilkår, og forudsat at investorerne således sikres en beskyttelse, der mindst svarer til den, som en investorgarantiordning yder.
Medlemsstater, som gør brug af denne mulighed, underretter Kommissionen herom; de meddeler især sådanne beskyttelsesordningers karakteristika med angivelse af, hvilke kreditinstitutter der er omfattet heraf i henhold til dette direktiv, og meddeler eventuelle senere ændringer af de fremsendte oplysninger. Kommissionen underretter Rådet herom.
2. Garantiordningen dækker investorerne efter bestemmelserne i artikel 4, når:
- de kompetente myndigheder har konstateret, at et investeringsselskab efter deres opfattelse ikke på det givne tidspunkt er i stand til at indfri de forpligtelser, der hidrører fra investorernes krav, af årsager, der er direkte forbundet med dets finansielle situation, og ikke har umiddelbar udsigt til at blive i stand til det,
eller
- en domstol af årsager, der er direkte forbundet med et investeringsselskabs finansielle situation, har truffet en afgørelse, som indebærer, at investorernes mulighed for at fremsætte krav over for det pågældende investeringsselskab suspenderes
idet den først indtrufne af de to begivenheder lægges til grund.
Der skal være dækning for krav, der skyldes et investeringsselskabs manglende evne til
- at tilbagebetale midler, som investorerne har til gode eller ejer, og som opbevares for dem af investeringsselskabet i forbindelse med investeringsvirksomhed,
eller
- tilbagelevere instrumenter, som investorerne ejer, og som opbevares, administreres eller forvaltes for dem af investeringsselskabet i forbindelse med investeringsvirksomhed
i overensstemmelse med gældende love og aftaler.
3. Ethvert krav af den i stk. 2 nævnte art på et kreditinstitut, der i en given medlemsstat måtte være omfattet af både nærværende direktiv og direktiv 94/19/EF, henføres af den pågældende medlemsstat til en ordning under det ene eller det andet direktiv, alt efter hvad den finder mest hensigtsmæssigt. Der kan ikke udbetales garantibeløb efter begge direktiver for det samme krav.
4. Størrelsen af investors krav beregnes efter de love og aftaler, herunder vilkårene for modregning og modkrav, som på datoen for den i stk. 2 omhandlede konstatering eller afgørelse gælder for ansættelse af det pengebeløb eller af værdien, om muligt fastsat under henvisning til markedsværdien, af de instrumenter, der tilhører investoren, og som investeringsselskabet ikke er i stand til at tilbagebetale eller tilbagelevere.
Artikel 3
Investorgarantiordningen omfatter ikke krav, der hidrører fra transaktioner, i forbindelse med hvilke der er blevet afsagt straffedom for hvidvaskning af penge som defineret i artikel 1 i Rådets direktiv 91/308/EØF af 10. juni 1991 om forebyggende foranstaltninger mod anvendelse af det finansielle system til hvidvaskning af penge (10).
Artikel 4
1. Medlemsstaterne påser, at ordningen dækker mindst 20 000 ECU pr. investor i forbindelse med de i artikel 2, stk. 2, omhandlede krav.
Indtil den 31. december 1999 kan de medlemsstater, hvori dækningen på tidspunktet for dette direktivs vedtagelse er på under 20 000 ECU, opretholde denne lavere dækning, idet den dog ikke må være på under 15 000 ECU. Denne mulighed står ligeledes åben for de medlemsstater, der er omfattet af overgangsbestemmelserne i artikel 7, stk. 1, andet afsnit, i direktiv 94/19/EF.
2. Medlemsstaterne kan bestemme, at visse investorer udelukkes fra ordningens dækning eller dækkes med et lavere beløb. En liste over sådanne udelukkelser findes i bilag I.
3. Denne artikel er ikke til hinder for videreførelse eller vedtagelse af bestemmelser, der indebærer en højere eller mere omfattende dækning for investorer.
4. Medlemsstaterne kan begrænse den i stk. 1 fastsatte eller den i stk. 3 omhandlede dækning til en bestemt procentsats af investors krav. Dækningen skal dog udgøre mindst 90 % af kravet, så længe det garantibeløb, der skal udbetales i henhold til ordningen, ikke når op på 20 000 ECU.
Artikel 5
1. Undlader et investeringsselskab, hvis medlemskab af en garantiordning er obligatorisk, jf. artikel 2, stk. 1, at opfylde de forpligtelser, der påhviler det som medlem af ordningen, underrettes de kompetente myndigheder, der meddelte det tilladelse, og disse træffer i samarbejde med garantiordningen alle passende foranstaltninger, herunder pålæggelse af sanktioner, for at sikre, at investeringsselskabet opfylder sine forpligtelser.
2. Hvis disse foranstaltninger ikke fører til, at investeringsselskabet overholder sine forpligtelser, kan garantiordningen, såfremt eksklusion af et medlem er tilladt ifølge national lovgivning, med de kompetente myndigheders udtrykkelige samtykke og med mindst tolv måneders varsel meddele, at det agter at ekskludere investeringsselskabet fra ordningen. Den dækning, der er fastsat i artikel 2, stk. 2, andet afsnit, gælder fortsat for investeringsvirksomhed, der udføres i denne periode. Hvis investeringsselskabet ved fristens udløb ikke har opfyldt sine forpligtelser, kan garantiordningen, igen med de kompetente myndigheders udtrykkelige samtykke, gennemføre eksklusionen.
3. Hvis det er tilladt ifølge national lovgivning, og hvis de kompetente myndigheder, der meddelte tilladelsen, har givet deres udtrykkelige samtykke, kan et investeringsselskab, der er ekskluderet af en investorgarantiordning, fortsat yde investeringsservice, såfremt det før eksklusionen har indført alternative garantiordninger, der dels sikrer investorerne en dækning, som mindst svarer til den, som den officielt anerkendte ordning yder, dels har karakteristika svarende til denne ordning.
4. Hvis et investeringsselskab, som foreslås ekskluderet i medfør af stk. 2, ikke er i stand til at indføre alternative ordninger, som opfylder betingelserne i stk. 3, inddrager de kompetente myndigheder, der meddelte tilladelsen, straks denne.
Artikel 6
I de tilfælde, hvor et investeringsselskabs tilladelse inddrages, gælder den dækning, der er fastsat i artikel 2, stk. 2, andet afsnit, fortsat for investeringsvirksomhed, der udføres indtil inddragelsestidspunktet.
Artikel 7
1. Investorgarantiordninger, der indføres og officielt anerkendes i en medlemsstat i henhold til artikel 2, stk. 1, omfatter tillige investorer i filialer, som investeringsselskaber har etableret i andre medlemsstater.
Indtil den 31. december 1999 må hverken størrelsen eller rækkevidden, inklusive procentsatsen, af den fastsatte dækning overstige den maksimale størrelse og rækkevidde af den dækning, som ydes af den tilsvarende garantiordning i værtslandet på dettes område. Inden denne dato udarbejder Kommissionen en rapport på grundlag af den indhøstede erfaring med anvendelsen af dette afsnit og af artikel 4, stk. 1, i ovennævnte direktiv 94/19/EF og vurderer behovet for at opretholde disse bestemmelser. Kommissionen forelægger i givet fald Europa-Parlamentet og Rådet et forslag til direktiv om forlængelse af deres gyldighed.
Hvis størrelsen og/eller rækkevidden, inklusive procentsatsen, af den dækning, der ydes af garantiordningen i værtslandet, overstiger størrelsen og/eller rækkevidden af dækningen i den medlemsstat, hvor investeringsselskabet er meddelt tilladelse, påser værtslandet, at der på dets område findes en officielt anerkendt ordning, som en filial kan tilslutte sig på frivilligt grundlag for at supplere den dækning, som investorerne allerede har i kraft af filialens medlemskab af hjemlandets ordning.
Den ordning, som filialen tilslutter sig, skal dække den kategori af institutter, som filialen tilhører eller bedst kan henføres til i værtslandet.
Medlemsstaterne påser, at der i alle investorgarantiordninger fastsættes objektive og generelle betingelser for sådanne filialers medlemskab. En filial kan kun blive optaget, hvis den opfylder de relevante forpligtelser i forbindelse med medlemskab, herunder navnlig betaling af alle bidrag og andre afgifter. Medlemsstaterne skal ved gennemførelsen af dette stykke følge de ledende principper i bilag II.
2. Hvis en filial, der på frivilligt grundlag har tilsluttet sig en investorgarantiordning, jf. stk. 1, undlader at opfylde de forpligtelser, der påhviler den som medlem af ordningen, underrettes de kompetente myndigheder, der meddelte tilladelsen, og disse træffer i samarbejde med garantiordningen alle passende foranstaltninger for at sikre, at ovennævnte forpligtelser bliver opfyldt.
Hvis disse foranstaltninger ikke fører til, at filialen overholder de i denne artikel omhandlede forpligtelser, kan garantiordningen efter en passende frist på mindst tolv måneder og efter at have indhentet samtykke fra de kompetente myndigheder, der meddelte tilladelsen, ekskludere filialen. Investeringsvirksomhed, der udføres inden datoen for filialens eksklusion, dækkes fortsat efter denne dato af den garantiordning, som filialen frivilligt har tilsluttet sig. Investorerne underrettes om den supplerende dæknings bortfald samt om datoen, hvorfra bortfaldet får virkning.
Artikel 8
1. Den i artikel 4, stk. 1, 3 og 4, omhandlede dækning gælder investors samlede krav på samme investeringsselskab i henhold til dette direktiv uanset antallet af konti, valuta og lokalisering inden for Fællesskabet.
Medlemsstaterne kan dog bestemme, at beløb i andre end medlemsstaternes valutaer og ecu udelukkes fra dækning eller dækkes af en lavere garanti. Denne mulighed omfatter ikke instrumenter.
2. For fælles investeringer tages der ved beregningen af den i artikel 4, stk. 1, 3 og 4, omhandlede dækning hensyn til den andel, der tilkommer hver enkelt investor.
Findes der ingen særlige bestemmelser, fordeles kravene ligeligt mellem investorerne.
Medlemsstaterne kan bestemme, at krav vedrørende fælles investeringer, som to eller flere personer har andel i som deltagere i et interessentskab, en sammenslutning eller en gruppering af tilsvarende art, der ikke har status som juridisk person, kan lægges sammen og behandles, som om de hidrørte fra en investering foretaget af en enkelt investor, med henblik på beregningen af grænserne i artikel 4, stk. 1, 3 og 4.
3. Er investor ikke ubetinget berettiget til de midler eller instrumenter, der opbevares, er det den person, der er ubetinget berettiget hertil, som dækkes af garantiordningen, forudsat at den pågældende persons identitet er blevet fastslået eller kan fastslås inden datoen for den i artikel 2, stk. 2, omhandlede konstatering eller afgørelse.
Er flere personer ubetinget berettiget til de pågældende midler eller instrumenter, tages der ved beregningen af de i artikel 4, stk. 1, 3 og 4 fastsatte grænser hensyn til hver enkelt persons andel i henhold til de bestemmelser, der gælder for forvaltningen af midlerne eller instrumenterne.
Dette stykke finder ikke anvendelse på institutter for kollektiv investering.
Artikel 9
1. Garantiordningen træffer passende foranstaltninger til at underrette investorerne om den i artikel 2, stk. 2, omhandlede konstatering eller afgørelse samt til at udbetale eventuelle pligtige garantibeløb hurtigst muligt. Ordningen kan fastsætte en bestemt frist, inden for hvilken investorerne skal fremsætte deres krav. Fristen skal være på mindst fem måneder fra datoen for ovennævnte konstatering eller afgørelse eller fra datoen for offentliggørelsen af ovennævnte konstatering eller afgørelse.
En investor, som ikke har været i stand til at fremsætte sit krav over for garantiordningen rettidigt, kan dog ikke nægtes dækning under henvisning til, at en sådan frist er udløbet.
2. Ordningen skal kunne dække investorernes krav hurtigst muligt og senest tre måneder efter, at kravets berettigelse og størrelse er blevet fastslået.
Under helt specielle omstændigheder kan garantiordningen i særlige tilfælde anmode de kompetente myndigheder om en forlængelse af denne frist. En sådan forlængelse må ikke overstige tre måneder.
3. Uanset fristen i stk. 2 kan udbetalinger fra garantiordningen suspenderes, indtil der foreligger en domstolsafgørelse, hvis en investor eller en anden person, der er berettiget til eller har andel i en investering, er blevet sigtet for en lovovertrædelse i forbindelse med hvidvaskning af penge som defineret i artikel 1 i direktiv 91/308/EØF.
Artikel 10
1. Medlemsstaterne påser, at investeringsselskaberne træffer passende foranstaltninger med henblik på at give nuværende og potentielle investorer de fornødne oplysninger om, hvilken investorgarantiordning investeringsselskabet og dets filialer inden for Fællesskabet er tilsluttet eller om, hvilken eventuel alternativ ordning der findes, jf. artikel 2, stk. 1, andet afsnit, eller artikel 5, stk. 3. Investorerne underrettes om bestemmelserne i investorgarantiordningen eller den eventuelle alternative ordning, herunder om størrelsen og rækkevidden af den dækning som garantiordningen yder, samt om de regler, som medlemsstaterne eventuelt har fastsat i henhold til artikel 2, stk. 3. Disse oplysninger præsenteres i en let forståelig form.
På anmodning gives der tillige oplysninger om de betingelser og formaliteter, der skal opfyldes for at få udbetalt garantibeløbet.
2. De i stk. 1 omhandlede oplysninger skal foreligge på det eller de officielle sprog i den medlemsstat, hvor filialen er etableret, på den måde, som den nationale lovgivning foreskriver.
3. Medlemsstaterne indfører regler, der begrænser anvendelsen i reklameøjemed af de i stk. 1 nævnte oplysninger for at undgå, at sådan anvendelse påvirker det finansielle systems stabilitet eller investorernes tillid. Medlemsstaterne kan navnlig begrænse en sådan reklame til en simpel henvisning til den ordning, som investeringsselskabet er tilsluttet.
Artikel 11
1. Medlemsstaterne kontrollerer, om filialer, der etableres af investeringsselskaber med hjemsted uden for Fællesskabet, er omfattet af en dækning, der svarer til den, der er fastsat i dette direktiv. Er det ikke tilfældet, kan medlemsstaterne fastsætte, at filialer, der etableres af investeringsselskaber med hjemsted uden for Fællesskabet, skal tilsluttes en investorgarantiordning på deres område, jf. dog artikel 5 i direktiv 93/22/EØF.
2. Investeringsselskaber med hjemsted uden for Fællesskabet giver nuværende og potentielle investorer i deres filialer alle relevante oplysninger om de garantiordninger, der dækker deres investeringer.
3. De i stk. 2 nævnte oplysninger skal foreligge på det eller de officielle sprog i den medlemsstat, hvor filialen er etableret, på den måde, som den nationale lovgivning foreskriver, og skal være affattet klart og forståeligt.
Artikel 12
Garantiordninger, som udbetaler garantibeløb i henhold til en investorgarantiordning, har ret til at indtræde i investorernes rettigheder i likvidationssager for et beløb, der svarer til garantibeløbet, uden at dette i øvrigt berører de rettigheder, der måtte være tillagt ordningerne i henhold til den nationale lovgivning.
Artikel 13
Medlemsstaterne påser, at investorens ret til garantibeløb indebærer, at investoren har klagemulighed mod garantiordningen.
Artikel 14
Senest den 31. december 1999 forelægger Kommissionen Europa-Parlamentet og Rådet en rapport om anvendelsen af dette direktiv sammen med eventuelt nødvendige forslag til en revision heraf.
Artikel 15
1. Medlemsstaterne sætter de nødvendige love og administrative bestemmelser i kraft for at efterkomme dette direktiv senest den 26. september 1998. De underretter straks Kommissionen herom.
Når medlemsstaterne vedtager disse love og administrative bestemmelser, skal de indeholde en henvisning til dette direktiv, eller de skal ved offentliggørelsen ledsages af en sådan henvisning. De nærmere regler for denne henvisning fastsættes af medlemsstaterne.
2. Medlemsstaterne meddeler Kommissionen teksten til de vigtigste nationale retsforskrifter, som de udsteder på det område, der er omfattet af dette direktiv.
Artikel 16
Artikel 12 i direktiv 93/22/EØF ophæves fra den i artikel 15, stk. 1, nævnte dato.
Artikel 17
Dette direktiv træder i kraft på dagen for offentliggørelsen i De Europæiske Fællesskabers Tidende.
Artikel 18
Dette direktiv er rettet til medlemsstaterne.
Udfærdiget i Bruxelles, den 3. marts 1997
Az Európai Parlament és a Tanács 97/9/EK irányelve
(1997. március 3.)
a befektetőkártalanítási rendszerekről
AZ EURÓPAI PARLAMENT ÉS AZ EURÓPAI UNIÓ TANÁCSA,
tekintettel az Európai Közösséget létrehozó szerződésre és különösen annak 57. cikke (2) bekezdésére,
tekintettel a Bizottság javaslatára [1],
tekintettel a Gazdasági és Szociális Bizottság véleményére [2],
tekintettel az Európai Monetáris Intézet véleményére [3],
a Szerződés 189b. cikkében [4] megállapított eljárásnak megfelelően, az egyeztetőbizottság által 1996. december 18-án jóváhagyott együttes szövegtervezet figyelembevételével,
(1) mivel a Tanács 1993. május 10-én elfogadta az értékpapírok terén a befektetési szolgáltatásokról szóló 93/22/EGK irányelvet [5]; mivel ez az irányelv alapvető eszközként szolgál a befektetési vállalkozások belső piacának megteremtéséhez;
(2) mivel a 93/22/EGK tanácsi irányelv megállapítja azokat a prudenciális szabályokat, amelyeket a befektetési vállalkozásoknak mindenkor figyelembe kell venniük, beleértve azokat a szabályokat is, amelyek célja, hogy a befektetők jogait a lehető legmesszebb menőkig védje a pénz és a tulajdonukat képező eszközök tekintetében;
(3) mivel azonban semmilyen felügyeleti rendszer nem tud teljes biztonságot nyújtani, különösen csalás esetében;
(4) mivel a befektetők védelme és a pénzügyi rendszerbe vetett bizalom megőrzése a belső piac létrehozásának és megfelelő működésének fontos tényezője ezen a téren; mivel ezért elengedhetetlen, hogy minden egyes tagállam rendelkezzen befektetőkártalanítási rendszerrel, amely garantálja a védelem harmonizált minimumszintjét, legalább a kisbefektetők számára, abban az esetben, ha a befektetési vállalkozás nem képes teljesíteni a befektető ügyfelekkel szemben vállalt kötelezettségeit;
(5) mivel a kisbefektetők ugyanolyan bizalommal vehetik igénybe a befektetési szolgáltatásokat a Közösségben működő befektetési vállalkozások fióktelepein keresztül vagy a határokon átnyúló szolgáltatásnyújtás keretében, mint a hazai befektetési vállalkozásokét, abban a tudatban, hogy a harmonizált minimális szintű védelem rendelkezésükre áll abban az esetben, ha a befektetési vállalkozás nem képes teljesíteni a befektető ügyfelekkel szemben vállalt kötelezettségeit;
(6) mivel a minimális harmonizáció hiányában a fogadó tagállam a befektetők védelme érdekében jogosan megkövetelheti a saját kártalanítási rendszerében való részvételt, ha egy közösségi befektetési vállalkozás, amely egy fióktelepén keresztül vagy a szolgáltatásnyújtás szabadsága alapján a területén működik, a székhelyén vagy nem lépett be befektetőkártalanítási rendszerbe, vagy olyan rendszer tagja, amelynek védelmi mértékét nem tartják megfelelő szintűnek; mivel ez a követelmény sértheti a belső piac működését;
(7) mivel bár jelenleg szinte minden tagállamban léteznek befektetőkártalanítási intézkedések, ezek általában nem terjednek ki minden olyan befektetési vállalkozásra, amely rendelkezik a 93/22/EGK irányelvben előírt engedéllyel;
(8) mivel ezért minden tagállamnak rendelkeznie kell olyan befektetőkártalanítási rendszerrel vagy rendszerekkel, amelyeknek minden ilyen befektetési vállalkozás tagja lenne; mivel a rendszernek ki kell terjednie a befektetési vállalkozás tulajdonában lévő, a befektetőnek a befektetési műveletekkel kapcsolatos olyan pénzére és eszközeire, amelyek - amennyiben a befektetési vállalkozás képtelen teljesíteni a befektető ügyfelekkel szemben vállalt kötelezettségeit - nem adhatók vissza a befektetőnek; mivel ez egyáltalán nem érinti az egyes tagállamokban alkalmazandó szabályokat és eljárásokat a fizetésképtelenség vagy a befektetési vállalkozások felszámolása esetén meghozandó döntések tekintetében;
(9) mivel a befektetési vállalkozás meghatározása magában foglalja a befektetési szolgáltatások nyújtására felhatalmazott hitelintézeteket; mivel e hitelintézeteknek ügyleteik fedezetéül csatlakozniuk kell valamely befektetőkártalanításra létesített rendszerhez; mivel ugyanakkor nem kell, hogy a hitelintézet két különböző rendszernek is tagja legyen, amennyiben egyetlen rendszer is megfelel ennek az irányelvnek és a betétbiztosítási rendszerekről szóló, 1994. május 30-i 94/19/EK európai parlamenti és tanácsi irányelvnek [6]; mivel a hitelintézetként működő befektetési vállalkozások esetében azonban esetleg nehéz megkülönböztetni a 94/19/EK irányelvben meghatározott betétet a befektetési ügyletekkel kapcsolatban birtokolt pénzösszegektől; mivel a tagállamoknak lehetőséget kell adni, hogy ilyen igények esetében maguk határozzák meg, hogy melyik irányelvet alkalmazzák;
(10) mivel a 94/19/EK irányelv felhatalmazza a tagállamokat, hogy egyes hitelintézeteket felmentsen a betétbiztosítási rendszerhez tartozás kötelezettsége alól, amennyiben a hitelintézet olyan rendszerhez tartozik, amely magát a hitelintézetet is védi, és különösen a fizetőképességét biztosítja; mivel, amennyiben az ilyen rendszerhez tartozó hitelintézet egyben befektetési vállalkozás is, bizonyos körülmények között a tagállamot fel lehet hatalmazni arra, hogy a vállalkozást felmentse a befektetőkártalanítási rendszerhez történő csatlakozás követelménye alól;
(11) mivel a harmonizált minimum 20000 ECU befektetőnkénti kártalanítási összegnek elégnek kell lennie a kisbefektetők védelmének biztosításához, amennyiben a befektetési vállalkozás képtelen teljesíteni a befektető ügyfelekkel szemben vállalt kötelezettségeit; mivel ezért ésszerűnek tűnik a harmonizált minimum kártalanítási keretösszeg 20000 ECU-ben történő rögzítése; mivel a 94/19/EK irányelvhez hasonlóan, korlátozott átmeneti intézkedésekre lehet szükség, hogy a kártalanítási rendszerek meg tudjanak felelni a megadott összegnek, ez egyaránt vonatkozik azokra a tagállamokra is, amelyek ezen irányelv elfogadásakor nem rendelkeznek ilyen rendszerrel;
(12) mivel a 94/19/EK irányelv ugyanezt az összeget fogadta el;
(13) mivel annak érdekében, hogy a befektetőket arra bátorítsák, hogy megfelelő gondossággal járjanak el a befektetési vállalkozás kiválasztásában, ésszerű a tagállamok számára lehetővé tenni, hogy megköveteljék a befektetőktől a veszteségek egy bizonyos hányadának viselését; mivel ugyanakkor a veszteség legalább 90 %-át meg kell téríteni a befektető számára, amennyiben a kifizetett kártalanítás kevesebb, mint a közösségi minimum;
(14) mivel egyes tagállamok rendszerei magasabb kártalanítási szintet biztosítanak, mint az ezen irányelvben meghatározott harmonizált minimum védelmi szint; mivel ugyanakkor nem kívánatos, hogy azokban a rendszerekben ilyen értelmű módosítást írjanak elő;
(15) mivel a Közösségen belül a harmonizált minimumnál magasabb kártalanítást nyújtó rendszerek fenntartása ugyanazon a területen eltérést okozhat a kártalanításokban, és egyenlőtlen versenyhelyzetet teremt a hazai befektetési vállalkozások és a másik tagállamban működő vállalkozások fióktelepei között; mivel az ilyen hátrányok kiküszöbölése érdekében a fióktelepeket fel kell jogosítani, hogy csatlakozzanak a fogadó ország rendszeréhez azért, hogy így ugyanolyan védelmet garantálhassanak befektetőiknek, mint az alapításuk helye szerinti ország rendszere; mivel helyénvaló, hogy a Bizottság az irányelv alkalmazásáról készített jelentésében jelezze, milyen mértékben éltek a fióktelepek ezzel a lehetőséggel, és e rendelkezések megvalósítása során milyen nehézségekkel találkoztak a fióktelepek és a befektetőkártalanítási rendszerek; mivel nincs kizárva annak lehetősége, hogy a székhely szerinti tagállam rendszere maga nyújtson kiegészítő biztosítást, figyelemmel az e rendszerek által megállapítható feltételekre;
(16) mivel piaci zavarokhoz vezethet, ha az egyik tagállamban székhellyel rendelkező befektetési vállalkozásnak a másik tagállamban működő fióktelepe nagyobb befektetési biztosítást ajánl, mint a működés helye szerinti országban engedélyezett befektetési vállalkozások; mivel helytelen volna, ha a kártalanítási rendszerek által nyújtott biztosítás szintje vagy hatóköre a verseny eszközévé válna; mivel ezért legalább a kezdeti időszakban elő kell írni, hogy a székhely szerinti tagállam másik tagállamban található fióktelepén keresztül nem kínálhat magasabb szintű és szélesebb körű kártalanítást a befektetőknek, mint a fogadó tagállam megfelelő rendszere; mivel a piaci zavarokat korai szakaszukban ki kell vizsgálni a szerzett tapasztalat alapján és a pénzügyi szektor fejlődésének figyelembevételével;
(17) mivel a tagállamok számára lehetővé kell tenni, hogy a külön felsorolt befektetések vagy befektetők bizonyos kategóriáit kizárják a befektetőkártalanítási rendszerből, amenynyiben az állam úgy véli, hogy nincs szükségük különleges védelemre;
(18) mivel egyes tagállamokban a befektetőkártalanítási rendszer szakmai szervezetek felelőssége alatt működik; mivel más tagállamokban ezek a rendszerek törvény által alapítottak és szabályozottak; mivel a helyzetek különbözősége csak a kötelező tagság és a rendszerből való kizárás tekintetében okoz problémát; mivel ezért lépéseket kell tenni, hogy ezeken a területeken korlátozzák a rendszerek hatáskörét;
(19) mivel a befektetőt indokolatlan késedelem nélkül kártalanítani kell, amint kárigénye igazolást nyer; mivel a kárigények benyújtásának ésszerű határidejét magának a kártalanítási rendszernek kell rögzítenie; mivel azonban a meghatározott időtartam lejártának ténye nem használható fel a befektető ellen, amennyiben az indokolhatóan nem volt képes a megjelölt időn belül benyújtani kárigényét;
(20) mivel a befektetők tájékoztatása a kártalanítási rendelkezésekről a befektetők védelmének alapvető eleme; mivel a 93/22/EGK irányelv 12. cikke előírja a befektetési vállalkozások számára, hogy az ügylet megkötése előtt tájékoztassák befektetőiket a kártalanítási lehetőségekről; mivel ezért ebben az irányelvben meg kell állapítani a befektetni szándékozóknak a befektetési ügyleteikre vonatkozó kártalanítási rendszer tekintetében történő tájékoztatás szabályait;
(21) mivel azonban a reklámokban a kártalanítás szintjére és mértékére vonatkozó, szabályozás nélkül használt utalások károsan hathatnak a pénzügyi rendszer stabilitására vagy a befektetők bizalmára; mivel ezért a tagállamoknak szabályozniuk kell ezen utalások korlátozását;
(22) mivel ez az irányelv alapvetően minden befektetési vállalkozástól megkívánja, hogy csatlakozzon valamelyik befektetőkártalanítási rendszerhez; mivel a Közösségen kívüli országban székhellyel rendelkező befektetési vállalkozások engedélyezését szabályozó irányelvek, és különösen a 93/22/EGK irányelv lehetővé teszik a tagállamok számára, hogy maguk döntsék el, engedélyezik-e területükön és milyen feltételekkel az ilyen befektetési vállalkozások fióktelepeinek működését; mivel az ilyen fióktelepek a Szerződés 59. cikkének második bekezdése értelmében a székhelyük szerinti tagállamtól eltérő tagállamban nem élvezik a szolgáltatásnyújtás szabadságát vagy a letelepedés jogát; mivel ennek megfelelően a fióktelepek működését engedélyező tagállamnak határoznia kell arról, hogy hogyan érvényesíti ennek az irányelvnek az alapelveit a 93/22/EGK irányelv 5. cikkének megfelelően és tekintettel a befektetők védelmének és a pénzügyi rendszer integritása megőrzésének szükségességére; mivel elengedhetetlen, hogy az ilyen fióktelepekhez forduló befektetők teljes mértékben tudatában legyenek a rájuk alkalmazandó kártalanítási szabályoknak;
(23) mivel nem elengedhetetlenül szükséges, hogy ez az irányelv harmonizálja a befektetőkártalanítási rendszerek finanszírozási módjait, tekintve, hogy egyrészt az ilyen rendszerek finanszírozása elvben magukat a befektetési vállalkozásokat terheli, másrészt a rendszerek pénzügyi teljesítőképességének arányban kell állnia a kötelezettségeivel; mivel ugyanakkor mindez nem veszélyeztetheti az érintett tagállam pénzügyi rendszerének stabilitását;
(24) mivel ennek az irányelvnek a megvalósítása nem eredményezheti azt, hogy a tagállam vagy annak illetékes hatósága vállaljon felelősséget a befektetők irányában, amennyiben biztosították, hogy egy vagy több, a befektetők kártalanítását vagy védelmét szolgáló rendszert az ezen irányelvben leírt feltételek szerint bevezettek, és azt hivatalosan elismerték;
(25) mivel következésképpen, a befektetési vállalkozások belső piacának létrehozása érdekében a befektetőkártalanítási rendszereket minimális szinten harmonizálni kell, mert az lehetővé teszi, hogy a befektetők nagyobb bizalommal forduljanak megbízásaikkal ezekhez a vállalkozásokhoz, különösen a másik tagállamban működő vállalkozásokhoz, és kizárja a fogadó tagállam által alkalmazott, közösségi szinten nem összehangolt nemzeti befektetővédelmi szabályokból eredő nehézségeket; mivel a kötelező érvényű közösségi irányelv az egyetlen megfelelő eszköz a kívánt cél elérésére a 93/22/EGK irányelvnek megfelelő befektetőkártalanítási rendelkezések általános hiányában; mivel ez az irányelv csak a szükséges harmonizált minimális szintet érinti, mivel lehetővé teszi a tagállamok számára, hogy kívánságuk szerint szélesebb vagy nagyobb mértékű védelmet követeljenek, és megfelelő mozgásteret hagy számukra a befektetőkártalanítási rendszerek szervezése és finanszírozása tekintetében,
ELFOGADTA EZT AZ IRÁNYELVET:
1. cikk
Ezen irányelv alkalmazásában:
1. "befektetési vállalkozás": a 93/22/EGK irányelv 1. cikkének (2) bekezdésében meghatározott befektetési vállalkozás, amely
- a 93/22/EGK irányelv 3. cikkének megfelelő engedély alapján működik,
vagy
- a 77/780/EGK [7] és a 89/646/EGK [8] tanácsi irányelvnek megfelelően hitelintézetként működik, amelynek engedélye a 93/22/EGK irányelv mellékletének A. szakaszában felsorolt egy vagy több befektetési szolgáltatásra vonatkozik;
2. "befektetési ügylet": a 93/22/EGK irányelv 1. cikkének 1. pontjában meghatározott bármely befektetési szolgáltatás, valamint az előbb említett irányelv melléklete C. szakaszának 1. pontjában említett szolgáltatás;
3. "eszközök": a 93/22/EGK irányelv mellékletének B. szakaszában felsorolt eszközök;
4. "befektető": minden személy, aki pénzt vagy eszközöket bízott a befektetési vállalkozásra, befektetési ügylettel kapcsolatban;
5. "fióktelep": olyan ügyletkötési hely, amely a befektetési vállalkozáshoz tartozik, nem jogi személy, és amely a befektetési vállalkozás számára engedélyezett befektetési szolgáltatásokat nyújt; a másik tagállamban székhellyel rendelkező befektetési vállalkozás által az adott tagállamban létesített összes ügyletkötési helyet egy fióktelepnek kell tekinteni;
6. "közös befektetési ügylet": két vagy több személy megbízásából végrehajtott befektetési ügylet, vagy olyan ügylet, amely fölött egy vagy több személy rendelkezik jogokkal, amely jogok az adott személyek közül egynek vagy többnek az aláírásával gyakorolhatók;
7. "illetékes hatóságok": a 93/22/EGK irányelv 22. cikkében meghatározott hatóságok; ezek a hatóságok lehetnek még - adott esetben - a hitelintézetek együttes felügyeletéről szóló, 1992. április 6-i 92/30/EGK tanácsi irányelv [9] 1. cikkében meghatározottak.
2. cikk
(1) Minden tagállam biztosítja területén egy vagy több befektetőkártalanítási rendszer bevezetését és hivatalos elismerését. A második albekezdésben és az 5. cikk (3) bekezdésében meghatározott körülmények kivételével az adott tagállamban egyetlen befektetési vállalkozás sem folytathat engedélyezett tevékenységet, ha nem tartozik valamelyik ilyen rendszerhez.
Egy tagállam azonban mentesíthet egy ezen irányelv hatálya alá tartozó hitelintézetet a befektetőkártalanítási rendszerben való részvétel kötelezettsége alól, amennyiben az adott hitelintézet a 94/19/EK irányelv 3. cikkének (1) bekezdése alapján már mentességet nyert a betétbiztosítási rendszerhez tartozás kötelezettsége alól, azzal a feltétellel, hogy a betéteseknek nyújtott védelem és tájékoztatás ugyanilyen feltételekkel kiterjed a befektetőkre is, és így a befektetők legalább olyan védelmet élveznek, mint a befektetőkártalanítási rendszerben.
Minden tagállam, amely él ezzel a lehetőséggel, ennek megfelelően tájékoztatja a Bizottságot; különösen fel kell tárnia a szóban forgó védelmi rendszerek és az ezen irányelv alkalmazásában általuk lefedett hitelintézetek jellemzőit, valamint a megadott információkhoz képest bekövetkező változásokat. A Bizottság minderről tájékoztatja a Tanácsot.
(2) A rendszer a 4. cikknek megfelelően biztosítást nyújt a befektetőnek, amennyiben:
- az illetékes hatóságok álláspontja szerint a szóban forgó vállalkozás, az adott időpontban, pénzügyi helyzetéhez közvetlenül kapcsolódó okokból, nem tud megfelelni a befektetői vele szemben támasztott igényeinek, és a közeljövőben nem is lesz erre képes,
vagy
- egy bíróság, a befektetési vállalkozás pénzügyi helyzetéhez közvetlenül kapcsolódó okokból, olyan határozatot hoz, amelynek következtében felfüggesztik a befektetők lehetőségét arra, hogy követeléseket támasszanak az érintett vállalkozással szemben,
attól függően, hogy melyik következik be hamarabb.
Biztosítást nyújtanak azokra a kártalanítási igényekre, amelyek abból keletkeznek, hogy a vállalkozás az alkalmazandó jogi és szerződéses feltételeknek megfelelően nem képes:
- visszafizetni a befektetőknek járó vagy a befektetők tulajdonát képező, az ő nevükben, befektetési ügyletekkel kapcsolatban a vállalkozásnak nyújtott pénzeszközt,
vagy
- visszaadni a befektetőknek a befektetők tulajdonát képező, az ő nevükben, befektetési ügyletekkel kapcsolatban a vállalkozásnál őrzött, kezelt vagy működtetett eszközöket.
(3) A 2. cikkben említett bármely igényt, melyet olyan hitelintézettel szemben támasztottak, amely az adott tagállamban mind az ezen irányelv, mind a 94/19/EK irányelv hatálya alá tartozik, a tagállam az általa megfelelőnek ítélt ezen irányelvek valamelyike által előírt rendszer szerint kezeli. Egyetlen igény sem jogosult egynél többszöri kártalanításra az irányelvek szerint.
(4) A befektetők kártalanítási igényének összegét a jogi és szerződéses feltételeknek megfelelően kell kiszámítani, különös tekintettel a beszámításra és az ellenkövetelésre vonatkozó feltételekre, figyelembe véve a (2) bekezdésben említett hatósági vagy bírósági határozat időpontját, amelyek befolyásolják annak az összegnek vagy azon eszközök értékének a - lehetőség szerint a piaci értéket alapul vevő - meghatározását, amelyeket a befektetési vállalkozás nem képes visszaadni vagy visszafizetni a befektetőnek.
3. cikk
Az olyan ügyletekből származó kártalanítási igényeket, amelyeknél pénzmosás bűntettét állapították meg, a pénzügyi rendszerek pénzmosás céljára való felhasználásának megelőzéséről szóló, 1991. június 10-i 91/308/EGK tanácsi irányelv [10] 1. cikkének meghatározása szerint ki kell zárni minden, a befektetőkártalanítási rendszerből származó kártalanításból.
4. cikk
(1) A tagállamok gondoskodnak arról, hogy a rendszer befektetőnként legalább 20000 ECU biztosítást nyújtson a 2. cikk (2) bekezdésében említett kártalanítási igények kielégítésére.
Azok a tagállamok, amelyek esetében ezen irányelv elfogadásának idején ez a biztosítás kevesebb, mint 20000 ECU, 1999. december 31-ig fenntarthatják az alacsonyabb összeget, feltéve, hogy az nem kevesebb, mint 15000 ECU. Ez a választás azon tagállamokat is megilleti, amelyekre az 94/19/EK irányelv 7. cikke (1) bekezdésének második albekezdésében említett átmeneti rendelkezések vonatkoznak.
(2) A tagállamok úgy is rendelkezhetnek, hogy egyes befektetőket kizárnak a biztosítási rendszerből, vagy részükre alacsonyabb biztosítást nyújtanak. Az ilyen kizárási esetek felsorolását az I. melléklet tartalmazza.
(3) E cikk nem zárja ki olyan rendelkezések fenntartását vagy elfogadását, amelyek a befektetők számára nagyobb vagy átfogóbb biztosítást nyújtanak.
(4) A tagállamok az (1) bekezdésben meghatározott vagy a (3) bekezdésben említett biztosítást a befektetőkártalanítási igény meghatározott százalékára korlátozhatják. Ennek a hányadnak azonban el kell érnie vagy meg kell haladnia a kártalanítási igény 90 %-át mindaddig, amíg a rendszer alapján kifizetendő összeg nem haladja meg a 20000 ECU-t.
5. cikk
(1) Amennyiben egy befektetési vállalkozás, amely számára a 2. cikk (1) bekezdése előírja egy rendszerhez történő tartozást, nem teljesíti a rendszer tagjaként rá vonatkozó kötelezettségeket, a működési engedélyét kiadó illetékes hatóságokat értesíteni kell, és a kártalanítási rendszerrel együttműködve minden szükséges intézkedést - szankció kiszabását is beleértve - meg kell hozni annak biztosítására, hogy a befektetési vállalkozás teljesítse a kötelezettségeit.
(2) Amennyiben ezek az intézkedések nem biztosítják a befektetési vállalkozás kötelezettségeinek betartását, amennyiben a nemzeti jog lehetőséget ad a tag kizárására, a vállalkozást - az illetékes hatóságok kifejezett jóváhagyásával - legalább 12 hónapos határidővel értesíthetik a rendszerből való kizárás szándékáról. A 2. cikk (2) bekezdésének második albekezdése szerinti biztosítást az ezen időszak alatt végrehajtott ügyletek tekintetében a rendszer továbbra is biztosítja. Ha a felmondási határidő lejártáig a befektetési vállalkozás nem teljesíti a kötelezettségeit, a kártalanítási rendszer - az illetékes hatóságok ismételt kifejezett jóváhagyásával - kizárhatja.
(3) Ahol a nemzeti jog lehetővé teszi, a működési engedélyt kiadó illetékes hatóságok kifejezett hozzájárulásával, a befektetőkártalanítási rendszerből kizárt befektetési vállalkozás tovább folytathatja befektetési szolgáltatásait, amennyiben még kizárása előtt alternatív kártalanítási intézkedéseket vezetett be, amelyek biztosítják, hogy a befektetőket legalább azzal egyenértékű biztosítás védje, mint a hivatalosan elismert rendszerben, és amelynek főbb jellemzői megfelelnek annak a rendszernek.
(4) Amennyiben a (2) bekezdés értelmében kizárásra javasolt befektetési vállalkozás nem képes alternatív intézkedésekkel megfelelni a (3) bekezdésben elrendelt feltételeknek, a működési engedélyét kiadó hatóságok azt haladéktalanul bevonják tőle.
6. cikk
Egy befektetési vállalkozás működési engedélyének visszavonása után a visszavonásig teljesített ügyletekre a 2. cikk (2) bekezdésének második albekezdésében leírt biztosítás lesz hatályban.
7. cikk
(1) A 2. cikk (1) bekezdésének megfelelő, egy tagállamban bevezetett és hivatalosan elismert befektetőkártalanítási rendszer a befektetési vállalkozások más tagállamokban létesített fióktelepeinél ügyletet kötő befektetőire is hatályos.
1999. december 31-ig sem az előírt biztosítás szintje, sem hatóköre, beleértve a százalékos mértéket, nem haladhatja meg a fogadó tagállam megfelelő kártalanítási rendszerének maximális szintjét és hatókörét. Eddig az időpontig a Bizottság jelentést készít ennek az albekezdésnek és a fent említett 94/19/EK irányelv 4. cikke (1) bekezdése alkalmazásának tapasztalatairól, és tekintetbe veszi a rendelkezések fenntartásának szükségességét. Amennyiben szükséges, a Bizottság irányelvi javaslatot nyújt be az Európai Parlamenthez és a Tanácshoz e rendelkezések hatályának meghosszabbítása érdekében.
Amennyiben a fogadó tagállamban a befektetőkártalanítási rendszer mértéke vagy hatóköre, beleértve a százalékos mértéket, meghaladja a befektetési vállalkozás működési engedélyét kiadó tagállamban előírt biztosítás mértékét vagy hatókörét, a fogadó tagállamnak lehetővé kell tennie, hogy létezzen a területén hivatalosan elismert rendszer, amelyhez a fióktelep önkéntesen csatlakozhat, abból a célból, hogy kiegészítse azt a biztosítást, amely befektetőit a székhely szerinti tagállam rendszerében való tagság által védi.
Amennyiben egy fióktelep csatlakozik egy ilyen rendszerhez, annak olyan rendszernek kell lennie, amely azt a vállalkozástípust fedezi, amelyhez a fióktelep tartozik, vagy annak a leginkább megfelel a fogadó országban.
A tagállamok objektív és általánosan alkalmazott feltételek megállapítását biztosítják a fióktelepek bármely befektetőkártalanítási rendszerben való tagságára vonatkozóan. A felvétel attól függ, hogy a fiókelep teljesíti-e a tagság vonatkozó kötelezettségeit, beleértve különösen a hozzájárulások és egyéb díjak befizetését. A tagállamok ezt a bekezdést a II. mellékletben meghatározott vezérelveket követve alkalmazzák.
(2) Amennyiben egy fióktelep, amely élt azzal a lehetőséggel, hogy az (1) bekezdésben leírtak szerint önkéntesen jelentkezzen egy befektetőkártalanítási rendszerbe, nem felel meg a tagság követelményeinek, értesítik a működési engedélyét kiadó illetékes hatóságokat, és a kártalanítási rendszerrel együttműködve minden szükséges intézkedést megtesznek, hogy a fióktelep teljesítse a fent említett kötelezettségeit.
Amennyiben ezek az intézkedések nem biztosítják, hogy a fióktelep megfeleljen az e cikkben említett követelményeknek, megfelelő, legalább 12 hónapos felmondási idő után a kártalanítási rendszer, a működési engedélyét kiadó illetékes hatóságok jóváhagyásával, kizárhatja a fióktelepet. A kizárás dátuma előtt végrehajtott befektetési ügyletekre ezen időpontot követően is biztosítást nyújt az a rendszer, amelynek a fióktelep önkéntes tagja volt. A befektetőket értesítik a kiegészítő biztosítás megvonásáról és a hatálybalépés időpontjáról.
8. cikk
(1) A 4. cikk (1), (3) és (4) bekezdésében említett fedezet a befektetőnek az ezen irányelv szerint egy befektetési vállalkozás elleni összesített kártalanítási igényére vonatkozik, a számlák mennyiségétől, pénznemétől és a Közösségen belüli elhelyezkedésétől függetlenül.
A tagállamok azonban a saját pénznemüktől és az ECU-től eltérő pénznemben tartott pénzforrásaikat kizárhatják a biztosításból, vagy alacsonyabb biztosítást nyújthatnak rá. Ez a lehetőség nem alkalmazható az eszközök esetében.
(2) A közös befektetési ügyletekben minden egyes befektető részesedését tekintetbe veszik a 4. cikk (1), (3) és (4) bekezdése szerinti biztosítás kiszámításakor.
Külön rendelkezések hiányában a kártalanítási igényeket egyenlően osztják meg a befektetők között.
A tagállamok előírhatják, hogy a két vagy több személy közös befektetési ügyleteként, társulás vagy hasonló jellegű, jogi személyiséggel nem rendelkező csoportosulás nevében végrehajtott közös befektetés alapján keletkezett kárigényt a 4. cikk (1), (3) és (4) bekezdésében meghatározott biztosítási összeghatár kiszámításánál vonják össze, és úgy tekintsék, mintha egyetlen befektető ügyletéből származna.
(3) Amennyiben egy befektető nem teljes mértékben jogosult a pénzösszegre vagy a birtokában lévő értékpapírokra, az a személy részesüljön kártalanításban, aki teljes mértékben jogosult rá, feltéve, hogy az illető személy azonosított vagy azonosítható a 2. cikk (2) bekezdésében említett hatósági vagy bírósági határozat időpontját megelőzően.
Amennyiben két vagy több személy teljes mértékben jogosult, mindegyiküknek a pénzösszeg vagy az értékpapír kezelésére vonatkozó megállapodásban megállapított résztulajdonát figyelembe veszik a 4. cikk (1), (3) és (4) bekezdésében megállapított limitek kiszámításánál.
Ezt a rendelkezést nem kell alkalmazni a kollektív befektetési vállalkozásokra.
9. cikk
(1) A kártalanítási rendszer megfelelő intézkedéseket hoz, hogy tájékoztassa a befektetőket a 2. cikk (2) bekezdésében említett hatósági vagy bírósági határozatról, és - amennyiben jogosultak kártalanításra - a lehető leggyorsabban kártalanítsa őket. Meghatározhat egy határidőt, amelyen belül elfogadja a kárigények bejelentését. Ez az időtartam nem lehet öt hónapnál rövidebb, a fent említett hatósági vagy bírósági határozat időpontjától vagy attól az időponttól kezdődően, amikor a határozatot nyilvánosságra hozták.
A határidő leteltének tényére azonban a rendszer nem hivatkozhat azért, hogy megtagadja a kártalanítást egy olyan befektetőtől, aki nem tudta a határidő szerint érvényesíteni a kártalanításhoz való jogát.
(2) A rendszer a lehető leggyorsabban, de legkésőbb a kárigény elismerésétől és az összeg nagyságának megállapításától számított három hónapon belül köteles kifizetni a befektető követelését.
Rendkívüli körülmények között és különleges esetekben a kártalanítási rendszer az illetékes hatóságokhoz fordulhat a határidő meghosszabbítása érdekében. Az ilyen meghosszabbítás nem haladhatja meg a három hónapot.
(3) A (2) bekezdésben megállapított határidőktől függetlenül, ha a befektető vagy bármely, a befektetési ügyletből részesedésre számot tartó vagy abban érdekelt személy ellen büntetőeljárást kezdeményeznek a 91/308/EGK irányelv 1. cikkében meghatározott pénzmosás miatt vagy azzal kapcsolatban, a kártalanítási rendszer a bírósági határozat meghozataláig felfüggesztheti a kifizetést.
10. cikk
(1) A tagállamok biztosítják, hogy minden egyes befektetési vállalkozás megtegye a megfelelő intézkedéseket abból a célból, hogy a tényleges és a lehetséges befektetők megfelelő információhoz jussanak, és azonosíthassák, melyik befektetőkártalanítási rendszerhez tartozik a befektetési vállalkozás és leányvállalatai a Közösségben, vagy milyen alternatív megoldás áll rendelkezésükre a 2. cikk (1) bekezdésének második albekezdése vagy az 5. cikk (3) bekezdése szerint. A befektetőket tájékoztatni kell a befektetőkártalanítási rendszer feltételeiről vagy bármely lehetséges alternatív megoldásról, beleértve a kártalanítási rendszer által nyújtott biztosítás összegét és hatókörét, valamint a tagállam által a 2. cikk (3) bekezdése szerint megállapított szabályokról. Az információt könnyen érthető formában kell rendelkezésre bocsátani.
Kérésre információt kell nyújtani a kártalanításra vonatkozó feltételekről és a kártalanítás igényléséhez szükséges eljárásról.
(2) Az (1) bekezdésben előírt információt a nemzeti jognak megfelelő módon kell rendelkezésre bocsátani, annak a tagállamnak a hivatalos nyelvén vagy nyelvein, ahol a fióktelepet alapították.
(3) A tagállamok szabályokat állapítanak meg az (1) bekezdésben említett információ reklámokban történő felhasználásának korlátozására, hogy ez a felhasználás ne befolyásolhassa a pénzügyi rendszer stabilitását vagy a befektetők bizalmát. A tagállam különösen annak tényszerű közlésére korlátozhatja a reklámot, hogy a befektetési vállalkozás melyik kártalanítási rendszerhez tartozik.
11. cikk
(1) A tagállamok mindegyike ellenőrzi, hogy azok a befektetési vállalkozások, amelyek székhelye a Közösségen kívül található, rendelkeznek-e az ezen irányelvnek megfelelő biztosítással. Amennyiben nincs ilyen biztosításuk, a tagállam a 93/22/EGK irányelv 5. cikke alapján előírhatja, hogy a Közösségen kívüli székhellyel rendelkező fióktelepek csatlakozzanak a területén működő befektetőkártalanítási rendszerhez.
(2) A Közösségen kívüli székhellyel rendelkező fióktelep tényleges és lehetséges befektetőit a befektetési vállalkozás minden szükséges információval köteles ellátni a befektetésükre vonatkozó biztosítással kapcsolatban.
(3) A (2) bekezdésben említett információt a nemzeti jog szerint előírt módon, annak a tagállamnak a hivatalos nyelvén vagy nyelvein kell rendelkezésre bocsátani, amelyben a fióktelepet alapították, világos és érhető megfogalmazásban.
12. cikk
A nemzeti jogból eredő egyéb jogok sérelme nélkül a befektetők kártalanítása céljából kifizetéseket eszközlő rendszerek jogosultak a jogok átruházására a felszámolási eljárás alatt álló befektetők esetében, a kifizetésüknek megfelelő összegig.
13. cikk
A tagállamok biztosítják, hogy a befektető a kártalanításhoz való jogát peres eljárás útján érvényesíthesse a kártalanítási rendszerrel szemben.
14. cikk
A Bizottság legkésőbb 1999. december 31-ig jelentést nyújt be az Európai Parlamentnek és a Tanácsnak ezen irányelv alkalmazásáról, és, ahol szükséges, ezt a felülvizsgálatára irányuló javaslat kíséri.
15. cikk
(1) A tagállamok hatályba léptetik azokat a törvényi, rendeleti és közigazgatási rendelkezéseket, amelyek szükségesek ahhoz, hogy ennek az irányelvnek legkésőbb 1998. szeptember 26-ig megfeleljenek. Erről haladéktalanul tájékoztatják a Bizottságot.
Amikor a tagállamok elfogadják ezeket az intézkedéseket, azokban hivatkozni kell erre az irányelvre, vagy azokhoz hivatalos kihirdetésük alkalmával ilyen hivatkozást kell fűzni. A hivatkozás módját a tagállamok határozzák meg.
(2) A tagállamok közlik a Bizottsággal nemzeti joguknak azokat a főbb rendelkezéseit, amelyeket az ezen irányelv által szabályozott területen fogadnak el.
16. cikk
A 93/22/EGK irányelv 12. cikke a 15. cikk (1) bekezdésében említett naptól hatályát veszti.
17. cikk
Ez az irányelv az Európai Közösségek Hivatalos Lapjában való kihirdetésének napján lép hatályba.
18. cikk
Ennek az irányelvnek a tagállamok a címzettjei.
Kelt Brüsszelben, 1997. március 3-án.