KOMMISSIONENS BESLUTNING
af 20. maj 2008
om den støtte, som Frankrig har ydet til Fonds de prévention des aléas pêche (fond til forebyggelse af risici i fiskeriet) og fiskerivirksomheder (Statsstøtte C 9/06)
(meddelt under nummer K(2007) 5636)
(Kun den franske udgave er autentisk)
(EØS-relevant tekst)
(2008/936/EF)
KOMMISSIONEN FOR DE EUROPÆISKE FÆLLESSKABER HAR -
under henvisning til traktaten om oprettelse af Det Europæiske Fællesskab, særlig artikel 88, stk. 2, første afsnit,
efter at have opfordret de interesserede parter til at fremsætte deres bemærkninger i overensstemmelse med denne artikel, og
ud fra følgende betragtninger:
1. PROCEDURE
(1)
Kommissionen har indhentet oplysninger om en fond, hvis formål skulle være at kompensere for de stigende brændstofpriser, som har belastet de franske fiskerivirksomheder siden 2004. Ifølge disse oplysninger er den officielle målsætning for denne fond med titlen Fonds de prévention des aléas pêche (FPAP) på kort sigt at udligne udsvingene i priserne på brændstof for fiskeriet, men i praksis har den givet disse virksomheder mulighed for at købe brændstof til priser, der ligger betydeligt under markedsprisen.
(2)
Hensigten var åbenbart som udgangspunkt, at fonden alene skulle fungere med bidrag fra sektoren. Princippet for dens virke er enkelt: fonden skulle afholde den del af brændstofprisen, som lå over den fastsatte referencepris for en liter, og til gengæld skulle virksomhederne indbetale bidrag til FPAP, hvis brændstofprisen faldt til under denne referencepris. På denne måde ville der blive skabt ligevægt i finansieringen af systemet uden tilførsel af offentlige midler.
(3)
Men da markedsprisen på brændstof konstant har ligget langt over referenceprisen, har Kommissionen antaget, at FPAP kun har kunnet fungere takket være finansielt tilskud fra staten, og at dette finansielle tilskud udgjorde statsstøtte efter EF-traktatens artikel 87.
(4)
Den 25. august 2005 anmodede Kommissionen Frankrig om inden den 5. september 2005 at meddele, om den havde vedtaget eller havde planer om at vedtage særlige foranstaltninger for at håndtere de forhøjede brændstofpriser. Kommissionen gjorde desuden opmærksom på, at disse foranstaltninger skulle anmeldes i medfør af artikel 88, stk. 3, i EF-traktaten, hvis de omfattede statsstøtte.
(5)
Frankrig besvarede ikke Kommissionens henvendelse, og den 21. september 2005 anmodede denne i medfør af artikel 10 i Rådets forordning (EF) nr. 659/1999 af 22. marts 1999 om fastlæggelse af regler for anvendelsen af EF-traktatens artikel 93 [senere 88] (1), Frankrig om inden tre uger at fremsende oplysningerne om denne fond, således at Kommissionen kunne undersøge, om der faktisk var tale om statsstøtte, og i påkommende tilfælde om denne statsstøtte var forenelig med fællesmarkedet.
(6)
Frankrig efterkom med skrivelse af 7. oktober 2005 Kommissionens anmodning af 25. august 2005 og svarede, at »der er ikke i Frankrig indført foranstaltninger under statsstøttesystemet for at løse problemerne med den nylige kraftige prisstigning på brændstof.« Frankrig gjorde dog opmærksom på, at man havde tilskyndet til gennemførelsen af »et initiativ truffet af sektoren« til at oprette en fond til forebyggelse af risici i fiskeriet. I denne skrivelse stod der intet om likviditetstilskud fra den franske stat. Det fremgik tværtimod implicit af de franske myndigheders svar, at finansieringen af fonden, som blev administreret af sektoren, alene var baseret på bidrag fra medlemmerne.
(7)
Den 21. oktober 2005 gentog Kommissionen sin formelle anmodning af 21. september 2005 til de franske myndigheder om oplysninger om FPAP og indrømmede dem en ny frist på to uger.
(8)
De franske myndigheder svarede ikke inden for denne frist, og Kommissionen besluttede i medfør af ovennævnte artikel 10, stk. 3, at fremsætte et påbud om de oplysninger, der var nødvendige for denne undersøgelse. Påbuddet af 5. december 2005 blev meddelt Frankrig den 6. december 2005 med en svarfrist på tre uger.
(9)
Frankrig svarede med skrivelse af 21. december 2005, modtaget i Kommissionen den 27. december 2005. I skrivelsen henviste de franske myndigheder til en tidligere svarskrivelse af 6. december og modtaget i Kommissionen den 8. december, som var et svar på Kommissionens skrivelse af 21. september 2005 (se beslutningens betragtning 5). I disse to skrivelser fremsendte Frankrig FPAP’s vedtægter og de tre aftaler om indførelsen af et statstilskud, som FPAP skulle tilbagebetale.
(10)
Efter at have gennemgået disse svarskrivelser og de deri vedlagte dokumenter informerede Kommissionen Frankrig den 8. marts 2006 om sin beslutning om at indlede den formelle undersøgelsesprocedure som omhandlet i EF-traktatens artikel 88, stk. 2, og artikel 6 i forordning (EF) nr. 659/1999.
(11)
Kommissionens beslutning om at indlede proceduren blev offentliggjort i De Europæiske Fællesskabers Tidende den 19. april 2006 (2). Kommissionen opfordrede interesserede parter til at sende deres bemærkninger til de omhandlede foranstaltninger.
(12)
Frankrig fremsendte sine bemærkninger i form af et notat af 21. april 2006 fra de franske myndigheder. Dette notat var ledsaget af en begrundelse, som så ud til oprindelig at have været beregnet til internt brug. I denne begrundelse gør myndighederne rede for deres modargumenter over for Kommissionens argumenter.
(13)
Den 17. maj 2006 meddelte advokatkontoret Ménard, Quimbert et associés, advokater i Nantes (i det følgende betegnet MQA) pr. telefax, at de på et senere tidsbetragtning ville fremsende bemærkninger på FPAP’s vegne og bad derfor om at få forlænget fristen. Kommissionen accepterede at forlænge fristen med to uger. MQA sendte den 17. maj med almindelig post et memorandum, som Kommissionen modtog den 23. maj, på papir med brevhovedet Coopération Maritime, underskrevet af hr. de Feuardent, FPAP’s generalsekretær og dateret 18. maj. En tredje skrivelse fra MQA, også dateret 17. maj og modtaget i Kommissionen den 14. juni, indeholdt »en ny udgave af [disse] betragtninger korrigeret for enkelte redaktionelle fejl«. I virkeligheden drejede det sig om dokumenter, der ikke tidligere var fremsendt til Kommissionen, dvs. supplerende bemærkninger til hr. de Feuardents ovennævnte memorandum, ledsaget af en række dokumenter vedrørende FPAP’s funktion (vedtægter, brugsanvisning, forskellige informationsskrivelser, skattemæssig behandling af medlemsbidragene samt mission statement fra Generalinspektoratet for finanser og Generalinspektoratet for landbrug og fiskeri). Endelig en sidste skrivelse fra MQA, dateret den 12. juni 2006 og sendt med telefax samme dag til Kommissionen, der er en fortsættelse af skrivelsen af 19. maj, »fejlagtigt dateret den 17. maj, som indeholder bemærkninger fra hr. Feuardent, generalsekretær for Confédération de la Coopération, de la Mutualité et du Crédit Maritime, dateret den 18. maj 2006«, som indeholdt de samme supplerende bemærkninger som i den tredje skrivelse af 17. maj, men uden bilag.
(14)
Den 14. juni 2006 sendte Kommissionen til de franske myndigheder den tredje skrivelse af 17. maj 2006 fra MQA (den udgave, hvor de redaktionelle fejl skulle være rettet) og den sidste skrivelse fra MQA af 12. juni 2006 og bad Frankrig om at sende sine bemærkninger til Kommissionen inden en måned. Den 12. juli 2006 bad Frankrig om at få udskudt fristen til 1. september. Den 18. juli 2006 accepterede Kommissionen at forlænge fristen med en måned. Den 26. september 2006 svarede Frankrig, at man ikke havde særlige bemærkninger hertil, men gjorde opmærksom på, at MQA’s skrivelse af 17./19. maj 2006 ikke svarede til hr. de Feuardents bemærkninger. Den 9. oktober 2006 gav Kommissionen Frankrig alle oplysninger om skrivelserne fra MQA og bad om inden ti dage at få bekræftet, at de franske myndigheder havde kendt til hr. de Feuardents memorandum. Frankrig svarede den 23. oktober 2006, at man ikke havde modtaget dette memorandum, som man rent faktisk kun havde nævnt tidligere, fordi det var nævnt i skrivelsen [fra MQA] af 12. juni. Da Frankrig således erklærede, at man ikke havde modtaget denne skrivelse, fremsendte Kommissionen den officielt den 27. oktober 2006 og anmodede Frankrig om at meddele eventuelle bemærkninger til Kommissionen senest 15. november.
(15)
Den 27. november 2006 meddelte Frankrig Kommissionen, at man ikke havde særlige bemærkninger til dette dokument.
2. BESKRIVELSE
2.1. Præsentation af FPAP og fondens aktiviteter
(16)
FPAP er oprettet som en fagforening i medfør af den franske lov af 21. marts 1884 som ændret ved lov af 12. marts 1920. Udkastet til vedtægter blev vedtaget på den stiftende generalforsamling den 10. februar 2004, og vedtægterne er dateret 9. april 2004.
(17)
Ifølge disse vedtægter (artikel 4) er fagforeningen oprettet med en levetid på 99 år. Hovedsædet er beliggende 24, rue du Rocher i Paris, på samme adresse som Confédération de la coopération, de la mutualité et du crédit maritimes (i det følgende benævnt »Coopération Maritime«).
(18)
Ifølge artikel 7 er FPAP stiftet af Coopération Maritime, indkøbs- og udviklingscentret CECOMER, der er et andelsselskab for detailhandlere og har som hovedfunktion at være indkøbscentral for maritime kooperativer, der leverer materiel og udstyr til fiskerivirksomheder, Centre de gestion de la pêche artisanale og to repræsentanter for fiskeriet. På den stiftende generalforsamling den 10. februar 2004 blev disse fem stiftere udpeget til administratorer for FPAP indtil den ordinære generalforsamling, som skulle finde sted i 2007. FPAP er således en udløber af fiskerisektoren og forskellige organer, der er økonomisk forbundet med hinanden (maritime kooperativer, indkøbscentral samt forvaltningscentre for fiskerivirksomheder).
(19)
Ansøgere om medlemskab skal godtgøre, at deres aktiviteter er relateret til fiskeriet, men fagforeningen kan dog godkende »enhver anden, der er rede til at yde moralsk støtte til fagforeningen«, forudsat at antallet af denne type medlemmer ikke overstiger 5 % af forbundets samlede medlemstal. Frankrig præciserer i sin skrivelse af 6. december 2005, at FPAP har 2 013 medlemmer og 2 385 fartøjer, der repræsenterer 30 % af den franske flåde.
(20)
Det hedder i vedtægternes artikel 2, at: »Fagforeningen har til formål at udvikle produkter, der gør det muligt for fiskere at forsikre sig mod følgende risici: udsving i brændstofpriser, havforurening eller sundhedsrisiko på grund af forurening, ophævelse af kvoter eller væsentlig reduktion af fiskerimuligheder samt risici i relation til markedet. Fagforeningens navn er Fonds de prévention des aléas pêche (Fond til forebyggelse af risici i fiskeriet).« FPAP er således tænkt som et gensidigt forsikringsselskab, der tilbyder medlemmerne visse ydelser til gengæld for deres bidrag.
(21)
Frankrig har indsendt kopier af de tre aftaler, der er indgået mellem den franske stat og FPAP om tilbagebetalingspligtige statstilskud til fonden. Disse tilskud udbetales via Office national interprofessionnel des produits de la mer et de l’aquaculture (OFIMER). Den første aftale af 12. november 2004 omfatter et beløb på 15 mio. EUR, den anden af 27. maj 2005 et beløb på 10 mio. EUR og den tredje af 11. oktober 2005 et beløb på 40 mio. EUR. Ifølge disse tre aftaler skulle der altså være ydet tilskud på 65 mio. EUR til FPAP.
(22)
Desuden er det muligt, som det fremgår af den begrundelse, der er vedlagt Frankrigs skrivelse af 21. april 2006 (se beslutningens betragtning 12), at der er udbetalt endnu et beløb til FPAP, denne gang på 12 mio. EUR (se beslutningens betragtning 40).
(23)
Det hedder i artikel 1 i disse aftaler, at »FPAP drives på grundlag af bidrag fra medlemmerne, som anvendes til økonomisk forsikring mod risici forårsaget af udsving i brændstofpriserne og de deraf afledte administrationsudgifter.« Det fremgår af aftalerne, at FPAP ganske vist rent formelt i henhold til vedtægterne har et ganske bredt formål i henseende til de ydelser, som fonden kan varetage (se beslutningens betragtning 20), men at fondens funktion i realiteten er begrænset til økonomisk dækning af fiskerivirksomheder mod prisstigninger på brændstof.
(24)
Det hedder i artikel 2 i aftalen af 12. november 2004, at »likviditetstilskuddet har til formål at sikre indførelsen af en ordning til dækning af udsving i de internationale benzinpriser fra 1. november 2004. Dette tilskud kan gøre det muligt at købe en finansiel option på terminsmarkederne. De kompensationer, som udbetales til fondens medlemmer, skal svare til forskellen mellem den maksimale dækkede pris og den gennemsnitlige månedlige pris i referenceindekset for den pågældende måned.« Næsten samme formulering findes i artikel 2 i aftalen af 27. maj 2005. I stedet for »indførelsen« af en dækningsordning står der, at denne ordning skal »videreføres«, og datoen 1. marts 2005 er angivet som starttidspunktet, hvor det tilskud, der betales inden for rammerne af denne aftale, kan anvendes til denne dækning. Det samme gør sig gældende for aftalen af 11. oktober 2005. Her hedder det i artikel 2, at fonden ved hjælp af det udbetalte tilskud viderefører sin forsikringsaktivitet »… fra og med 1. juli 2005 og mindst indtil 31. december 2005, idet den køber finansielle optioner på terminsmarkederne op til 17 eurocent/l.« Det præciseres, at »de kompensationer, som fonden udbetaler til sine medlemmer, højst må svare til forskellen mellem prisen på 30 eurocent/l og den gennemsnitlige månedlige referencepris for den pågældende måned, hvis sidstnævnte pris er over 30 eurocent/l.«
(25)
Det fremgår af FPAP’s detaljerede procedurevejledning, at denne forsikringsordning fungerer ved hjælp af garantiaftaler mellem FPAP og medlemsvirksomhederne. Medlemmerne betaler et registreringsgebyr på 150 EUR og derefter et garantibidrag baseret på et skønnet brændstofforbrug i liter og en literpris på 0,035 eurocent. Til gengæld herfor modtager fiskerivirksomhederne inden for rammerne af den fastlagte mængde en kompensation, der bestemmes ud fra forbruget og beregnes som beskrevet i denne vejledning.
(26)
Det fremgår af artikel 3 i de i ovenstående betragtning 21 nævnte aftaler, at tilskuddet kun kan udbetales af OFIMER mod visse bilag. Blandt de bilag, der skal fremlægges, er referatet fra den instans i FPAP, der giver tilladelse til forvaltningen af statstilskuddet, der - for de to første aftaler - beskriver, hvordan dette tilskud skal anvendes, og der fastlægger et foreløbigt budget. Frankrig bekræftede i sin skrivelse af 6. december 2005, at de angivne beløb, i alt 65 mio. EUR, er bevilget til FPAP. Det fremgår af dennes skrivelse, at formålet med tilskuddene er »hurtigst muligt at sikre FPAP’s drift for perioden fra november 2004 til udgangen af december 2005.«
(27)
FPAP forpligtede sig desuden til at føre regnskab, således at det på forespørgsel er muligt at få oplyst tilskuddenes anvendelse samt udnyttelse af ressourcer og udgifter. Regnskabsbilagene skal opbevares i ti år og stilles på given foranledning til rådighed for de forskellige statslige organer.
(28)
I artikel 4 fastsættes renten for FPAP’s tilbagebetaling af tilskuddene til OFIMER til 4,45 %. De 15 mio. EUR, der er omfattet af aftalen af 12. november 2004, skulle være tilbagebetalt senest 1. november 2006, de 10 mio. EUR fra aftalen af 27. maj 2005 senest 1. maj 2007 og de 40 mio. EUR fra aftalen af 11. oktober 2005 senest 1. juli 2007.
(29)
Med hensyn til de tre (evt. fire) aftaler, som er indgået mellem den franske stat og fonden, har fonden således to funktioner, hvilket fremgår af den første af målsætningerne, der er fastlagt i vedtægternes artikel 2 (gøre det muligt for fiskerivirksomhederne at forsikre sig mod risici i forbindelse med udsving i brændstofpriserne):
a)
at håndtere udsvingene i brændstofpriser ved at købe optioner på terminsmarkederne i sektoren for olieprodukter og
b)
delvist godtgøre de merudgifter, som påføres fondens medlemmers fartøjer på grund af de høje brændstofpriser, når brændstofprisen overskrider en bestemt tærskel.
(30)
For så vidt angår statsstøtten, skal fonden vurderes ud fra disse to aspekter, dels når den handler som økonomisk operatør på terminsmarkederne, dels når den godtgør fiskerivirksomhederne en del af udgifterne til brændstof for at mindske deres produktionsomkostninger.
2.2. Begrundelse for at åbne den officielle undersøgelsesprocedure
(31)
Der er følgende begrundelse for at åbne den officielle undersøgelsesprocedure.
2.2.1. Vedrørende køb af optioner på terminsmarkederne
(32)
Tilskuddet til FPAP kan betragtes som et kortsigtet lån til en rente på 4,45 %. Kommissionen bemærker dog, at fonden ikke besidder fast ejendom, og at dens egenkapital er yderst begrænset, da den alene stammer fra medlemmernes bidrag. Derfor ville en bankinstitution aldrig have ydet et sådant lån.
(33)
Fonden nyder følgelig godt af en økonomisk fordel sammenlignet med andre virksomheder, der er aktive på de samme terminsmarkeder. Denne fordel udgør en statsstøtte til fordel for fonden. Ingen af bestemmelserne i EF-traktatens artikel 87 og de retningslinjer, som Kommissionen har vedtaget med henblik på at analysere statsstøtteordninger, tillader at betragte dette som foreneligt med fællesmarkedet.
(34)
Takket være denne aktivitet kan fiskerivirksomheder, der er medlem af FPAP, derudover købe brændstof til nedsat pris. Dette udgør statsstøtte, som reducerer produktionsomkostningerne for de virksomheder, der er medlem af fonden. Ifølge artikel 3.7 i retningslinjerne for statsstøtte til fiskeriet og akvakultur (3), skal denne form for driftsstøtte, hvortil der ikke er knyttet forpligtelser, normalt betragtes som uforenelig med fællesmarkedet.
2.2.2. Vedrørende kompensationen til fiskerivirksomheder af en del af omkostningerne til køb af brændstof
(35)
Også her er der tale om et tilskud, som reducerer produktionsomkostningerne for de virksomheder, der er medlem af fonden. På samme måde er der ingen af bestemmelserne i EF-traktatens artikel 87 og de retningslinjer, som Kommissionen har vedtaget med henblik på at analysere statsstøtteordninger, der tillader at betragte tilskuddet som foreneligt med fællesmarkedet. Ifølge artikel 3.7 i retningslinjerne for statsstøtte til fiskeriet skal denne type driftsstøtte, hvortil der ikke er knyttet forpligtelser, betragtes som uforenelig med fællesmarkedet.
2.2.3. Konklusion
(36)
På baggrund af de oplysninger, som Kommissionen har til rådighed, finder Kommissionen, at der bestod alvorlig tvivl om, hvorvidt denne støtteforanstaltning til fordel for både FPAP og de fiskerivirksomheder, der er medlem af fonden, er forenelig med fællesmarkedet.
3. BEMÆRKNINGER FRA FRANKRIG OG DE INTERESSEREDE PARTER
3.1. Frankrigs bemærkninger
(37)
Frankrigs bemærkninger fremgår af Frankrigs svar af 21. april 2006. Der er efterfølgende ikke fremsendt supplerende betragtninger til FPAP’s og MQA’s argumentation.
(38)
Frankrig anfører, at Kommissionens analyse bør være koncentreret om arten af og betingelserne for tildeling af statstilskuddet og ikke FPAP’s aktiviteter.
(39)
Frankrig fremfører følgende i denne sammenhæng:
-
de gældende satser er højere end de referencesatser, som Kommissionen har brugt til at fastslå eksistensen af statsstøtte i et lån på lempelige vilkår
-
dette kan ikke betragtes som statsstøtte, så længe fristen for tilbagebetaling ikke er overskredet. Frankrig gør i den sammenhæng opmærksom på, at disse frister er hhv. 1. november 2006, 1. maj 2007 og 1. juli 2007
-
Kommissionens argument om, at en bankinstitution ikke ville have ydet et sådant lån til FPAP, er der ikke belæg for, da der kunne have været indført kautionsordninger. Desuden understreger Frankrig, at FPAP er den eneste faglige struktur i Frankrig, hvis medlemmer er fiskerivirksomheder, og som har til formål at handle på olieterminsmarkedet, og at der er fri adgang til medlemskab af fonden.
(40)
Endelig bemærker Kommissionen, at Frankrig i bilagene til svarskrivelsen (jf. betragtning 12 i beslutningen) angiver, at »det ikke forekommer nødvendigt at anføre, at der er truffet beslutning om et tilskud på 12 mio. EUR, da der ikke til dato er underskrevet nogen aftale, men man skal ikke bevæge sig ind i en blindgyde. Det foreslås at angive, at der pågår overvejelser.«
3.2. Bemærkninger fra FPAP
(41)
Kommissionen har modtaget flere skrivelser fra MQA med forskelligt indhold og sendt på forskellig måde (jf. detaljer i denne beslutnings betragtning 13), der kan sammenfattes som følger: Et memorandum på Coopération Maritime’s brevpapir dateret 18. maj 2006 og underskrevet af FPAP’s generalsekretær samt supplerende betragtninger fra MQA på vegne af FPAP, ledsaget af en række dokumenter om FPAP’s drift (vedtægter, procedurevejledning, forskellige informationsskrivelser, skattemæssig behandling af medlemsbidragene samt mission statement fra Generalinspektoratet for finanser og Generalinspektoratet for landbrug og fiskeri).
(42)
En analyse af dokumenterne fra MQA viser, at FPAP tilslutter sig Frankrigs argument og anfører, at man ikke forlods kan antage, at der sker »en ren og skær annullering af gælden ved dennes betalingsfrist«, så længe det ikke er konstateret, at der er tale om forsømmelse af tilbagebetaling. I modsætning til de franske myndigheder koncentrerer FPAP sig for restens vedkommende ikke om arten af og betingelserne for tildelingen af støtten, men om fondens status og aktiviteter.
(43)
FPAP’s argumentation for at bestride, at der er tale om statsstøtte, eller at tilskuddene fra den franske stat skulle være uforenelige med fællesmarkedet, kan sammenfattes som følger:
-
FPAP er ikke en almindelig økonomisk operatør, men en fagforening, der alene handler i medlemmernes interesse og ikke beskæftiger sig med at skabe fortjeneste, og som er oprettet som en »forebyggelsesinstans«. Når fonden således tilrettelægger gensidig risikoforsikring med en kompensationsordning i forhold til en referencepris, handler den derfor ikke som en almindelig kommerciel operatør, »men som en samling af forbrugere af olieprodukter, som ønsker at beskytte sig mod markedet snarere end at operere på det«. Den er oprindeligt tænkt som et organ, der skal være selvforsynende, eftersom indbetalte, men ikke udnyttede bidrag eventuelt skal tilbagebetales. FPAP understreger desuden den fuldstændige gennemsigtighed i administrationen. Da fonden således ikke har nogen økonomisk aktivitet for egen regning, vil den ikke kunne påvirke det pågældende terminsmarked. FPAP nævner ligeledes eksistensen af en revision foretaget af finanstilsynet og landbrugs- og fiskeritilsynet.
-
FPAP handler ikke på et relevant marked, da markedet for fiskeriprodukter er eksponeret for adskillige andre konkurrenceforvridende parametre, som skyldes forskellige nationale politikker for gennemførelsen af den fælles fiskeripolitik. Markedet skal således analyseres som en »mosaik af regionale mikromarkeder«. Denne aktivitet ændrer således ikke ved samhandelsbetingelserne. FPAP anfører desuden, at analysen af konkurrencen skal være detaljeret, fordi en betydelig del af forhøjelsen og fordrejningen af omkostninger, som fiskeriet skal afholde, skyldes »bompenge« eller »bøder«, som navnlig stammer fra fællesskabsforanstaltninger, hvilket på ingen måde kan beskrives som et enormt, åbent marked.
(44)
FPAP’s virke skal gøre det lettere at bevare fiskeriet i en regional sammenhæng og hindre søgående fartøjer i at fiske i farvande, det er lettere at komme til, eller trawlerne i at koncentrere sig om mere specifikke og mindre energiforbrugende fiskeriformer. Formålet er gennem tilpasning at beskytte bestandene, balancerne og mangfoldigheden. På denne måde har FPAP foregrebet planerne for redning og omstrukturering og den forventede forøgelse af de minimis-støtten. Derfor fremfører FPAP følgende argumenter:
-
Det er ikke korrekt at sige, at statens tilskud er ydet uden betingelser, da de tværtom er »betingede af en gennemsigtig, direkte forvaltning [og] især fastlæggelsen af en bæredygtig politik, der er genstand for et overordnet tilsyn«
-
Lidt over en tredjedel (25 mio. EUR ud af 65 mio.) vedrører direkte tilskud til lønmodtagere og skal opfattes som en direkte socialhjælp
-
Støtten er ydet under ekstraordinære omstændigheder, da Kommissionen jo selv erkender, at sektoren står over for usædvanlige økonomiske og sociale problemer
-
FPAP gør opmærksom på, at fonden i henhold til fransk lov er civilretligt ansvarlig, og at dens ansvar er ubegrænset. Da der ikke er tale om, at tilbagebetalingen er misligholdt, er Kommissionens kriterium for at kalde dette forhold statsstøtte derfor utilstrækkeligt.
(45)
Endelig har MQA i sine betragtninger sendt kopier af to breve fra den franske budgetminister stilet til FPAP, hvoraf det fremgår, at FPAP og alle fondens medlemmer har adgang til skattefordele. For FPAP’s vedkommende skulle disse skattefordele bestå i en fritagelse for selskabsskat og sandsynligvis også erhvervsskat, og for fiskerivirksomhederne i, at de får mulighed for trække bidrag indbetalt til FPAP fra deres skattepligtige indtægter.
4. VURDERING
(46)
Denne beslutning vedrører ikke de skattemæssige fordele, der er nævnt i betragtning 45. Kommissionen havde ikke kendskab hertil, da den åbnede den formelle undersøgelsesprocedure. Disse skattefordele er genstand for en særskilt analyse inden for rammerne af sag NN 38/2007, hvor det vil blive fastslået, om de kan betegnes som statsstøtte, og i påkommende fald om denne støtte er forenelig med fællesmarkedet.
(47)
I henseende til statsstøtte skal FPAP’s målsætning betragtes fra to sider:
-
For det første er FPAP’s formål at købe optioner på terminsmarkederne. Selvom om det ikke fremgår eksplicit, drejer det sig om terminsmarkederne for olie eller deraf afledte produkter. FPAP, der er oprettet som en fagforening, handler således på terminsmarkederne ved at købe optioner, nøjagtig som et almindeligt, privat selskab, der arbejder på disse markeder, og fungerer på markedsøkonomiske betingelser. Støtten til køb af optioner på terminsmarkederne analyseres nedenfor i denne beslutnings del 4.1.
-
FPAP’s andet formål er til de fiskerivirksomheder, der er medlem af FPAP, at udbetale forskellen mellem den gennemsnitlige referencepris og - ifølge aftalerne af 12. november 2004 og 27. maj 2005 - den »maksimale dækkede pris« eller - ifølge aftalen af 11. oktober 2005 - prisen på 30 eurocent pr. liter, hvis den månedlige gennemsnitspris i referenceindekset er højere end denne pris. Den gennemsnitlige månedlige referencepris fastsættes af FPAP. De kompensationer, som FPAP betaler til fiskerivirksomhederne til køb af brændstof, analyseres nedenfor i beslutningens del 4.2.
4.1. Støtte til FPAP: støtte til køb af optioner på terminsmarkederne
4.1.1. Forekomst af statsstøtte
4.1.1.1. FPAP er en virksomhed efter EF-traktatens artikel 87
(48)
Først skal det fastslås, om FPAP kan kaldes en virksomhed. Hvis det ikke er tilfældet, finder EF-traktatens artikel 87, stk. 1, ikke anvendelse på FPAP. Vedrørende dette spørgsmål minder Kommissionen om, at begrebet »virksomhed« i henhold til fast retspraksis i en konkurrencelovgivningsmæssig sammenhæng omfatter enhver enhed, der udøver en økonomisk aktivitet, uafhængigt af denne enheds juridiske form og finansieringsform (4). Enhver aktivitet, der består i at udbyde varer og tjenesteydelser på et bestemt marked, udgør en økonomisk aktivitet (5).
(49)
Virksomheder, der er beskæftiget på terminsmarkederne for råvareprodukter, er almindeligvis private virksomheder, der arbejder på markedsøkonomiske betingelser. For operatøren er formålet med at operere på disse markeder at satse på, at et produkts købspris, hvis det købes i fremtiden til den almindelige markedspris, ikke er den samme som prisen i optionen. En operatør, der er aktiv på et sådant marked, løber en risiko på grund af usikkerhed om prisudviklingen. I det foreliggende tilfælde har FPAP i praksis handlet som operatør på terminsmarkederne for olieprodukter. Derved er fonden også en økonomisk aktør i fiskerisektoren, fordi virksomheden CECOMER, der er medstifter og administrator af FPAP samt indkøbscentral for maritime kooperativer, af FPAP forsynes med brændstof til en pris, der ikke er den samme som den almindelige pris, som virksomheden ville skulle betale på markedet. Hvis købet af optioner, der udgør en spekulation, lykkes, er den pris, som kooperativerne skal betale, lavere end markedets. FPAP løber således en risiko i håbet om, at denne risiko bliver til fondens økonomiske fordel. Og efterfølgende sælger de maritime kooperativer dette brændstof til fiskerivirksomhederne på basis af den pris, de kunne købe det til hos CECOMER. Detaljerne i operationerne vedrørende overførsel af ejendomsretten til dette brændstof fra FPAP til CECOMER, der er et kooperativ for detailhandlende, er ikke kendt, men selvom CECOMER er en af stifterne af FPAP, er der tale om operationer, som gennemføres af to uafhængige enheder. Disse operationer vedrørende overførsel af ejendomsretten til brændstof er af kontraktlig art. Uanset at de efter al sandsynligvis har deres helt egne karakteristika, gennemføres de på almindelige privatretlige betingelser og er derfor kontrakter omfattet af privatretten. FPAP’s aktivitet, der altså består i operationer på terminsmarkederne for olieprodukter i form af køb af disse produkter med henblik på at overdrage dem til CECOMER, der er en kommerciel virksomhed, er helt klart en økonomisk aktivitet. Kommissionen skriver for øvrigt i beslutningen om at åbne proceduren: »FPAP har til formål at muliggøre køb af finansielle optioner på terminsmarkederne. Selvom om det ikke fremgår eksplicit, drejer det sig om terminsmarkederne for olie eller deraf afledte produkter. FPAP, der er oprettet som en fagforening, handler således på terminsmarkederne ved at købe og sælge optioner, nøjagtig som et almindeligt, privat selskab, der arbejder på disse markeder og fungerer på markedsøkonomiske betingelser.« Frankrig og FPAP har i deres svar ikke bestridt, at FPAP foretog sådanne køb og salg af optioner. Frankrig har ingen bemærkninger i den sammenhæng. Med hensyn til FPAP begrænser fonden sig til at bemærke, at »FPAP har opereret på det internationale råvaremarked i samarbejde med mæglere eller specialiserede finansieringsselskaber. Det er vanskeligt at forestille sig et mere konkurrencepræget, større og flygtigere marked. Fonden har ikke haft nogen som helst satsmæssig fordel og heller ikke særbetingelser i forhold til de andre operatører på markedet … Det centrale spørgsmål er derfor, hvor disse tilskud stammer fra …«. Med andre ord sætter fonden ikke spørgsmålstegn ved Kommissionens udsagn om, at den er en almindelig operatør på disse terminsmarkeder. Desuden skal det bemærkes, at FPAP ingenlunde har til opgave at fungere som administrator af offentlige midler i offentlighedens interesse. Det kan derfor heller ikke påstås, at den fungerer som staten eller en statslig instans under statens ansvar med de dertil hørende rettigheder.
(50)
FPAP skal derfor betragtes som en virksomhed som fastlagt i EU’s konkurrencelovgivning. Der er ikke behov for at uddybe dens art eller status. Navnlig er spørgsmålet om, hvorvidt der er tale om en almennyttig virksomhed, irrelevant. Men selvom om dette måtte være tilfældet, så er FPAP, for at gentage FPAP’s egne ord, »en samling af forbrugere af olieprodukter, der i højere grad ønsker at beskytte sig mod markedet end at operere på det«, og disse »forbrugere« er økonomiske operatører (maritime kooperativer og fiskerivirksomheder), som ønsker at reducere deres produktionsomkostninger. Men denne reaktion, der er ganske logisk for økonomiske operatører, forhindrer, at disse kan betragtes som enkelte forbrugere efter EF-traktatens artikel 87, stk. 2, litra a), der tillader støtte af social karakter til enkelte forbrugere. Frankrigs eller selv FPAP’s argumenter om fondens status, funktion, målsætninger og særlige situation på markedet for olieprodukter kan derfor ikke godtages.
4.1.1.2. Princippet om den private kreditor (6)
(51)
Kommissionen finder det i denne sag berettiget at vurdere eksistensen af statsstøtte ud fra princippet om den private kreditor.
(52)
Midlerne fra de tre tilskud, hvis tildelingsbetingelser er kendt, skulle tilbagebetales med en rente på 4,45 %. Med hensyn til det fjerde tilskud på 12 mio. EUR kan man formode, at tildelingen var omfattet af samme eller yderst sammenlignelige betingelser. Dette statstilskud svarer derfor i praksis til et lån til denne rente. Ganske vist er denne rente højere end den referencesats, Kommissionen bruger til at fastslå statsstøtteelementet i et lån på lempelige vilkår, og som var 4,43 % i 2004 (7) og har været 4,08 % siden 1. januar 2005 (8). Teoretisk er det derfor muligt, at der ikke var tale om statsstøtte i tilskuddene, hvis disse var tildelt på de vilkår, der er almindeligt gældende i en markedsøkonomi.
(53)
Kommissionen mener imidlertid ikke, at disse tilskud er tildelt på almindelige markedsvilkår, for så vidt som en privat kreditor ikke ville have accepteret at bevilge de pågældende beløb på grund af den manglende garanti for, at FPAP’s aktiviteter vil fortsætte og sandsynligheden for dækning på forfaldstidspunktet.
(54)
FPAP’s startkapital består af bidrag fra medlemmerne (se betragtning 23 og 24). Hverken Frankrig eller FPAP har fremsat tal for ressourcerne fra disse bidrag. Ifølge den begrundelse, der er vedlagt svarskrivelsen af 21. april 2006, anfører de franske myndigheder først, at »disse oplysninger på tidspunktet for udarbejdelsen af svarskrivelsen af 6. december 2005 fremgik af udkastet, men var blevet slettet under den interministerielle validering«, men at de for øvrigt ikke finder, at »det er nødvendigt at komme med et svar nu.«
(55)
Kommissionen formoder dog, at det drejer sig om relativt beskedne beløb sammenlignet med udgifternes mulige omfang. På grundlag af oplysningerne i memorandummet, som er underskrevet af FPAP’s generalsekretær, i »FPAP’s detaljerede procedurevejledning« fra november 2004 og i »FPAP’s informationsmeddelelse« fra januar 2006 kan der dog dannes et groft skøn: ca. 2 500 medlemmer (antal medlemmer af FPAP ifølge de franske myndigheder) betaler et indmeldelsesgebyr på 150 EUR eller i alt 375 000 EUR, hvortil skal lægges bidrag til dækning af selve garantirisikoen (jf. betragtning 25). Hvis man antager, at den samlede mængde dieselolie er forsikret, og man tager udgangsbetragtning i det af FPAP angivne vejledende forbrug for en trawler på 24 m (ca. 10 ton brændstof om ugen) og højst 48 ugers aktivitet om året, svarende til et forbrug på 480 tons (selvom antallet af aktivitetsuger sandsynligvis ligger nærmere 38-40 end 48), og enhedsværdien af bidraget til FPAP, 0,0035 EUR/l, kommer man, hvis der er tale om 2 500 fartøjer, frem til et samlet beløb på 4 200 000 EUR årligt. Den tredje kilde til bidrag stammer fra den af vedtægterne omfattede mulighed for, at fagforeningen optager »enhver, der er rede til at yde moralsk støtte til fagforeningen«, dog højst 5 % af det samlede antal medlemmer. Det drejer sig sandsynligvis om et marginalt beløb. Da der ikke foreligger tal for antallet af medlemmer, som er rede til at yde moralsk støtte, og for deres beløb, kan man gå ud fra den meget højt satte hypotese, at der er et indtægtssupplement på 125 000 EUR (125 medlemmer, hvis aktivitet ikke vedrører fiskeriet, eller det maksimum, som er tilladt i henhold til FPAP’s vedtægter [5 % af 2 500 medlemmer ] × 1 000 EUR).
(56)
De samlede indtægter fra forskellige bidrag udgør således 4 200 000 + 375 000 + 125 000 eller 4 700 000 EUR årligt. Dette er et yderst optimistisk skøn beregnet på et vejledende forbrug for en trawler på 24 meter med en aktivitetsvarighed på 48 uger årligt og på, at hele forbruget er forsikret. Kommissionen har alene valgt dette skøn for at kunne beregne det maksimale teoretiske indtægtsbeløb for FPAP. Men i lyset af at Frankrigs tal for medlemsfartøjer er 2 385, hvoraf en ikke ubetydelig del er kystfiskerfartøjer på under 12 meter, hvis årlige brændstofforbrug ligger nærmere 200 end de 480 ton, der er valgt i ovenstående beregning, er det reelle beløb sandsynligvis betydeligt lavere. Da den franske flåde tæller omkring 1 500 fartøjer på over 12 meter, og 95,3 % af alle fartøjer af denne længde er dækket af FPAP (9), svarende til 1 400 fartøjer, kan det antages, at ca. 1 000 fartøjer på under 12 meter også er dækket af FPAP. De samlede årlige indtægter er derfor helt sikkert lavere end disse 4,7 mio. EUR.
(57)
På baggrund af disse hypotetiske indtægtsberegninger bemærker Kommissionen, at FPAP dels tilsyneladende ikke ejer fast ejendom, dels kun i meget begrænset omfang ejer løsøre, som alene består af medlemmernes bidrag. Kommissionen vurderer derfor, at en bank såsom Crédit Maritime, der beskriver sig selv som »den naturlige parter i fiskeriet«, under almindelige markedsøkonomiske forhold aldrig ville have lånt (eller »ydet som tilskud« for at gengive ordlyden i aftalerne mellem staten og FPAP) de pågældende summer (eller blot en del af dem) til FPAP med henblik på dennes operationer på et terminsmarked, uden i rimeligt omgang forud at have sikret sig, at denne ville være solvent, når lånet skulle tilbagebetales.
(58)
Frankrig indvender, at denne konklusion er »en påstand, der ikke er baseret på en nøjagtig reaktion fra bankinstitutioner, og at der kunne have været indført kautionsordninger.« En rundspørge, som det franske nationalkammer for finansrådgivning (10) har foretaget blandt 35 banker, giver imidlertid et ret nøjagtigt billede af de almindeligt gældende normer i de franske bankinstitutioner, når disse yder lån til deres kunder. Ønsket om at begrænse kreditrisikoen over for deres kunder betyder, at bankinstitutionernes ledelser har indført maksimumgrænser, som baseres på en række parametre, der gør det muligt at analysere en virksomheds økonomiske sundhed og evne til at betale gælden på baggrund af forskellige kriterier såsom egenkapital, regnskaber, lang- og kortfristet gældsætning, omsætning og finansielle udgifter. Det fremgår navnlig af denne analyse, at et forhold mellem »samlet bankgæld og egenkapital« på over 2,50 udløser en risikoalarm, som ganske vist ikke betyder et endegyldigt afslag på tildeling af et lån, men medfører, at der skal stilles større sikkerhed. Hvis man for FPAP’s vedkommende optimistisk anslår forholdet mellem de ovenfor nævnte 65 mio. EUR og den optimistisk skønnede egenkapital (4,7 mio. EUR, jf. betragtning 56), bliver forholdet 13,82 eller næsten seks gange højere end den maksimale risikogrænse. Hvis det reelle tilskudsbeløb var højere (77 mio., hvis man medregner det mulige tillægstilskud på 12 mio. EUR, der er nævnt i betragtning 22), eller hvis det reelle tal for egenkapitalen var lavere, ville dette hypotetiske forhold stige endnu mere. Med dette risikoniveau ville en bankinstitution aldrig have overvejet at yde et lån, selvom adgang til tingslig sikkerhed (såsom sikkerhed i købsoptionerne eller håndpant i de brændstoflagre, som FPAP købte) eller personal surety (pant i medlemmernes personlige ejendom og fartøjer) rent faktisk indgår i de bankteknikker, der gør det muligt at mindske risikoen for insolvens. Det skal dog bemærkes, at fiskerivirksomhederne, hvis der skulle udtages pant i medlemmernes personlige ejendom, sandsynligvis ville have været mere tøvende over for at blive medlem af FPAP. Der findes også andre teknikker til overførsel eller deling af kunderisici, såsom at flere banker er fælles om at finansiere lånet, adgang til kautionsselskaber eller støtte fra regionale eller departementale garantifonde (som ofte selv kautioneres af kautionsselskaber), men under alle omstændigheder ydes kautionen kun til virksomheder, der er grundlæggende sunde og potentielt solvente, og for et beløb, som aldrig overstiger 50 % af gælden (eller i FPAP’s tilfælde til et beløb på lidt over 30 mio. EUR, hvilket betyder, at der fortsat resterer en risiko, som er næsten tre gange større end den maksimale risikotærskel).
(59)
Når Frankrig vedrørende disse teknikker anfører, at der »kunne være indført« kautionssystemer, er det en indirekte erkendelse af, at dette ikke var sket i den foreliggende sag, og at staten har ydet tilskuddet uden at indhente garantier, der svarer til de garantier, som bankinstitutioner normalt kræver. Kommissionen konkluderer derfor, at Frankrig ikke har optrådt som en privat kreditor, og at man ikke havde sikring for, at FPAP ville være i stand til at tilbagebetale de pågældende midler.
(60)
Gennem sin bestyrelse bemærker FPAP desuden, at fonden er civilretligt ansvarlig i henhold til fransk lovgivning, og at dette ansvar er ubegrænset, samtidig med at det anføres, at fagforeningsvirksomheden kan afføde et ansvar for store beløb. Kommissionen er bestemt bekendt med, at der kan være store summer på spil med en instans af FPAP’s art, hvor operationerne på terminsmarkederne er operationer, som frembyder visse risici og kan medføre store tab. Men intet tyder på, at FPAP’s ansvar i tilfælde af store tab vil blive dækket af medlemmerne. Der er ikke fremlagt dokumentation (vedtægter, procedurevejledning, informationsmeddelelse o.l.) for eksistensen af en sådan mekanisme. Den eneste betragtning af finansiel art i disse dokumenter vedrører bidragene, hvor det fremgår, at de tilfalder fagforeningen, når et medlem melder sig ud (artikel 10). På den anden side bemærker Kommissionen, at loven af 21. marts 1884, der er retsgrundlaget for grundlæggelsen af FPAP, er den lov, der tillod oprettelse af fagforeninger i Frankrig. Det er bestemt ikke i denne lovs ånd at påføre medlemmerne af den pågældende fagforening et økonomisk og dermed finansielt ansvar. I tilfælde af store tab kan Kommissionen følgelig ikke se, hvordan disse tab kan dækkes af medlemmerne.
(61)
I lyset af ovenstående elementer finder Kommissionen ikke, at princippet om den private kreditor er overholdt.
4.1.1.3. Forekomst af en finansiel fordel opnået ved hjælp af statsmidler
(62)
Kommissionen finder, at det anslåede indtægtsbeløb, der stammer fra forskellige bidrag fra medlemmerne, aldrig, selv ikke ifølge den optimistiske antagelse, ville have gjort det muligt for FPAP at operere på et terminsmarked uden tilførsel af eksterne midler. Disse udefra kommende midler kommer fra staten og er ydet via OFIMER i form af mindst tre forskud ydet i perioden november 2004 - oktober 2005, ifølge de franske myndigheders oplysninger i alt 65 mio. EUR. Der er sandsynligvis også udbetalt et fjerde tilskud på 12 mio. EUR; det fremgår implicit af argumentationen i betragtning 22, at aftalen var fremlagt til underskrivelse på dette tidspunkt.
(63)
Frankrig har ikke fremlagt dokumentation, der bestrider denne analyse. Man kan desuden læse følgende i argumentation: »FPAP betragtes [af Kommissionen] som værende ude af stand til at gennemføre sine aktiviteter ved hjælp af egne midler og uden det tilbagebetalingspligtige statstilskud. Der kan ikke fremsættes argumenter imod dette.« For Kommissionen er disse tilskud derfor tildelt på vilkår, der ikke er almindelige markedsvilkår (jf. beslutningens betragtning 51 til 60).
(64)
Kommissionen bemærker for øvrigt, at hverken Frankrig eller FPAP har givet Kommissionen oplysninger om, hvor mange midler FPAP har opereret med på terminsmarkederne, eller om resultatet af disse transaktioner. Ifølge samme argumentation har de franske myndigheder bevidst valgt ikke at formidle disse oplysninger. Der står direkte, at »… disse elementer kunne fremsendes til Kommissionen, men man bør vurdere, om det er ønskeligt at gøre det på nuværende tidspunkt.« Men Kommissionen kan konstatere, at den ikke har modtaget disse oplysninger, hverken i ovennævnte skrivelse eller senere.
(65)
Endelig finder Frankrig og FPAP’s bestyrelse ikke, at Kommissionen kan foregribe eksistensen af en statsstøtte, så længe man ikke har kunnet konstatere, at tilbagebetaling ikke er sket (Frankrig: »det tilbagebetalingspligtige forskud kan ikke betragtes som statsstøtte, så længe fristen for tilbagebetaling ikke er overskredet«. FPAP: »Kan dette beløb tilbagebetales eller ikke? Det er det hovedspørgsmål, som Kommissionen stiller)«. MQA: »Ingen af de lån, som den franske stat har ydet FPAP, er forfaldet til tilbagebetaling. Der er på nuværende tidsbetragtning ikke tale om misligholdelse af tilbagebetaling eller tilkendegivelse fra den franske stats side af, at den blot annullerer gælden ved dens forfald«). Kommissionen erindrer i den sammenhæng om, at betegnelsen som statsstøtte til fordel for FPAP for det første hænger sammen med Frankrigs beslutning om at tildele FPAP et lån, som fonden ellers ikke havde kunnet opnå, heller ikke hvis tilbagebetalingsfristen var blevet overholdt. Når Kommissionen derfor stiller spørgsmål vedrørende FPAP’s solvens på tidspunktet for lånets forfald, er det først og fremmest, fordi dette spørgsmål om FPAP’s solvens er det centrale betragtning i vurderingen af fondens situation i henseende til en privat bankinstitutions normale betingelser for tildeling af lån, og ikke, fordi den forventer, at lånet ændres til finansiel bistand.
(66)
Selvom om det fra denne synsvinkel skulle vise sig, at tilskuddene ikke blev tilbagebetalt inden for fristen eller endog slet ikke blev tilbagebetalt, ville dette bekræfte, at FPAP ikke var i stand til at gennemføre de aktiviteter, der er angivet i vedtægterne, uden eksterne midler, og at disse midler aldrig ville være bevilget af en bankinstitution på almindelige markedsvilkår. Hertil bemærker Kommissionen, at Frankrig ikke har fortalt, om der eventuelt er sket en tilbagebetaling af tilskuddene til FPAP. Disse skulle tilbagebetales som følger: de 15 mio. EUR fra aftalen af 12. november 2004 senest 1. november 2006, de 10 mio. EUR fra aftalen af 27. maj 2005 senest den 1. maj 2007, og de 40 mio. EUR fra aftalen af 11. oktober 2005 senest den 1. juli 2007 (jf. betragtning 21). Med hensyn til det fjerde tilskud, som FPAP havde adgang til (jf. betragtning 22 ), er hverken datoen for indgåelsen af aftalen eller datoen for tilbagebetalingsfristen kendt.
(67)
De tre forfaldsdatoer er nu overskredet. Den første var allerede overskredet, da Frankrig sendte den sidste skrivelse til Kommissionen den 27. november 2006 efter beslutningen om at åbne den formelle undersøgelsesprocedure. Kommissionen er af den opfattelse, at hvis dette tilskud var blevet tilbagebetalt, ville Frankrig eller FPAP øjeblikkeligt have informeret Kommissionen herom, da et af de argumenter, der er fremført imod Kommissionens analyse, er, at forskuddene ikke kunne betegnes som statsstøtte, så længe tilbagebetalingsfristen ikke var overskredet. Der er ingen tvivl om, at hvis det første tilskud var blevet tilbagebetalt, ville Frankrig have meddelt Kommissionen dette i sin skrivelse af 27. november 2006 og have gjort det samme for det andet og tredje tilskud, som skulle være tilbagebetalt den hhv. 1. maj og 1. juli 2007, samt for det eventuelle fjerde tilskud. Ifølge rygter i fagpressen er der indtil videre ikke foretaget tilbagebetalinger. Kommissionen finder derfor, at den oprindelige støtte, der er ydet i form af et tilskud, er blevet til støtte i form af direkte subvention.
(68)
Af alle ovenstående grunde finder Kommissionen derfor, at statens tilskud udgør en finansiel fordel, der er indrømmet ved hjælp af statsmidler.
4.1.1.4. Forekomst af en finansiel fordel, der kan tilregnes staten
(69)
Kommissionen bemærker, at de tre aftaler mellem staten og FPAP udtrykkeligt indeholder en passus om, at de offentlige midler skal anvendes til at indføre en ordning med dækning mod udsving i de internationale oliepriser, og at ordningen gør det muligt at købe finansielle optioner på terminsmarkederne. Det er imidlertid åbenbart, at FPAP’s oprindelige likviditet, som alene stammer fra medlemsbidrag, ikke ville have gjort det muligt at gennemføre sådanne operationer, i hvert tilfælde ikke i det omfang, det er sket. Det fremgår af den første aftale af 12. november 2004, at formålet med tilskuddet på 15 mio. EUR er »at gøre det muligt at iværksætte ordningen«. Det er altså takket være disse tilskud, at FPAP har kunnet foretage betydelige køb på terminsmarkederne.
(70)
Med andre ord ser det ud til, at staten konkret har ydet støtte til oprettelsen af FPAP, der er konstitueret som fagforening, og denne fonds aktiviteter på terminsmarkederne for olieprodukter, selvom denne aktivitet ikke svarer til en fagforenings normale aktivitet, og at dette er sket i konkurrence med private operatører på betingelser, der ikke svarer til almindelige konkurrencebetingelser. Frankrig erkendte dog allerede den 7. oktober 2005, at »regeringen har tilskyndet sektoren til at tage initiativ til at oprette en fond til forebyggelse af risici i fiskeriet. Fonden, der administreres af sektoren, gør det muligt for fiskerne (…) at samle deres finansielle kapacitet til at købe finansielle optioner på terminsmarkedet for at sikre sig mod risikoen for udsving i brændstofprisen«, idet man undlader at præcisere, at fiskernes nævnte »finansielle kapacitet« var tilvejebragt via statsmidler, idet der på dette tidsbetragtning allerede var udbetalt to tilskud. Der er ingen tvivl om, at FPAP skulle tage hensyn til de offentlige myndigheders krav i sine beslutninger om anvendelsen af de midler, fonden havde fået stillet til rådighed. Set i dette lys viser oprettelsen af et tværministerielt tilsynsudvalg, der skulle »auditere FPAP’s ordning, som den fungerer aktuelt, og kontrollere, at udgifterne er anvendt i overensstemmelse med lovgivningen og reglerne for offentlige udgifter, og at dette er sket i overensstemmelse med de af fondens ledelse indgåede forpligtelser«, at staten ønskede at sikre, at FPAP’s midler blev brugt i overensstemmelse med det formål, der er fastlagt i aftalerne.
(71)
Kommissionen finder i lyset af den samlede dokumentation, at den finansielle fordel i form af tilskuddene til FPAP til køb af finansielle optioner på finansmarkederne for olie kan tilregnes staten (11).
4.1.1.5. Forekomst af en finansiel fordel, der fordrejer eller truer med at fordreje konkurrencen
(72)
FPAP har en finansiel fordel sammenlignet med andre virksomheder, der opererer på terminsmarkederne, uanset om det drejer sig om virksomheder, der normalt er aktive på disse markeder, eller virksomheder, der er eller kan være konstitueret lige som FPAP i form af en fagforening i andre medlemsstater eller endog også i Frankrig.
(73)
Frankrig fremfører, at »FPAP ikke kan betragtes som værende begunstiget i forhold til andre private strukturer, som kunne have spillet samme rolle, da fonden er den eneste faglige struktur i Frankrig, der har som målsætning at samle fiskerivirksomheder om at købe optioner på finansmarkedet.« Kommissionens svar herpå er, at FPAP’s situation i relation til konkurrencereglerne ikke udelukkende skal bedømmes ud fra andre franske strukturer bestående af fiskerivirksomheder, der udøver samme funktioner som fonden, men ud fra alle franske og europæiske operatører, der måtte operere på terminsmarkedet for olieprodukter.
(74)
FPAP bestrider desuden, at fonden skulle have haft særligt gunstige betingelser for at udøve sin funktion som investor på terminsmarkedet: Som fonden selv siger: »Fonden opererer på det internationale råvaremarked i samarbejde med mæglere eller specialiserede finansieringsselskaber. (…) [Den] har ikke haft nogen som helst satsmæssig fordel og heller ikke særbetingelser i forhold til de andre operatører på markedet.« Kommissionen mener ikke, at FPAP’s finansielle fordel skyldes, at de øvrige aktører på markedet har indrømmet fonden en fortrinsbehandling, men at fonden kun har kunnet handle på dette marked, fordi den råder over midler, som staten har stillet til rådighed, og som overstiger fondens egen økonomiske kapacitet, men staten har ikke tildelt disse midler på betingelser, der ligner de øvrige virksomheders, som kunne have samme interesse som FPAP i at operere på markedet (f.eks. virksomheder fra andre sektorer, som også er berørt af olieprisstigningen), eller som opererer på markedet i overensstemmelse med deres økonomiske og kommercielle strategi (olieselskaber, f.eks.).
(75)
FPAP erkender for øvrigt, at der består en sådan fordel. I et dokument fra Confédération de la Coopération Maritime, som ikke er tilsendt Kommissionen, men offentliggjort på webstedet »Assises de la pêche et de l’aquaculture de la Région Bretagne« (12), opsummerer hr. de Feuardent hovedpunkterne fra et møde med Bretagne region den 24. maj 2006 således: »Staten har til dato tildelt 65 mio. EUR. På råvaremarkedet har optionerne for øvrigt givet FPAP et overskud på flere millioner euro, hvilket er en ubestridelig værditilvækst.« Kommissionen konkluderer derfor, at FPAP kun har kunnet foretage disse køb af finansielle optioner på markedet for olieprodukter takket være disse offentlige midler, som andre strukturer eller virksomheder ikke havde adgang til, og at fonden har haft direkte udbytte heraf. Den fordel, som fonden således har haft, fordrejer eller truer følgelig med at fordreje konkurrencen.
4.1.1.6. Forekomst af en finansiel fordel, der påvirker samhandelen mellem medlemsstaterne
(76)
FPAP har, som hr. de Feuardent anfører, opereret på råvaremarkedet og dermed på det internationale oliemarked.
(77)
Fondens aktivitet opererer således ikke kun på fransk område, og der er derfor grund til at antage, at tilskuddene påvirker samhandelen mellem medlemsstaterne.
4.1.1.7. Konklusion
(78)
De fire betingelser, der skal være opfyldt, for at en støtte udgør statsstøtte, er således til stede: Tilskuddene til FPAP stammer fra staten, de kan tilregnes staten, de fordrejer eller truer med at fordreje konkurrencen, og de påvirker samhandelen mellem medlemsstaterne. Støtten til FPAP udgør derfor statsstøtte efter EF-traktatens artikel 87 for den del af midlerne, der stammer fra staten og er brugt til at købe optioner på terminsmarkedet for olieprodukter.
4.1.2. Forenelighed med fællesmarkedet
(79)
Som det fremgår af aftalerne mellem staten og FPAP, er formålet med denne statsstøtte i form af tilskud at gøre det muligt for FPAP at iværksætte operationer på terminsmarkederne for olie og olieprodukter og at fortsætte disse operationer. Der er således tale om støtte til FPAP’s drift. Frankrig erkender for øvrigt i skrivelse af 6. december 2005, at beløbene er tildelt »for at sikre FPAP’s drift«.
(80)
Efter traktatens artikel 87, stk. 2 og 3, er der dog visse kategorier af statsstøtte, som er eller kan betragtes som forenelige med fællesmarkedet. Det skal derfor undersøges, om denne støtte til FPAP’s drift kan indgå i en af disse kategorier.
(81)
Kommissionen bemærker, at støtten ikke svarer til eksemplerne i artikel 87, stk. 2.
(82)
Den har ikke til formål at råde bod på skader, der er forårsaget af naturkatastrofer eller af andre usædvanlige begivenheder. Kommissionen gør her opmærksom på, at udsvingene i oliepriserne er forbundet med den økonomiske aktivitet. Disse udsving berører også andre sektorer, der forbruger olieprodukter i alle EU’s medlemsstater, og kan ikke betragtes som en naturkatastrofe eller en usædvanlig begivenhed efter traktatens artikel 87. Støtten er derfor ikke forenelig med fællesmarkedet efter traktatens artikel 87, stk. 2, litra b).
(83)
Støtten kan heller ikke betragtes som forenelig med fællesmarkedet på grundlag af en direkte anvendelse af traktatens artikel 87, stk. 3, og de forskellige eksempler, der er nævnt her.
a)
Det drejer sig tydeligvis ikke om støtte til fremme af den økonomiske udvikling i områder, hvor levestandarden er lav, eller hvor der hersker en alvorlig underbeskæftigelse (eksempel fra artikel 87, stk. 3, litra a). Denne støtte har til formål at gøre det muligt for FPAP at operere på de forskellige terminsmarkeder. Den har således ingen forbindelse med den støtte, der er omfattet af litra a).
b)
FPAP kan ikke betragtes som et vigtigt projekt af fælleseuropæisk interesse eller støtte, der skal afhjælpe en alvorlig forstyrrelse i en medlemsstats økonomi (eksempel fra artikel 87, stk. 3, litra b). FPAP er en specifik fransk konstruktion, og de øvrige medlemsstater har ikke udtrykt hensigt om at stifte en fond af samme slags. Fonden har således ikke nogen europæisk dimension. Med hensyn til at mene, at der er tale om støtte til at afhjælpe en alvorlig forstyrrelse i en medlemsstats økonomi, er der efter Kommissionens mening intet, der taler for, at økonomisk tilskud til en fond af denne type ville gøre det muligt at afhjælpe en sådan forstyrrelse. For så vidt angår støtten til selve FPAP, gavner den kun en enkelt økonomisk enhed, og selvom man knytter den an til støtten til fiskerivirksomhederne, er den ikke til gavn for en hel medlemsstat. Kommissionen erindrer her om, at den altid har ment, at de offentlige myndigheder ikke skal intervenere økonomisk over for denne olieprisstigning. Deres rolle skal derimod især være at føre politikker, der tilskynder virksomhederne til at tilpasse sig de nye økonomiske betingelser, som denne stigning har affødt. En støtte, der har til formål at sætte en økonomisk enhed i stand til at operere på de pågældende terminsmarkeder, svarer derfor ikke til det ønskede formål.
c)
FPAP’s eksistens kan ikke i sig selv opfylde betingelsen i artikel 87, stk. 3, litra c) om, at støtte til fremme af udviklingen af visse erhvervsgrene eller økonomiske regioner, når den ikke ændrer samhandelsvilkårene på en måde, der strider mod den fælles interesse, kan være forenelig med fællesmarkedet. Intet tyder på, at udviklingen eller forøgelsen af omfanget af operationer på terminsmarkederne for olie er ønskelig. Denne aktivitet er desuden ikke relateret til en økonomisk region. Støtten kan derfor ikke betragtes som forenelig med fællesmarkedet i medfør af nævnte litra c).
d)
Denne form for støtte er ikke blandt de støttekategorier, der kan betragtes som forenelig med fællesmarkedet, og som Rådet kan træffe beslutning om efter artikel 87, stk. 3, litra e).
(84)
Kommissionen bemærker for øvrigt, at ingen af de retningslinjer, som den har vedtaget med henblik på analysen af statsstøtte, finder anvendelse på denne støtte til FPAP’s drift.
(85)
Konkluderende betyder dette, at støtten til FPAP til køb af optioner på terminsmarkederne ikke kan betragtes som forenelig med fællesmarkedet i henseende til de undtagelser, der er indført i traktaten.
4.2. Støtte til fiskerivirksomheder: nedsættelse af brændstofudgifter
(86)
Før Kommissionen begynder at analysere den støtte, der har givet anledning til den formelle åbning af undersøgelsesproceduren, skal den tage stilling til FPAP’s argument om, at støtten til fonden og fiskerivirksomhederne skal betragtes på baggrund af, at de minimis-tærsklen i fiskerisektoren er blevet hævet. Ifølge FPAP er de pågældende beløb (ca. 16 000 EUR i gennemsnit pr. virksomhed eksklusive støtten, som fonden betragter som en direkte socialhjælp til fiskerne) betydeligt lavere end de beløb, der var ved at blive vedtaget på det tidspunkt, da FPAP udbetalte kompensationerne (30 000 EUR pr. virksomhed) (13). I de franske myndigheders svarskrivelse henviser de ligeledes til, at de minimis-tærsklen er blevet hævet, men dog uden at kræve, at dette gøres gældende i forbindelse med den foreliggende støtte.
(87)
Ifølge artikel 3 i Kommissionens forordning (EF) nr. 1860/2004 om anvendelse af EF-traktatens artikel 87 og 88 på de minimis-støtte i landbrugs- og fiskerisektoren (14), som var gældende på det tidspunkt, hvor støtten til fiskerivirksomhederne blev tildelt, var den maksimale de minimis-støtte 3 000 EUR pr. virksomhed over tre år; den støtte, der er genstand for nærværende beslutning, overstiger langt disse beløb, og Frankrig har for øvrigt heller ikke i sine betragtninger omtalt en eventuel anvendelse af dette loft på de virksomheder, som kunne have haft adgang hertil. Selvom beløbet på 30 000 EUR, der er angivet i forordning (EF) nr. 875/2007, som Kommissionen har vedtaget for nylig (15), er højere end de 16 000 EUR, som FPAP nævner, er der kun tale om et gennemsnitsbeløb. Det er for øvrigt ikke korrekt, når Frankrig når frem til dette beløb på 16 000 EUR ved at udelukke den del af støtten, som kaldes socialhjælp, og som skal indgå i analysen (jf. betragtning 122 og 123). I lyset af de mange forskellige størrelser af de fiskerivirksomheder, der er medlem af FPAP, kan man være sikker på, at den støtte, som nogle virksomheder har modtaget, er over 30 000 EUR. Eksempelvis for trawlere på 20-25 m, hvor den årlige kompensation ligger på omkring 35 000 EUR eller 70 000 for de to år 2005 og 2006 (16). Men under alle omstændigheder har Frankrig ikke krævet, at det nye de minimis-loft skal anvendes, og har ikke godtgjort, at det skulle have været tilfældet. På baggrund af alle ovenstående oplysninger er Kommissionen følgelig forpligtet til i forbindelse med den løbende undersøgelse af statsstøtteordninger at kontrollere, at denne støtte er i overensstemmelse med bestemmelserne i traktatens artikel 87.
4.2.1. Forekomst af statsstøtte
(88)
Frankrig finder ikke, at Kommissionen i sin analyse af forekomsten af statsstøtte skal inddrage dette aspekt i fondens aktiviteter. Frankrig mener, at »vurderingen af statsstøtte alene skal baseres på en ad hoc-analyse af det tilbagebetalingspligtige statstilskud og ikke på en analyse af FPAP’s aktiviteter. De franske myndigheder ønsker således, at kun første del af vurderingens del 3.1 skal tages til følge. I del 3.2 fordømmes FPAP’s aktiviteter. FPAP er en fagforening, som køber optioner for at dække sine medlemmer mod udsving i brændstofpriser.« (17).
(89)
Som svar herpå erindrer Kommissionen om, at støtten i overensstemmelse med fast retspraksis ikke defineres ud fra deres grunde eller målsætninger, men defineres ud fra deres følger (18). Ud over at købe finansielle optioner har FPAP ifølge aftalerne med staten til formål at udbetale en kompensation til fiskerivirksomhederne, der svarer til prisforskellen mellem den maksimale dækkede pris og den gennemsnitlige månedlige pris i referenceindekset for den pågældende måned. kommissionen mener derfor, at fiskerivirksomhederne har fået særlige fordele på grund af FPAP’s system, og at man derfor skal analysere statens tilskud på baggrund af både fordelen for FPAP og fordelene for fiskerivirksomhederne.
4.2.1.1. Forekomst af en finansiel fordel opnået ved hjælp af statsmidler
(90)
Fiskerivirksomhederne har haft en dobbelt fordel på grund af FPAP’s aktiviteter: dels har de kunnet købe brændstof til en fordelagtig pris, dels har de fået en delvis kompensation for deres brændstofudgifter.
(91)
For så vidt angår det første aspekt, købte FPAP optioner på terminsmarkederne og overførte derefter det pågældende brændstof til selskabet CECOMER, der er en indkøbscentral for maritime kooperativer; derfor kunne FPAP’s medlemsfiskerivirksomheder købe det brændstof, som kooperativerne havde erhvervet, til en pris, der var lavere end den almindelige pris. Men som det fremgår af ovenstående betragtning 75, har dette kun været muligt, fordi »staten indtil denne dato har ydet tilskud på 65 mio. EUR. På råvaremarkedet har optionerne for øvrigt givet FPAP et overskud på flere millioner euro, hvilket er en ubestridelig værditilvækst.« Kommissionen konstaterer derfor, at levering af brændstof til fiskerivirksomheder til en pris, der er lavere end den almindelige markedspris, har kunnet lade sig gøre på grund af statens tilskud og FPAP’s egne ressourcer, dvs. medlemsbidragene og overskud fra spekulationerne på terminsmarkederne for olieprodukter.
(92)
Denne dobbelte indtægtskilde (statsmidler og midler fra FPAP’s private aktiviteter) gør sig også gældende for finansieringen af kompensationen til fiskerivirksomhederne.
(93)
Som beskrevet i ovenstående betragtning 24 betaler FPAP ifølge aftalerne af 12. november 2004 og 27. maj 2005 prisforskellen mellem den »maksimale dækkede pris« og den gennemsnitlige månedlige pris i referenceindekset og - ifølge aftalen af 11. oktober 2005 - mellem prisen på 30 eurocent pr. liter og den gennemsnitlige månedlige pris i referenceindekset, hvis sidstnævnte er højere end denne pris.
(94)
Den oprindelige »udligningsmekanisme« var baseret på en antagelse af, at ekstraudgifterne i forhold til en referencepris i perioder med høje priser kunne udlignes takket være bidragene fra medlemmerne i perioder med lavere priser. På den måde skulle systemet være selvfinansierende. Som hr. Feuardent anfører i sin skrivelse (nævnt i beslutningens betragtning 75), »var FPAP rent teknisk i stand til at købe de første optioner i april 2004. På det tidsbetragtning kunne CECOMER’s behov (ca. 200 mio. liter) for 2005 dækkes for 4 mio. EUR til 0,28 cent/liter«. FPAP kunne således i begyndelsen af 2004 have opfyldt de relativt beskedne behov for »brændstofforsikring« ved hjælp af sine egne ressourcer. Ifølge den oprindelige tanker ser det derfor ud til, at fonden kunne have været selvfinansierende.
(95)
Men da brændstofpriserne holdt sig på et meget højt niveau, og medlemskab af FPAP blev meget udbredt, steg antallet af medlemmer hurtigt og meget. Omkostningerne til denne »brændstofforsikring« eksploderede derfor og kunne kun oppebæres på grund af statens tilskud til FPAP.
(96)
Hvis man forsøger at anslå de midler, FPAP skulle råde over for at kunne afholde udgifterne til »brændstofforsikringen« i 2005, kan man tage som udgangspunkt, at det brændstofforbrug, som fiskerivirksomhederne bad om at få kompensation for, sandsynligvis steg fra 200 mio. liter (jf. betragtning 94) til omtrent 900 mio. liter. Hvis man tager det årlige gennemsnitsforbrug, der er brugt som grundlag for beregningerne i betragtning 55 og 56, er forbruget for 1 000 fartøjer på under 12 meter 1 000 fartøjer × 200 ton/fartøj eller 200 000 ton, og for fartøjer på over 12 meter vil det være 1 400 fartøjer × 480 ton/fartøj eller 672 000 ton, hvilket i alt udgør 872 000 ton (eller 872 mio. liter). Som det fremgår af betragtning 55, kan man anslå, at hvis fartøjerne fisker 38 uger om året og ikke 48, ligger forbruget sikkert nærmere 700 000 ton (1 000 fartøjer på under 12 m × 158 ton eller 158 000 ton og 1 400 fartøjer på over 12 m × 380 ton eller 532 000 ton). Med et loft for kompensationerne på 12 cent pr. liter, hvilket er det loft, der blev anvendt for det tredje tilskud (19), er FPAP’s finansielle behov årligt 85 mio. EUR. Da fiskerivirksomhederne sandsynligvis kun har forsikret en del af deres brændstofforbrug, var behovet for midler sikkert lavere, men stadig snesevis af millioner euro om året, hvilket skal sammenholdes med det oprindelige skøn på 4 mio. EUR for 2005. Det er derfor indlysende, at FPAP ikke havde kunnet betale den dækning, som fondens medlemmer var garanteret, med midler, der alene stammede fra bidragene, men også havde brug for tilførsel af eksterne midler, i dette tilfælde tilskuddene fra staten.
(97)
FPAP har således haft adgang til offentlige midler for at kunne varetage denne »brændstofforsikring«, som den skulle forvalte bedst muligt. FPAP’s midler består således af medlemsbidrag, statstilskud og eventuelt overskud af fondens aktiviteter på terminsmarkederne for olieprodukter. Den del af midlerne, der stammer fra statstilskud, er uomtvisteligt statsmidler. Med hensyn til overskuddet fra aktiviteterne på terminsmarkederne, som gjorde det muligt for fiskerivirksomhederne at købe billigere brændstof, har dette overskud kun kunnet genereres på grund af forekomsten af statsmidler, som har givet FPAP midlerne til at gennemføre sine finansielle operationer på terminsmarkederne. Selvom alle detaljer i aftalerne mellem FPAP og CECOMER ikke er kendt og ikke kan udledes af de dokumenter, som Frankrig har fremsendt, formoder Kommissionen, at kompensationen til medlemsvirksomhederne svarende til prisforskellen var lavere, end hvis CECOMER og de maritime kooperativer havde forsynet fiskerne med brændstof købt på det almindelige marked, dvs. uden FPAP’s aktiviteter på terminsmarkederne. Overskuddet fra FPAP’s aktiviteter på terminsmarkederne er således blevet overført til CECOMER, indkøbscentral for maritime kooperativer, og derefter til fiskerivirksomhederne, som køber brændstof hos disse kooperativer. Den praktiske konsekvens har helt klart været, at FPAP har kunnet fortsætte med at udbetale kompensationer i en længere periode, end hvis FPAP kun havde været en formidlingsinstans, som skulle fordele 65 (eller 77) mio. EUR fra staten under dække af »brændstofforsikringsordningen«.
(98)
Kommissionen finder følgelig, at det er ved hjælp af statsmidler, uanset om disse er tilført FPAP’s likviditet direkte eller brugt til at skabe et overskud, som så er tillagt denne likviditet, at fiskerivirksomhederne har haft adgang til en finansiel fordel, dels på grund af muligheden af at købe brændstof til en gunstig pris, dels ved at modtage en kompensation, der beregnes i forhold til en referencepris.
4.2.1.2. Forekomst af en finansiel fordel, der kan tilregnes staten
(99)
Ifølge de tre, eventuelt fire, aftaler indgået mellem staten og FPAP er endemålet med de offentlige midler, der er udbetalt i form af tilskud, at sikre en delvis kompensation af fiskerivirksomhedernes brændstofudgifter. Kompensationen til fiskerne, der er udbetalt i form af godtgørelse svarende til forskellen mellem en referencepris og en almindelig pris, skal ses i sammenhæng med faldet i leverandørens, der oftest er det maritime kooperativ, almindelige pris.
(100)
FPAP’s midler, som oprindeligt bestod af medlemsbidrag og senere det første statstilskud, har gjort det muligt for fonden at agere på terminsmarkederne og her skabe et overskud, men dette overskud var dog ikke nok til, at fonden samtidig kunne udbetale den garanterede kompensation til fiskerivirksomhederne til gengæld for deres bidrag. Men to, eventuelt tre, yderligere tilskud gjorde det muligt for fonden at fortsætte med sine aktiviteter, før den gradvist skulle afvikle sine positioner for at have tilstrækkelige midler til at udbetale kompensationerne. Kommissionen konstaterer, at det er FPAP’s formand, der traf beslutningerne vedrørende operationerne på terminsmarkederne. Den konkrete gennemførelse påhvilede mæglere og specialiserede finansinstitutter (jf. betragtning 74), som modtog betaling fra FPAP i et forhold, som er Kommissionen ukendt. Selvom det hedder i FPAP’s vedtægter, at formanden skal konsultere bestyrelsen »vedrørende beslutninger om, hvilke dækningsprojekter der skal gennemføres«, er staten ikke repræsenteret i bestyrelsen. Selvom FPAP således generelt var forpligtet til at »føre et regnskab, der viser, hvordan tilskuddet er anvendt, og fondens ressourcer og udgifter udnyttet«, traf staten hverken beslutning om FPAP’s strategi vedrørende køb af disse finansielle optioner eller om omfanget af den finansielle kompensation til virksomhederne. Selvom der følgelig, som det fremgår af betragtning 4.1.1.4, ikke er nogen tvivl om, at støtten i form af tre, eventuelt fire tilskud kan tilregnes staten, gælder det samme ikke for de yderligere fordele, som fiskerivirksomhederne havde adgang til på grund af dels deres bidrag, dels FPAP’s fornuftige forvaltning af alle fondens midler. Hvis den støtte, der i sidste instans blev udbetalt til fiskerne, på grund af transaktionerne på terminsmarkederne, oversteg den støtte af offentlige midler, som oprindeligt blev udbetalt til FPAP, var den del af støtten, som oversteg de offentlige midler, ikke resultatet af en beslutning truffet af staten. Selvom det ikke rent regnskabsmæssigt er muligt nøjagtig at isolere, hvad der stammer fra statslige ressourcer og fra egne ressourcer, fordi det er de samlede midler, som er brugt til aktiviteterne på terminsmarkederne for olieprodukter og til at betale kompensationerne, mener Kommissionen ikke, at den fordel, der svarer til forskellen mellem det samlede kompensationsbeløb, som fiskerivirksomhederne har fået udbetalt, og det samlede statstilskud overført til fiskerivirksomhederne, kan tilregnes staten.
4.2.1.3. Forekomst af en finansiel fordel, der fordrejer eller truer med at fordreje konkurrencen
(101)
Kommissionen finder, at den nedsættelse af udgifterne til brændstof, som FPAP’s fiskerivirksomhedsmedlemmer havde adgang, sætter disse virksomheder i en gunstigere situation, fordi det kun er disse medlemmer, der har adgang til denne lempelse. Disse virksomheder befinder sig i en bedre situation end andre, som de konkurrerer med på fællesskabsmarkedet, uanset om det er andre fiskerivirksomheder eller virksomheder i andre sektorer, som har interesse i at mindske deres produktionsomkostninger til brændstof. Da dækningsmekanismen desuden kun er åben for fiskerivirksomheder, skal den således tildelte fordel betragtes som en sektorbestemt fordel, som andre sektorer ikke har adgang til. Men ved at begunstige en bestemt sektor forvrider statsstøtte under enhver form konkurrencen eller truer med at gøre det (jf. Kommissionens beslutning 2006/269/EF af 8. februar 2006 om statsstøtte, skattefradrag for erhvervsfiskere (Sverige) (20), betragtning 31 og 35).
(102)
Frankrig indvender her, at støtten ikke begunstiger de virksomheder, der er medlem af FPAP, da »medlemskab af FPAP er frit for alle fiskerivirksomheder, hvis de betaler bidrag hertil«. MQA tilføjer, at medlemskab er åbent »uden hensyn til modtagernes struktur eller nationalitet«. FPAP præciserer endelig, at »de virksomheder, der er medlem af FPAP, ejes af franske, men også spanske og nederlandske kapitalinteresser«.
(103)
Kommissionen svarer hertil, at fiskerivirksomheder, som kan blive medlem af FPAP, skal være registreret i Frankrig eller de franske oversøiske departementer. Virksomheder med nederlandsk eller spansk kapital, som sejler med franske fartøjer, kan således være medlem af FPAP, og det er sikkert det, som Frankrig og FPAP hentyder til i deres svar. Men de andre EU-fartøjer kan ikke blive medlem.
(104)
Alle virksomheder, som har modtaget kompensationer fra FPAP, konkurrerer på fællesmarkedet med virksomheder, som sejler under andre medlemsstaters flag, og som også har interesse i at reducere deres produktionsomkostninger, men som ikke har adgang til et kompensationssystem som FPAP’s. Den fordel, som ydes fiskerivirksomheder, der er medlem af FPAP, eller virksomheder, der endnu ikke er medlem, men som kan blive det, dvs. alle virksomheder med fiskerfartøjer, der sejler under fransk flag, er derfor helt klart en konkurrencefordrejning.
(105)
FPAP mener desuden, at de konkurrencefordrejende faktorer skal findes andetsteds. Med henvisning til de store ekstraomkostninger, som ifølge FPAP er uden økonomisk begrundelse, såsom omkostninger, der skyldes forvaltningen af de flerårlige handlingsplaner, dvs. forvaltningen af flådens samlede kapacitet, eller som er forbundet med forvaltningen af »produktionsrettigheder«, anfører FPAP især, at »»rettigheder« i tilknytning til nationale »politikker« udgør (…) den reelle konkurrencefordrejende faktor i Europa [og] de stammer i vid udstrækning fra det økonomiske område.«
(106)
Kommissionen mener i den sammenhæng, at disse omkostninger, uanset om de er lavere eller højere i Frankrig end i de øvrige medlemsstater, skyldes påvirkninger fra de lovgivningsmæssige rammer for nutidens fiskerierhverv. Kommissionen gør i sin meddelelse (21) af 26. februar 2007 om rettighedsbaserede forvaltningsinstrumenter i fiskeriet opmærksom på, at EU kendetegnes af stor mangfoldighed, når det gælder forvaltningsinstrumenter og -mekanismer, og at sammenlignelige situationer somme tider håndteres meget forskelligt afhængigt af, hvilken medlemsstat, hvilket område eller hvilket fiskeri der er tale om. Køb og salg af fiskerirettigheder er almindelig praksis i nogle medlemsstater, uanset om det sker inden for rammerne af etablerede markeder eller indirekte. De omkostninger, som FPAP nævner, er de samme for alle flåder i de forskellige medlemsstater og svarer til den økonomiske udvikling i fiskerisektoren. De skyldes, at der på nationalt plan iværksættes forvaltningsforanstaltninger, som den fælles fiskeripolitik indfører eller nødvendiggør. Dette berettiger ikke, at en medlemsstat indfører særlige støtteordninger. I modsætning til hvad FPAP fremfører, skal konkurrencefordrejningen derfor ikke vurderes i forhold til et »relevant marked«, f.eks. et »regionalt minimarked«, et begreb, som fonden nævner, men til hele fællesmarkedet, som det også fremgår af traktaten. Selvom støtten til FPAP gør det lettere at opretholde et fiskeri i en regional sammenhæng og beskytte bestandene ved at hindre højsøfartøjer i at udnytte områder, der ligger nærmere på land, eller trawlere i at satse på mere specifikke fiskerier, som FPAP har anført, svarer den fuldstændig til en støtte, der forvrider eller truer med at forvride konkurrencen og udgør derfor statsstøtte.
(107)
Af ovenanførte grunde mener Kommissionen derfor, at tilskuddene fra staten, der er udbetalt af FPAP til fiskerivirksomheder, fordrejer eller truer med at fordreje konkurrencen.
4.2.1.4. Forekomst af en finansiel fordel, der påvirker samhandelen mellem medlemsstaterne
(108)
FPAP bestrider, at støtten til virksomheder, der er medlem af fagforeningen, påvirker samhandelen mellem medlemsstaterne. Ifølge FPAP udøver disse virksomheder deres aktiviteter på »et marked, som på ingen måde er enestående, men snarere hviler på en »mosaik« af regionale mikromarkeder«.
(109)
Kommissionen siger hertil, at den samlede værdi af eksporten af franske fiskeri- og akvakulturprodukter til resten af verden udgjorde 1 290 mio. EUR i 2005, heraf 80 % til andre EU-medlemsstater. Og Frankrigs samlede import af samme varer udgjorde i 2005 3 693 mio. EUR, heraf 40-60 %, afhængigt af kilderne, fra EU-lande (22). Til sammenligning var den samlede værdi af den franske produktion 1 868 mio. EUR. Uden at der følgelig er behov for at udarbejde en specielt detaljeret kvantificeret økonomisk analyse (23), står det klart, at uanset prisforskellene pr. art, som hver dag kan konstateres i de franske eller europæiske havne, vejer samhandelen mellem Frankrig og resten af Europa tungt i en status over situationen for fiskeri- og akvakulturprodukter. Foranstaltninger, der skal begunstige et stort antal franske fiskerivirksomheder (over 30 % af flåden) ved at nedsætte deres produktionsomkostninger, vil nødvendigvis få en indvirkning på samhandelen mellem medlemsstaterne på fiskeriområdet.
(110)
Det står derfor klart, at den fordel, som fiskerivirksomhederne har haft ved at få godtgjort en del af deres produktionsomkostninger, påvirker samhandelen mellem medlemsstaterne.
4.2.1.5. Konklusion
(111)
De fire betingelser for, at en støtte kan betegnes statsstøtte, er kun delvist opfyldt. Den fordel, som fiskerivirksomhederne har haft adgang til, skyldes anvendelse af statsmidler, den fordrejer eller truer med at fordreje konkurrencen, og den påvirker samhandelen mellem medlemsstater. Til gengæld er det kun selve tilskudsbeløbet, der kan tilregnes staten, for så vidt som disse tilskud kun udgør en del af FPAP’s midler, og staten ikke har grebet ind i de valg, som FPAP har truffet for at skabe et overskud af de midler, der er stillet til fondens rådighed. Kommissionen kan derfor kun konkludere, at der efter traktatens artikel 87 er tale om statsstøtte i det omfang, der er ydet offentlige midler, dvs. 65 eller 77 mio. EUR.
(112)
Kommissionen bemærker afslutningsvis, at de franske myndigheder trods deres svar af 7. oktober 2005 og 21. april 2006 ikke reelt bestrider Kommissionens konklusioner vedrørende forekomsten af statsstøtte. I forbindelse med den franske nationalforsamlings drøftelser af finansloven for 2007 svarer landbrugs- og fiskeriministeren på et spørgsmål om FPAP’s fremtid: »FPAP har gennemført sine aktiviteter siden 1. november 2004, men Kommissionen følger fonden nøje, da der er tale om statsstøtte.« (24)
4.2.2. Forenelighed med fællesmarkedet
(113)
Efter traktatens artikel 87, stk. 2 og 3, er der dog visse kategorier af statsstøtte, som er eller kan betragtes som forenelige med fællesmarkedet.
(114)
Kommissionen bemærker, at disse tilskud ikke svarer til eksemplerne i artikel 87, stk. 2.
a)
MQA anfører, at FPAP har handlet som »en organisation, der forsvarer forbrugernes interesser« eller som en »samling af forbrugere af olieprodukter«, og ser dermed ud til at mene, at støtten til fiskerivirksomhederne kan sidestilles med »støtte af social karakter til enkelte forbrugere« efter artikel 87, stk. 1. Hertil svarer Kommissionen blot, at dette stykke udtrykkeligt vedrører »enkelte forbrugere« og ikke virksomheder, og at det følgelig ikke kan anvendes i det foreliggende tilfælde (jf. også betragtning 50). Støtten er dermed ikke forenelig med fællesmarkedet efter traktatens artikel 87, stk. 2, litra a).
b)
Støtten har ikke til formål at råde bod på skader, der er forårsaget af naturkatastrofer eller af andre usædvanlige begivenheder. Udsvingene i oliepriserne er forbundet med den økonomiske aktivitet. De berører også andre sektorer, der forbruger olieprodukter, i alle EU’s medlemsstater og kan ikke betragtes som en naturkatastrofe eller en usædvanlig begivenhed efter traktatens artikel 87, stk. 2, litra b). MQA indvender mod denne analyse, at støtten er ydet under ekstraordinære omstændigheder, »da Kommissionen jo selv erkender, at sektoren står over for usædvanlige økonomiske og sociale problemer«. Det er korrekt, at fiskerisektoren står over for særlige problemer, som Kommissionen har analyseret indgående i sin meddelelse (25) af 9. marts 2006 om forbedring af fiskerierhvervets økonomiske situation. Kommissionen viser i denne meddelelse, at kilden til sektorens økonomiske og sociale problemer skal findes i den manglende strukturelle tilpasning til de faktorer, der påvirker dens aktivitet. For øvrigt fremsætter Kommissionen i meddelelsen flere forslag til, hvordan man kan løse fiskerisektorens økonomiske problemer. Vedrørende visse former for driftsstøttes forenelighed siger Kommissionen klart: »De nuværende problemer i fiskerierhvervet er blevet yderligere forværret af de stigende brændstofpriser i den seneste tid. Det har fået fiskerierhvervet til at kræve offentlig intervention som kompensation for denne pludselige omkostningsstigning. Sådan støtte ville være driftsstøtte, som er uforenelig med traktaten. Derfor kan Kommissionen ikke godkende støtte, der anmeldes til dette formål.« Kommissionen går derefter over til at drøfte en garantiordning, der kan sammenlignes med den, som FPAP startede med at indføre, og tilføjer, at »Kommissionen vil kun kunne godkende en sådan ordning, hvis ordningen giver sikkerhed for, at al offentlig støtte ville blive betalt tilbage på markedsvilkår, hvilket i den aktuelle økonomiske situation må siges at være meget usandsynligt.« Udsvingene i produktionsfaktorer såsom brændstof er forbundet med den økonomiske aktivitet og kan ikke i sig selv udgøre en usædvanlig begivenhed.
I lyset af ovenstående finder Kommissionen ikke, at den pågældende statsstøtte, der er tildelt fiskerivirksomheder, er forenelig med fællesmarkedet efter traktatens artikel 87, stk. 2, litra b).
(115)
Støtten kan heller ikke betragtes som forenelig med fællesmarkedet på grundlag af traktatens artikel 87, stk. 3, og de forskellige eksempler, der er nævnt her.
a)
Det drejer sig ikke om støtte til fremme af den økonomiske udvikling i områder, hvor levestandarden er lav, eller hvor der hersker en alvorlig underbeskæftigelse (eksempel fra traktatens artikel 87, stk. 3, litra a). Formålet med denne støtte er at reducere fiskerivirksomheders driftsomkostninger. FPAP anfører ganske vist, at støtten har til formål at gøre det lettere at opretholde fiskeriet i en regional ramme. Men Kommissionen kan konstatere, at støtten tildeles fiskerivirksomhederne, uanset hvor de har hovedsæde, eller hvilken havn fartøjerne lægger til i. Den har således ingen forbindelse med den støtte, der er omfattet af litra a).
b)
Støtten kan heller ikke betragtes som støtte til fremme af gennemførelsen af et vigtigt projekt af fælleseuropæisk interesse eller støtte, der skal afhjælpe en alvorlig forstyrrelse i en medlemsstats økonomi. Den har ingen forbindelse med et vigtigt projekt af fælleseuropæisk interesse. Den kan heller ikke kaldes støtte, der skal afhjælpe en alvorlig forstyrrelse i en medlemsstats økonomi. Støtten til fiskerivirksomhederne skal afhjælpe problemer for virksomheder i en bestemt økonomisk sektor og ikke hele den franske økonomis problemer. Der er ingen tvivl om, at denne støtte er rettet mod en bestemt sektor, da olieprisstigningerne ikke kun har påvirket fiskerisektoren, men alle virksomheder i alle sektorer. Her har Kommissionen altid ment, at det ikke er de offentlige myndigheders opgave at gribe økonomisk ind for at afhjælpe denne stigning, men tværtimod at opfordre virksomhederne til at tilpasse sig de nye økonomiske vilkår. På baggrund af ovenstående finder Kommissionen ikke, at FPAP’s støtte til fiskerivirksomheder kan betragtes som forenelig efter artikel 87, stk. 3, litra b).
c)
Med hensyn til artikel 87, stk. 3, litra c) kan nedsættelsen af brændstofpriserne ikke i sig selv opfylde betingelsen i litra c), nemlig at støtte til fremme af udviklingen af visse erhvervsgrene eller økonomiske regioner, når den ikke ændrer samhandelsvilkårene på en måde, der strider mod den fælles interesse, kan være forenelig med fællesmarkedet. Den pågældende støtte har ikke til formål at fremme udviklingen af fiskeriet forstået som et bæredygtigt fiskeri i overensstemmelse med målsætningerne for den fælles fiskeripolitik, men fastholder tværtimod fiskeriindsatsen uden at tilskynde fiskerivirksomhederne til at reducere deres udgifter til brændstof. Det betyder derfor, at de forsinker fiskerivirksomhedernes nødvendige tilpasning til følgerne af oliepriserne. Denne aktivitet er desuden ikke relateret til en økonomisk region. Støtten kan derfor ikke betragtes som forenelig med fællesmarkedet efter artikel 87, stk. 3, litra c).
d)
Endelig indgår denne form for støtte helt klart ikke i støttekategorierne til fremme af kulturen og bevarelse af kulturarven og heller ikke som støtte, der kan betragtes som forenelig med fællesmarkedet, og som Rådet kan træffe beslutning om efter artikel 87, stk. 3, litra e).
(116)
Det følger af ovenstående forhold, at statsstøtten til fiskerivirksomheder til at nedsætte deres brændstofudgifter ikke henhører under undtagelserne i traktatens artikel 87.
(117)
Eftersom der er tale om støtte til fiskerivirksomheder, skal den også analyseres på baggrund af retningslinjerne for statsstøtte til fiskeriet og akvakulturen (i det følgende »retningslinjerne«).
(118)
Denne støtte reducerer fiskerivirksomheders produktionsomkostninger. Den har derfor karakter af driftsstøtte.
(119)
Kommissionen erindrer om, at det i betragtning 115 i disse retningslinjer hedder, at »Statsstøtten må ikke virke beskyttende: Den skal fremme rationalisering og effektivisering af produktionen og afsætningen af fiskevarer. En sådan støtte skal medføre varige forbedringer, så erhvervet kan udvikle sig alene på grundlag af markedsindtægter.«
(120)
Men som det fremgår af betragtning 0 c) i denne beslutning, sigter tilskuddet til brændstofudgifter ikke mod at udvikle fiskeriaktiviteterne i retning af et bæredygtigt fiskeri i overensstemmelse med målsætningerne for den fælles fiskeripolitik, men mod at sikre, at fiskerivirksomhederne kan opretholde den samme aktivitet. Derfor finder Kommissionen, at støtten virker beskyttende som anført i retningslinjernes betragtning 3.5 og derfor ikke kan betragtes som forenelig med princippet i disse retningslinjer.
(121)
Ganske vist har Frankrig i sine svar til åbningen af den formelle undersøgelsesprocedure anført, at »FPAP’s aktiviteter blot har foregrebet de nødvendige foranstaltninger, som rednings- og omstruktureringsplanerne illustrerer og bekræfter«. Men det var først meget senere, i januar 2008, at Frankrig informerede Kommissionen om gennemførelsen af foranstaltninger, der blev præsenteret som støtteforanstaltninger til redning og omstrukturering af fiskerivirksomheder, som Kommissionen har registreret under nr. NN 09/2008 og er i færd med at analysere. Men selvom man accepterer Frankrigs argument om, at FPAP’s aktiviteter på sin vis foregreb disse støtteforanstaltninger til redning og omstrukturering, har dette ingen betydning for, om de er forenelige med fællesmarkedet på grund af de fundamentale forskelle, der består mellem de foranstaltninger, som FPAP har gennemført, og de betingelser, som støtteordninger for redning og omstrukturering af virksomheder skal opfylde; disse betingelser er beskrevet i EU’s rammebestemmelser for statsstøtte til redning og omstrukturering af kriseramte virksomheder (26). I modsætning til kravene i disse retningslinjer er indtægterne fra FPAP’s aktiviteter ydet uden forskel til samtlige fiskerivirksomheder og ikke kun kriseramte virksomheder. På den anden side må støtten til redning ikke overstige seks måneder og skal tage form af et lån, der skal tilbagebetales, eller en garanti. Og støtten til omstrukturering skal tildeles på helt bestemte betingelser og for en begrænset periode. Men den støtte, som Frankrig har ydet via FPAP, opfylder ingen af de krævede betingelser: fiskevirksomhederne har modtaget støtte siden 2004, den ydes ikke i form af lån eller garanti, og den forventes ikke tilbagebetalt under en omstruktureringsplan.
(122)
FPAP finder også, at støtten er berettiget, fordi der i realiteten skulle være tale om en indtægtsstøtte for lønmodtagere. Herom skriver FPAP: »FPAP er etableret som en »forebyggelsesinstans«, der for de 2 500 medlemsvirksomheder skal udgøre en juridisk redningsordning som omhandlet i den franske lov …. I medfør heraf er det tilladt at yde støtte til lønmodtageres indtægter som omfattet af omstruktureringsordningen. Dette påvirker på ingen måde konkurrencebestemmelserne. Tværtimod henhører støtten under EF-principper, der sikrer lønmodtagerne en anstændig mindsteløn.« FPAP siger videre, at systemet med fangstrelateret aflønning af sømænd i Frankrig ville betyde, at lønmodtagere i fiskerivirksomheder ikke ville få løn eller ville komme i gæld til rederiet. Endelig præciserer fonden, at 25 af de 65 mio. EUR i tilskud fra staten »er direkte relateret til tilskud til lønmodtagerne og skal betragtes som en direkte socialhjælp«. MQA tilføjer: »Hvis lånene opfattes som støtte, ikke til fordel for FPAP, men for de fiskerivirksomheder, der er medlem af fonden, er der virkelig tale om socialhjælp. Den således tildelte finansielle hjælp ville i praksis være direkte relateret til aflønningen af sømænd.«
(123)
Disse påstande afføder flere bemærkninger fra Kommissionen:
1)
For det første overrasker det Kommissionen, at omtrent 40 % (25 mio. af 65) af statens likviditetstilskud, som i henhold til de tre ovenfor beskrevne aftaler (jf. betragtning 21) skal muliggøre køb af finansielle optioner på terminsmarkederne for olieprodukter, »er direkte relateret til tilskud til lønmodtagerne og skal betragtes som en direkte socialhjælp«.
2)
Kommissionen formoder, at der her fra FPAP’s side er tale om en retorisk genvej, som skal vise, at de foranstaltninger, som FPAP har iværksat ved at mindske fiskerivirksomhedernes udgifter i sidste instans på grund af det fangstrelaterede lønsystem vil komme lønmodtagerne i disse virksomheder til gode. I denne synsvinkel kan disse foranstaltninger betragtes »som direkte socialhjælp«. Men intet i dokumentationen tyder på, at der skulle være tale om direkte socialhjælp, dvs. støtte, som FPAP skulle have udbetalt direkte til virksomhedernes lønmodtagere. Dette er for øvrigt heller ikke omfattet af FPAP’s vedtægter (jf. beslutningens betragtning 20).
3)
Under alle omstændigheder - dvs. uanset om støtten eventuelt skulle være udbetalt direkte til lønmodtagerne, eller at FPAP’s aktiviteter ville medføre, at lønmodtagerne fik et tilskud til deres fangstrelaterede løn - erindrer Kommissionen om, at begrebet støtte i medfør af en fast retspraksis (27), omfatter fordele tildelt af de offentlige myndigheder, der på forskellig måde reducerer de udgifter, som ellers belaster en virksomheds budget. Forstået sådan er lønudgifter indiskutabelt en af disse poster, og en virksomhed kan ikke forvente offentlig støtte til at betale dem med. De fordele, som fiskerivirksomhederne har haft på grund af muligheden for at købe brændstof til en begunstiget pris og få en delvis kompensation af brændstofudgifterne, har derfor ifølge FPAP og MQA været til gavn for lønmodtagerne i disse virksomheder, men dette forhold er irrelevant for vurderingen af, om denne støtte er forenelig med fællesmarkedet. Det skal blot konstateres, at de fordele, som fiskerivirksomhederne har fået via de offentlige midler, har nedsat de udgifter, der normalt skal afholdes over de nævnte virksomheders budget.
4)
I samme sammenhæng kan Kommissionen ikke godtage påstanden om, at støtten til lønmodtagernes indtægt skulle være tilladt, fordi den for det første er i tråd med EU-principperne om at sikre lønmodtagerne en anstændig løn, for det andet fordi det fangstrelaterede lønsystem skulle være særligt ugunstigt for franske sømænd. I medfør af subsidiaritetsprincippet er eventuel lovgivning om mindsteløn alene medlemsstaternes kompetenceområde. I Frankrig er denne forpligtelse vedrørende sømænds løn omfattet af den franske arbejdslovs artikel L.742-2, D.742-1 og D.742-2. Som anført i en dom afsagt af appelretten i Rennes den 16. juni 1998 (28), finder disse generelle bestemmelser anvendelse på lønmodtagere, der er omfattet af den maritime arbejdslov, uanset lønsystem. En aftale mellem rederen og lønmodtagerne om, at sømænd som udgangsbetragtning modtager en fangstrelateret løn (med evt. overskud), fritager ikke rederen for, i den tid de befinder sig om bord på fartøjet, at udbetale en løn, der mindst svarer til mindstelønnen. Lønnen fra fangsten skal med andre ord mindst svare til mindstelønnen. I artikel 34 i den maritime arbejdslov (29) henvises der til »en national faglig aftale eller udvidede brancheaftaler [om fastsættelse] af den eller de perioder, der danner grundlag for beregningen af mindstelønnen for sømænd, hvis løn er fangstrelateret, uafhængigt af den reelle arbejdstid«. Brancheaftalens artikel 9, stk. 1, sikrer en årlig bruttomindsteløn for sømænd, hvis løn er fangstrelateret. Aftalen blev underskrevet den 28. marts 2001 (30). Denne bestemmelse er obligatorisk for alle arbejdsgivere og lønmodtagere, der er omfattet af denne aftale, ved tværministerielt dekret af 3. juli 2003 (31). De lønudgifter, som denne forpligtelse medfører, er således en produktionsomkostning for fiskerivirksomhederne på samme måde som udgifter til brændstof. På disse vilkår kan Kommissionen ikke godtage argumentet om, at den franske stat skulle gribe ind økonomisk, fordi rederne unddrager sig deres ved lov fastlagte forpligtelse til at sikre deres lønmodtagere en mindsteløn, når disses løn er fangstrelateret.
(124)
Ifølge MQA kunne der også være tale om samfundsøkonomiske foranstaltninger: »ifølge retningslinjerne (…) kan socioøkonomiske foranstaltninger betegnes som forenelige. I det foreliggende tilfælde er FPAP fuldstændig transparent, og de foranstaltninger, som Kommissionen betegner som støtteforanstaltninger, har karakter af socioøkonomiske foranstaltninger.«
(125)
Kommissionen konstaterer, at MQA ikke har fremlagt dokumentation, der gør det muligt at undersøge støtten på baggrund af retningslinjernes betragtning 4.5., hvor det hedder, at direkte støtte til arbejdstagere svarende til socioøkonomiske foranstaltninger kan fra sag til sag betragtes som forenelig med fællesmarkedet. Det præciseres imidlertid i dette punkt, at indkomststøtte kun kan betragtes som forenelig, »hvis den indgår som et led i socioøkonomiske støtteforanstaltninger, hvis formål er at kompensere for indkomsttab i forbindelse med foranstaltninger for kapacitetstilpasning, som er vedtaget i henhold til artikel 11, stk. 1, i forordning (EF) nr. 2371/2002« (Rådets forordning (EF) nr. 2371/2002 af 20. december 2002 om bevarelse og bæredygtig udnyttelse af fiskeressourcerne som led i den fælles fiskeripolitik (32). Men oprettelsen af FPAP er ikke en del af en samlet plan, der er vedtaget i overensstemmelse med forordning (EF) nr. 2371/2002 med henblik på at tilpasse fiskerikapaciteten. MQA’s argument kan derfor på ingen måde berettige tildeling af denne driftsstøtte.
(126)
MQA anfører således, at det ikke er korrekt, at støtten er tildelt betingelsesløst. Ifølge MQA »har staten stillet som krav for tildeling af disse lån, at FPAP fremlægger flere bilag, som skal dokumentere, at fonden forvaltes korrekt, og fondens og medlemmernes faste beslutning om at iværksætte bæredygtige løsninger på de nye produktionsbetingelser i fiskerisektoren.« MQA understreger dette krav om gennemsigtige regnskaber og statens beslutning om at anmode om en tværministeriel kontrol på stedet.
(127)
Kommissionen noterer sig dette krav om gennemsigtighed og kontrol, men bemærker samtidig, at dette jo er elementært, da der er tale om et initiativ, som finansieres med offentlige midler. Den beklager dog, at de franske myndigheder på en sådan baggrund af gennemsigtighed ikke har fremsendt alle detaljerede, kvantificerede oplysninger om fondens aktiviteter trods anmodninger fremsat under proceduren. Endelig konstaterer den, at den aldrig har modtaget oplysninger om det kontrolbesøg, som MQA nævner, og derfor heller ikke om konklusionerne deraf, som de franske myndigheder bad om at modtage medio november 2005.
(128)
Kommissionen finder derfor, at statstilskuddene indgår i kategorien driftsstøtte som omhandlet i retningslinjernes betragtning 3.7, hvor det hedder, at: »statsstøtte, som tildeles uden at pålægge modtagerne forpligtelser, der tjener formålene med den fælles fiskeripolitik, og som skal forbedre virksomhedernes situation og øge deres likviditet, (…) er driftsstøtte og derfor uforenelig med fællesmarkedet«. Tilskuddene er derfor uforenelige med fællesmarkedet.
5. KONKLUSION
(129)
Kommissionen konstaterer, at Frankrig ulovligt og i strid med traktatens artikel 88, stk. 3, har gennemført de forskellige støtteforanstaltninger, der er genstand for den foreliggende beslutning.
(130)
På grundlag af analysen i denne beslutnings del 4.1 finder Kommissionen, at likviditetstilskuddet til FPAP i form af tre, eventuelt fire tilskud på i alt 65, evt. 77 mio. EUR udgør statsstøtte og er uforeneligt med fællesmarkedet efter traktatens artikel 87, stk. 2 og 3. Da en bankinstitution ikke ville have ydet et tilskud som det, FPAP har modtaget, og da disse tilskud ifølge de fremlagte oplysninger ikke er blevet tilbagebetalt, bliver de til direkte støtte (jf. betragtning 67) og dermed en statsstøtte på det pågældende beløb.
(131)
På grundlag af analysen i denne beslutnings del 4.2 finder Kommissionen, at støtten til FPAP i form af tilskud, som har gjort det muligt for fiskerivirksomheder at købe brændstof til en begunstiget pris og få adgang til en kompensation under forsikringsordningen for brændstofudgifter, udgør statsstøtte og er uforenelig med fællesmarkedet efter traktatens artikel 87, stk. 2 og 3.
6. TILBAGESØGNING
(132)
Statsstøtten fra Frankrig udgør 65 mio. EUR eller 77 mio. EUR, hvis der er fire aftaler. I medfør af artikel 14, stk. 1, i forordning (EF) nr. 659/1999 beslutter Kommissionen i tilfælde af en negativ beslutning om ulovlig støtte, at medlemsstaten skal træffe alle de nødvendige foranstaltninger for at tilbagesøge støtten hos modtagerne. Målet er nået, når den pågældende støtte med tillæg af morarenter i påkommende tilfælde er tilbagebetalt af modtagerne, eller med andre ord af de virksomheder, som i praksis har fået udbetalt støtten (33). Kravet om tilbagesøgning er således opfyldt, når dette beløb på 65 hhv. 77 mio. EUR er tilbagebetalt.
(133)
For at fastslå, hvad der skal tilbagesøges hos hhv. FPAP og fiskerivirksomhederne, skal der tages hensyn til, at FPAP, der handler som økonomisk operatør på terminsmarkederne, har som mål at udbetale kompensation til fiskerivirksomheder inden for rammerne af en forsikringsordning for brændstofpriser, som fonden har indført, og levere brændstof til en begunstiget pris. Den foreliggende analyse af økonomien i dette særlige system viser, at FPAP har opfyldt sin opgave ved gradvist at overføre statsmidlerne. Den støtte, som skal tilbagesøges hos FPAP, er derfor den del af de 65 eller 77 mio. EUR, som ikke er blevet overført til fiskerivirksomhederne, og den del, som skal tilbagesøges hos fiskerivirksomhederne, er derfor den del, der er blevet overført til dem.
(134)
Kommissionen har ikke kendskab til det beløb, der reelt er overført fra FPAP til fiskerivirksomhederne. Kommissionen bemærker i denne sammenhæng, at de franske myndigheder trods påbud om at fremsende de nødvendige oplysninger om FPAP’s drift ikke har fremsendt hverken oplysninger om udnyttelsen af fondens midler eller dens regnskab. Da disse oplysninger ikke foreligger, finder Kommissionen i overensstemmelse med Domstolens retspraksis (34), at det er hensigtsmæssigt at fastlægge visse retningslinjer for den metode, der skal anvendes til at bestemme det støttebeløb, der skal tilbagesøges.
(135)
Kommissionen har i fastlæggelsen af disse retningslinjer taget hensyn til, at FPAP i henhold til aftalerne er forpligtet at føre regnskab over anvendelsen af tilskuddene samt udnyttelse af ressourcer og afholdte udgifter, og at fonden er forpligtet til at opbevare bilag i mindst 10 år og at stille dem til rådighed for de forskellige statslige instanser på simpel anmodning (jf. betragtning 27). Disse oplysninger gør det muligt for myndighederne eller de instanser, der skal gennemføre beslutningen om tilbagesøgning, at få kendskab til bevægelserne i FPAP’s midler og situationen for disse midler på det tidspunkt, hvor beslutningen skal gennemføres. Fiskerivirksomhedernes regnskaber føres almindeligvis af forvaltningsgrupper under centret for forvaltning af småfiskeri (Centre de gestion de la pêche artisanale), der er repræsenteret i FPAP’s bestyrelse, og det er derfor også muligt i disse regnskaber at udskille de kompensationer, som FPAP har udbetalt til dem.
6.1. Tilbagesøgning hos FPAP
(136)
Den uforenelige støtte, som skal tilbagesøges hos FPAP, svarer til den del af statsstøtten, som ikke er blevet overført til fiskerivirksomhederne, dvs. det tilskud, som har finansieret FPAP’s drift, samt det tilskud, som fonden har beholdt i sin likviditet. De samlede driftsudgifter kan være kendt af den myndighed, der skal gennemføre tilbagesøgningen, på baggrund af FPAP’s regnskaber. I lyset af midlernes fungible karakter, og da det er umuligt at bestemme deres oprindelse på baggrund af deres anvendelse, finder Kommissionen, at den del af statstilskuddet, der har finansieret disse driftsudgifter, beregnes ved fra de samlede driftsudgifter at trække FPAP’s egne midler (medlemsbidrag). På samme måde kan man beregne den del af tilskuddet, der er bevaret i fondens likviditet ved at anvende samme forhold på den resterende likviditet.
6.2. Tilbagesøgning hos fiskerivirksomhederne
(137)
Som det fremgår af ovenstående svarer den støtte, der skal tilbagesøges hos samtlige fiskerivirksomheder, til tilskuddet på hhv. 65 eller 77 mio. EUR med fradrag af det beløb, der skal tilbagesøges hos FPAP i overensstemmelse med oplysningerne i betragtning 136. I beregningen af den del af statsstøtten, der skal tilbagesøges hos hver af virksomhederne, tages der hensyn til, at det ikke er muligt rent regnskabsmæssigt at sondre mellem støtte, der betegnes som statsstøtte, og støtte, der ikke kan tilregnes staten (se beslutningens betragtning 136).
(138)
Kommissionen mener, at den statsstøtte, som skal tilbagesøges hos hver enkelt virksomhed, kan beregnes på grundlag af den kompensation, som den enkelte virksomhed har modtaget som kompensation af udgifter for brændstof.
(139)
Når Kommissionen bruger kompensationen som grundlag for beregningen, tager den ikke hensyn til subventionsækvivalenten for de besparelser, som den enkelte fiskerivirksomhed har opnået ved at købe brændstof til en lavere pris end markedsprisen. Dette finder Kommissionen berettiget, fordi de virksomheder, der har haft adgang til præferencepriser på deres brændstof, er de samme, som har modtaget kompensationer under brændstofforsikringsordningen og dette i forhold, der er fuldstændig sammenlignelige, for jo mere brændstof en virksomhed købte til en præferencepris, jo højere kompensation modtog den og omvendt. Vælges dette grundlag, sker der ikke nogen fordrejning mellem de berørte virksomheder i forhold til deres respektive tilbagebetalingsforpligtelser. Kommissionen bemærker for øvrigt, at hvis subventionsækvivalenterne skulle indgå i beregningsgrundlaget, ville det for hver leverance af brændstof i den periode, hvor FPAP var aktiv på terminsmarkederne, være nødvendigt at beregne forskellen mellem udgifterne til køb til dagskursen og den pris, som kooperativet fakturerede, efter at have bestemt dagskursen for den købte brændstoftype og for forsyningsstedet. Det ville have været vanskeligere at følge denne metode. Derfor foretrækker Kommissionen at anbefale det beregningsgrundlag, der er lettest for myndighederne og de instanser, der skal gennemføre beslutningen om tilbagesøgning.
(140)
Kommissionen mener derfor, at den statsstøtte, som skal tilbagesøges hos hver virksomhed, kan beregnes på grundlag af den kompensation, som den enkelte virksomhed har modtaget som kompensation for udgifter til brændstof. Den statsstøtte, der skal tilbagesøges, skal beregnes ved at pålægge kompensationen en procentsats, som svarer til forholdet mellem det samlede støttebeløb, der skal tilbagesøges hos fiskerivirksomhederne, og den samlede kompensation, som FPAP har udbetalt til fiskerivirksomhederne under brændstofforsikringsordningen.
(141)
Det beløb, der skal tilbagesøges hos hver fiskerivirksomhed, skal beregnes som følger:
hvor
T*Vir
=
beløb, der skal tilbagesøges hos fiskerivirksomheden
K
=
kompensation udbetalt til fiskerivirksomheden under brændstofforsikringsordningen
Tilskud
=
65 eller 77 mio. EUR
T*FPAP
=
beløb, der skal tilbagesøges hos FPAP ifølge anvisningerne i betragtning 136
I alt K
=
samlet kompensation udbetalt af FPAP til fiskerivirksomhederne under brændstofforsikringsordningen
(142)
Denne metode tager hensyn til argumentet om, at FPAP har fået overskud på terminsmarkederne, som efterfølgende er videregivet til fiskerivirksomhederne. Som beskrevet i denne beslutning er det den mest sandsynlige antagelse. Der skal dog også tages hensyn til det teoretiske tilfælde, hvor FPAP eventuelt har lidt tab på terminsmarkederne, og hvor fiskerivirksomhederne derfor ville have fået udbetalt en kompensation, der var lavere end tilskuddet med fradrag af det beløb, der skal tilbagesøges hos FPAP. I dette tilfælde ville kvotienten (Tilskud - T*FPAP)/I alt G generelt være højere end 1, især hvis beløbet »T*FPAP« er lavt. Anvendelsen af ovennævnte formel betyder så, at det samlede beløb, som skal tilbagesøges hos fiskerivirksomhederne, bliver højere end det beløb, de har fået udbetalt. I dette særlige tilfælde bør man derfor gå ud fra, at det beløb, der skal tilbagesøges hos hver enkelt virksomhed, svarer til den kompensation, som virksomheden har modtaget under brændstofforsikringsordningen. I dette teoretiske tilfælde skal forskellen mellem statstilskuddene og kompensationerne til fiskerivirksomhederne tilbagesøges hos FPAP, som ville have brugt denne forskel.
(143)
Statsstøtten til fiskerivirksomhederne kan muligvis ikke omfattes af tilbagesøgning, hvis disse på det tidspunkt, hvor den er tildelt, opfyldte betingelserne i forordning (EF) nr. 1860/2004 eller i forordning (EF) nr. 875/2007 vedrørende de minimis-støtte -
VEDTAGET FØLGENDE BESLUTNING:
Artikel 1
Den ulovlige støtte til køb af finansielle optioner på terminsmarkederne, som Frankrig i modstrid med traktatens artikel 88, stk. 3, har ydet til Fonds de prévention des aléas pêche (fond til forebyggelse af risici i fiskeriet, FPAP), er uforenelig med fællesmarkedet.
Artikel 2
Den ulovlige støtte i form af nedsættelse af deres udgifter til brændstof, som Frankrig i modstrid med traktatens artikel 88, stk. 3, har ydet til fiskerivirksomheder, er uforenelig med fællesmarkedet.
Artikel 3
Støttetildeling til en enkelt fiskerivirksomhed efter artikel 2, stk. 1, i Rådets forordning (EF) nr. 994/98 (35) skal ikke tilbagesøges, hvis den på tidspunktet for tildelingen opfylder betingelserne i den forordning, der er vedtaget i medfør af artikel 2 i forordning (EF) nr. 994/98, som fandt anvendelse på tidspunktet for tildelingen af støtten.
Artikel 4
1. Modtagerne tilbagebetaler den uforenelige støtte som omhandlet i artikel 1 og 2.
2. Den støtte, der skal tilbagesøges, pålægges renter fra det tidspunkt, hvor den blev udbetalt til støttemodtageren, og indtil den er blevet tilbagebetalt.
3. Renterne beregnes på et grundlag, der fastlægges efter bestemmelserne i kapitel V i Kommissionens forordning (EF) nr. 794/2004 (36).
4. Frankrig indstiller med virkning fra denne beslutnings meddelelse enhver resterende udbetaling af den i artikel 1 og 2 omhandlede støtte.
Artikel 5
1. Tilbagesøgningen af den i artikel 1 og 2 omhandlede støtte skal ske omgående og effektivt.
2. Frankrig efterkommer denne beslutning senest fire måneder efter meddelelsen deraf.
Artikel 6
1. Frankrig underretter senest to måneder efter meddelelsen af denne beslutning Kommissionen om følgende:
a)
det samlede beløb (hovedstol og renter), som skal tilbagesøges hos FPAP
b)
en detaljeret beskrivelse af de foranstaltninger, der allerede er truffet eller er planlagt for at efterkomme beslutningen
c)
dokumentation for, at FPAP har fået påbud om at tilbagebetale støtten.
2. Frankrig holder løbende Kommissionen orienteret om de nationale foranstaltninger, der træffes for at efterkomme denne beslutning, indtil den i artikel 1 omhandlede støtte er fuldt tilbagebetalt. På Kommissionens anmodning giver Frankrig omgående oplysninger om de planlagte eller allerede gennemførte foranstaltninger med henblik på at efterkomme denne beslutning samt afgiver yderligere detaljer vedrørende de støttebeløb og renter, FPAP allerede har tilbagebetalt.
Artikel 7
1. Frankrig underretter senest to måneder efter meddelelsen af denne beslutning Kommissionen om følgende:
a)
listen over fiskerivirksomheder, der har modtaget støtte som omhandlet i artikel 1 og 2 og det samlede beløb, hver virksomhed har modtaget
b)
det samlede beløb (hovedstol og renter), som hver støttemodtager skal tilbagebetale
c)
en detaljeret beskrivelse af de foranstaltninger, der allerede er truffet eller er planlagt for at efterkomme beslutningen
d)
dokumentation for, at støttemodtagerne har fået påbud om at tilbagebetale støtten.
2. Frankrig holder løbende Kommissionen orienteret om de nationale foranstaltninger, der træffes for at efterkomme denne beslutning, indtil den i artikel 2 omhandlede støtte er fuldt tilbagebetalt, samt fremsender på Kommissionens anmodning oplysninger om de planlagte eller allerede gennemførte foranstaltninger med henblik på at efterkomme denne beslutning. Frankrig fremsender ligeledes detaljer vedrørende de støttebeløb og renter, støttemodtagerne allerede har tilbagebetalt.
Artikel 8
Denne beslutning er rettet til Den Franske Republik.
Udfærdiget i Bruxelles, den 20. maj 2008.
A BIZOTTSÁG HATÁROZATA
(2008. május 20.)
a Franciaország által a Fonds de prévention des aléas pêche nevű alap és a halászati vállalkozások részére nyújtott támogatásokról (C 9/06 számú állami támogatás)
(az értesítés a C(2007) 5636. számú dokumentummal történt)
(Csak a francia nyelvű szöveg hiteles)
(EGT-vonatkozású szöveg)
(2008/936/EK)
AZ EURÓPAI KÖZÖSSÉGEK BIZOTTSÁGA,
tekintettel az Európai Közösséget létrehozó szerződésre és különösen annak 88. cikke (2) bekezdésének első albekezdésére,
miután felszólították az érdekelt harmadik feleket, hogy az említett cikknek megfelelően nyújtsák be észrevételeiket,
mivel:
1. ELJÁRÁS
(1)
A Bizottság különböző tájékoztatásokból értesült arról, hogy Franciaországban 2004 óta létezik egy, a halászati vállalkozások által az üzemanyagárak növekedése miatt elszenvedett károk kompenzálására szolgáló alap. A fenti tájékoztatások alapján a szóban forgó alap, amely a Fonds de prévention des aléas pêche (Halászati Kockázatmegelőzési Alap, a továbbiakban: FPAP) nevet viseli, hivatalosan a halászok által használt üzemanyagok áraiban bekövetkező rövid távú változások hatásainak enyhítését tűzte ki célul, de a gyakorlatban ezen alap révén a halászati vállalkozások a piaci árnál jóval alacsonyabb áron juthattak üzemanyaghoz.
(2)
Úgy tűnik, az eredeti elgondolás szerint az alap működését kizárólag a szakma szereplőinek hozzájárulásai garantálták volna. A működési elv egyszerű volt: az alap átvállalta volna az üzemanyagköltségnek a literenként meghatározott referenciaár fölé eső részét, cserébe pedig a vállalkozások hozzájárulást fizettek volna be az FPAP-ba, valahányszor az üzemanyagár ismét a referenciaár szintje alá süllyed. Így közpénzek bevonása nélkül is egyensúlyt lehetett volna tartani a rendszer finanszírozásában.
(3)
Miután azonban az üzemanyagárak folyamatosan jelentős mértékben a referenciaár szintje fölött maradtak, a Bizottság feltételezte, hogy az FPAP a fenti működési elv alapján kizárólag az állam pénzügyi segítségével működhetett, illetve hogy ez a pénzügyi hozzájárulás az EK-szerződés 87. cikke szerinti állami támogatás volt.
(4)
2005. augusztus 25-én a Bizottság felszólította Franciaországot, hogy 2005. szeptember 5-ig tájékoztassa arról, elfogadott-e, illetve tervez-e bármilyen konkrét intézkedést az üzemanyagár-növekedés kezelésére. A Bizottság továbbá emlékeztetett arra is, hogy amennyiben ezen intézkedések állami támogatásokat is magukba foglalnak, a Szerződés 88. cikkének (3) bekezdése értelmében a tagállam köteles értesíteni róluk a Bizottságot.
(5)
Miután nem kapott választ, a Bizottság az EK-Szerződés 93. (jelenlegi 88.) cikkének alkalmazására vonatkozó részletes szabályok megállapításáról szóló, 1999. március 22-i 659/1999/EK tanácsi rendelet (1) 10. cikkének megfelelően 2005. szeptember 21-én felkérte Franciaországot, hogy három hetes határidőn belül juttassa el hozzá a szóban forgó alapra vonatkozó információkat, hogy megvizsgálhassa, ténylegesen megvalósult-e állami támogatás, illetve adott esetben ez az állami támogatás összeegyeztethető-e vagy sem a közös piaccal.
(6)
Franciaország 2005. október 7-én válaszolt a Bizottság 2005. augusztus 25-i felhívására, jelezve, hogy „Franciaország semmilyen, az állami támogatás körébe tartozó intézkedést nem hajtott végre az üzemanyagárak közelmúltbeli jelentős mértékű növekedésének kezelése érdekében”. Franciaország ugyanakkor jelezte, hogy támogatta a halászathoz kapcsolódó kockázatok megelőzésére szolgáló alap létrehozása érdekében „a szakma szereplői által kezdeményezett eljárást”. A levél nem tett említést az államkincstár által nyújtott esetleges előlegekről. Éppen ellenkezőleg, a francia hatóságok válaszából az tűnt ki, hogy a szakma által kezelt alap finanszírozása kizárólag a tagok pénzügyi kapacitásának egyesítésén alapul.
(7)
2005. október 21-én a Bizottság emlékeztette a francia hatóságokat az FPAP-val kapcsolatos tájékoztatásra irányuló, 2005. szeptember 21-i hivatalos kérésre, újabb két hetes határidőt szabva meg számukra.
(8)
Miután Franciaország a megadott határidőn belül nem válaszolt a kérésre, a Bizottság a fent említett 10. cikk (3) bekezdése alapján úgy határozott, hogy Franciaországot határozattal szólítja fel a vizsgálat lefolytatásához szükséges információk nyújtására. A 2005. december 5-én kelt felszólító határozatról szóló értesítés 2005. december 6-án került elküldésre, és három hetes válaszadási határidőt tartalmazott.
(9)
Franciaország 2005. december 21-én kelt levélben válaszolt, amelyet a Bizottság 2005. december 27-én kapott kézhez. Ez a levél visszautalt egy korábbi, december 6-án kelt és december 8-án kézhez vett, a Bizottság 2005. szeptember 21-i levelére válaszul elküldött levélre (lásd e határozat (5) preambulumbekezdését). A két említett levélben Franciaország eljuttatta a Bizottságnak az FPAP alapszabályát, valamint az FPAP részére nyújtott visszatérítendő állami kölcsönökre vonatkozó három szerződést.
(10)
A válaszok és a hozzájuk csatolt dokumentumok elemzését követően a Bizottság 2006. március 8-án tájékoztatta Franciaországot, hogy úgy határozott, megindítja az EK-szerződés 88. cikkének (2) bekezdésében illetve a 659/1999/EK rendelet 6. cikkében említett hivatalos vizsgálati eljárást.
(11)
A támogatás kivizsgálására irányuló hivatalos eljárást elrendelő bizottsági határozatot az Európai Unió Hivatalos Lapjának2006. április 19-i számában tették közzé (2). A Bizottság felhívta az érdekelt feleket, hogy egy hónapos határidőn belül nyújtsák be a kérdéses intézkedésekkel kapcsolatos észrevételeiket.
(12)
Franciaország 2006. április 21-én kelt levelében ismertette észrevételeit a hatóságok által készített feljegyzés formájában. A feljegyzést egy érveket tartalmazó dokumentum kísérte, amely a jelek szerint eredetileg belső használatra készült; ez a dokumentum a Bizottság érveivel szemben kialakítandó álláspontot ismerteti.
(13)
2006. május 17-én a Ménard, Quimbert és társai (a továbbiakban: MQA) nantes-i ügyvédi iroda faxon jelezte, hogy utólagosan észrevételeket kíván benyújtani az FPAP részéről, és ehhez megfelelő határidőt kért. A Bizottság jóváhagyta a határidő két hetes meghosszabbítását. Az MQA ügyvédi iroda ezt követően május 17-én kelt és a Bizottság által május 23-án kézhez kapott közönséges postai levelében elküldte a Coopération Maritime fejlécével ellátott, és De Feuardent úr, az FPAP főtitkára által aláírt, május 18-i keltezésű beadványt. Az MQA iroda harmadik, szintén május 17-én kelt és a Bizottság által június 14-én kézhez vett levelében elküldte „észrevételei új, néhány fogalmazói hiba kijavítását tartalmazó változatát”; a valóságban ebben a Bizottsággal korábban nem közölt, és a De Feuardent úr említett beadványát kiegészítő új észrevételekhez kapcsolódó dokumentumok szerepeltek, az FPAP működésére vonatkozó további dokumentumokkal kiegészítve (alapító okirat, működési szabályzat, tájékoztató feljegyzések, a tagdíjak adóelszámolása, a Pénzügyi Főfelügyelet és a Mezőgazdasági és Halászati Főfelügyelet közös megbízólevele). Végezetül az MQA ügyvédi iroda utolsó, 2006. június 12-én kelt és ugyanazon a napon faxon a Bizottságnak eljuttatott levele, amely a május 19-i, „tévedésből május 17-ére keltezett, De Feuardent úr, a Confédération de la coopération, de la mutualité et du crédit maritimes főtitkára 2006. május 18-i észrevételeit tartalmazó” levélhez kapcsolódott, ugyanazokat a kiegészítő észrevételeket tartalmazta, mint a harmadik, május 17-i levél, csak ezúttal a csatolt dokumentumok nélkül.
(14)
2006. június 14-én a Bizottság továbbította Franciaországnak az MQA ügyvédi iroda harmadik, 2006. május 17-i levelét (a levél szerint a fogalmazói hibák kijavítását tartalmazó változatot), illetve az MQA utolsó, 2006. június 12-i levelét, azt kérve, hogy Franciaország egy hónapon belül juttassa el hozzá ezzel kapcsolatos észrevételeit. 2006. július 12-én Franciaország a határidő meghosszabbítását kérte szeptember 1-jéig. 2006. július 18-án a Bizottság további egy hónap határidőt engedélyezett. 2006. szeptember 26-án Franciaország válaszában közölte, hogy nem kíván különösebb észrevételt fűzni a korábbiakhoz, de megjegyezte, hogy az MQA 2006. május 17/19-i levele nem felel meg a De Feuardent úr által benyújtott észrevételeknek. 2006. október 9-én a Bizottság közölte Franciaországgal az MQA-tól kapott levelek részleteit, arra kérve a francia hatóságokat, hogy tíz napon belül igazolják vissza, hogy valóban megismerték De Feuardent úr beadványát. Franciaország 2006. október 23-án azt válaszolta, hogy nincs a birtokában a beadvány, és arról korábban csak azért tett említést, mert szerepelt a június 12-i (az MQA által írt) levélben. Mivel Franciaország kijelentette, hogy nem kapta meg a szóban forgó levelet, a Bizottság 2006. október 27-én hivatalosan is eljuttatta azt a francia hatóságoknak, azt kérve tőlük, hogy esetleges észrevételeiket legkésőbb november 15-ig juttassák el hozzá.
(15)
2006. november 27-én Franciaország tájékoztatta a Bizottságot, hogy nem kíván semmilyen konkrét észrevételt fűzni a szóban forgó dokumentumhoz.
2. A TÁMOGATÁS LEÍRÁSA
2.1. Az FPAP és tevékenységeinek ismertetése
(16)
Az FPAP az 1920. március 12-i törvénnyel módosított 1884. március 21-i törvény szerinti szakmai érdekképviseletként alakult meg. Az alapító okirat tervezetét a 2004. február 10-én tartott alakuló gyűlés hagyta jóvá, maga az alapító okirat a 2004. április 9-i keltezésű.
(17)
Az alapító okirat szerint (4. cikk) az érdekképviselet 99 éves időtartamra alakult. Székhelye Párizsban a Rue du Rocher 24-es szám alatt található, ugyanazon a címen, ahol a Confédération de la coopération, de la mutualité et du crédit maritimes (tengerhasznosító vállalkozások társadalombiztosítási és hitelszövetkezete, a továbbiakban: Coopération Maritime) is be van jegyezve.
(18)
A 7. cikk szerint az alapító tagok a Coopération Maritime; a Centrale d’achats et de développement CECOMER (CECOMER felvásárló és fejlesztési központ, a továbbiakban: CECOMER) elnevezésű kiskereskedői szövetkezet, amely valójában a halászati vállalkozások alapanyag- és halászati kellékellátásával foglalkozó tengerhasznosító szövetkezetek felvásárló központja; a Centre de gestion de la pêche artisanale (kisipari halászat irányító központja); valamint a halászat két ismert személyisége. A 2004. február 10-i alakuló gyűlés öt alapító tagot nevezett ki az FPAP ügyvivőinek a 2007 folyamán tartandó rendes közgyűlésig. Mindebből kitűnik, hogy az FPAP a halászati ágazat és a hozzá gazdaságilag kötődő szervezetek (tengerhasznosító szövetkezetek, felvásárló központok, a halászati vállalkozások irányítási központjai) érdekszövetsége.
(19)
A tagságra pályázóknak bizonyítaniuk kell, hogy a tevékenységük a halászathoz kapcsolódik; ugyanakkor az érdekképviselet tagjai közé fogadhat „bármely olyan személyt, aki készen áll erkölcsi támogatást nyújtani az érdekképviseletnek”, feltéve hogy az e kategóriába tartozó tagság létszáma nem haladja meg az érdekképviselet teljes tagságának 5 %-át. Franciaország 2005. december 6-i levelében pontosította, hogy az FPAP 2 013 tagot és 2 385 hajót számlál, ami a francia flotta 30 %-át képviseli.
(20)
Az alapító okirat 2. cikke szerint: „Az érdekképviselet célja olyan termékek fejlesztése, amelyek segítik a halászati vállalkozókat a következő kockázatok kezelésében: a gázolaj árának ingadozásai, tengeri szennyezés, illetve a szennyezéshez kapcsolódó egészségügyi kockázatok, kvóták lezárása vagy a halászati lehetőségek jelentős mértékű csökkentése, a piachoz kapcsolódó kockázatok. Az érdekképviselet a Fonds de prévention des aléas pêche nevet veszi fel”. Az FPAP tehát kölcsönbiztosítási szervezetként alakult meg, a tagdíj fejében számos szolgáltatást kínálva a tagoknak.
(21)
Franciaország átadta az állam és az FPAP között megkötött három szerződés másolatát is, amelyek az alapnak nyújtott visszatérítendő állami előlegekre vonatkoznak. Ezeket az előlegeket az Office national interprofessionnel des produits de la mer et de l’aquaculture nevű hivatalon (tengeri és akvakultúra-termékekkel foglalkozó országos szakmaközi hivatal, OFIMER) keresztül folyósították. Az első, 2004. november 12-én kelt szerződés 15 millió EUR-ra vonatkozik; a második, 2005. május 27-én kelt szerződésben foglalt összeg 10 millió EUR; a harmadik, 2005. október 11-i szerződés pedig 40 millió EUR-ra vonatkozik. A három szerződés szerint tehát az FPAP összesen 65 millió EUR összegű előlegben részesült.
(22)
A Franciaország 2006. április 21-i jegyzékéhez csatolt dokumentum alapján (lásd e határozat (12) preambulumbekezdését) elképzelhető, hogy még egy további, 12 millió EUR összegű előleg is folyósításra került az FPAP részére (lásd e határozat (40) preambulumbekezdését).
(23)
A fenti szerződések 1. cikke szerint „Az FPAP a tagok által befizetett tagdíjakból finanszírozza működését, ezekből fedezve a kőolajár-ingadozásból eredő kockázatok elleni pénzügyi biztosítékokat, illetve az ehhez kapcsolódó kezelési költségeket”. A szerződések azt bizonyítják, hogy jóllehet a szervezet hivatalosan az általa nyújtandó szolgáltatásokat illetően - az alapító okiratból következően - meglehetősen tág célt hivatott szolgálni (lásd e határozat (20) preambulumbekezdését), a valóságban az FPAP tevékenysége a halászati vállalkozásoknak az üzemanyagárak növekedése ellen történő pénzügyi biztosítására korlátozódik.
(24)
A 2004. november 12-i szerződés 2. cikke szerint „az államkincstári előleg célja a nemzetközi kőolaj-árfolyamok ingadozása elleni biztosítási mechanizmus kialakítása 2004. november 1-jétől kezdődően; az előleg lehetővé teszi pénzügyi opciók vásárlását a határidős piacokon. Az alaphoz csatlakozó tagoknak nyújtott kompenzációnak a maximális fedezett ár és az adott hónapra vonatkozó referenciaindex átlagára közötti árkülönbözetnek kell megfelelnie”. A 2005. május 27-i szerződés 2. cikkének megszövegezése igen hasonló: a biztosítási mechanizmus „kialakítása” helyett e mechanizmus „folytatásáról” beszél, és 2005. március 1-jét jelzi kezdő időpontnak, amelytől kezdve a szerződés keretében folyósított előlegből a biztosítás életbe léphet. Hasonló a helyzet a 2005. október 11-i szerződéssel is; ennek 2. cikke szerint az érintett előlegből az alap „2005. július 1-jétől legalább 2005. december 31-ig” folytatja biztosítási tevékenységét, „17 eurocent/l összegig vásárolva pénzügyi opciókat a határidős piacokon”. A szerződés pontosítja: „az alaphoz csatlakozó tagoknak nyújtott kompenzációknak a 30 eurocent/l-es ár és az adott hónapra vonatkozó referenciaindex átlagára közötti árkülönbözetnek kell megfelelnie, amennyiben ez utóbbi meghaladja a 30 eurocent/l-t”.
(25)
Az FPAP részletes működési szabályzatából az következik, hogy a biztosítási mechanizmus az FPAP és a tagságot alkotó vállalkozások között létrejött garanciaszerződéseken keresztül működik. A tagok 150 EUR tagfelvételi díjat, majd a literben kifejezett becsült üzemanyag mennyiség alapján megállapított, üzemanyag literenként 0,035 eurocentes biztosítási tagdíjat fizetnek. Cserébe a halászati vállalkozások a fogyasztott mennyiség alapján meghatározott kárpótlást kapnak, a biztosított mennyiség erejéig, melynek kiszámítási módját a működési szabályzat részletesen ismerteti.
(26)
A (21) preambulumbekezdésben említett szerződések 3. cikke jelzi, hogy az előlegeket az OFIMER kizárólag bizonyos igazolások benyújtását követően folyósíthatja. Az igazolások között szerepelnie kell az FPAP döntéshozó szerve által felvett jegyzőkönyvnek, amely engedélyezi az állami előleg kezelését, illetve az első két szerződés esetében részletezi az előleg lehetséges felhasználásait, valamint egy előzetes költségvetést. 2005. december 6-án kelt feljegyzésében Franciaország megerősítette, hogy az említett - összesen 65 millió EUR - összegek ténylegesen az FPAP rendelkezésére állnak. A dokumentum pontosítja, hogy az előlegek „az FPAP működésének mihamarabbi biztosítására szolgálnak a 2004. novembertől 2005. december végéig tartó időszakra”.
(27)
Az FPAP továbbá vállalja, hogy olyan könyvelést vezet, amely alapján kérésre megismerhető az előlegek felhasználásának módja, illetve a források és a költségek elosztása. A könyvelési iratokat tíz éven keresztül meg kell őrizni, és kérésre az állam különböző testületeinek rendelkezésére kell bocsátani.
(28)
A 4. cikk a kamatlábat 4,45 %-ban rögzíti az előlegek FPAP által az OFIMER részére történő visszafizetésére vonatkozóan. A 2004. november 12-i szerződés tárgyát képező 15 millió EUR-t legkésőbb 2006. november 1-jéig; a 2005. május 27-i szerződésben foglalt 10 millió EUR előleget legkésőbb 2007. november 1-jéig, míg a 2005. október 11-i szerződésben foglalt 40 millió EUR-t legkésőbb 2007. július 1-jéig kell visszatéríteni.
(29)
A francia állam és az alap között létrejött három (esetlegesen négy) szerződésre figyelemmel az FPAP az alapító okirat 2. cikkében leírt első célkitűzés keretében (a gázolaj árának ingadozásához kapcsolódó kockázatok kezelésének lehetővé tétele a halászati vállalkozások számára) tehát kettős tevékenységet folytat:
a)
a kőolajárak ingadozásának kezelése a kőolajipari termékek ágazatában működő határidős piacokon vásárolt opciók segítségével; valamint
b)
a magas kőolajárak következtében az alap tagsága által fenntartott hajók számára keletkező többletköltségek részleges kompenzálása, valahányszor az üzemanyag ára meghalad egy bizonyos küszöböt.
(30)
Ami az állami támogatást illeti, az alapot a fenti két aspektusból kell megvizsgálni: egyrészről mint a határidős piacokon gazdasági szereplőként fellépő szervezetet, másrészről mint olyan érdekképviseletet, amely kárpótolja a halászati vállalkozásokat az üzemanyagárak miatt elszenvedett költségek egy része után, csökkentve működési költségeiket.
2.2. A hivatalos vizsgálati eljárás elrendelésének indokolása
(31)
A hivatalos vizsgálati eljárás megindításának indokai a következők voltak.
2.2.1. A határidős piacokon vásárolt opciók kérdése
(32)
Az FPAP-nak nyújtott előleg 4,45 %-os kamattal nyújtott rövid távú hitelnek tekinthető. A Bizottság ugyanakkor megjegyzi, hogy az alap semmilyen ingatlan vagyonnal nem rendelkezik, és hogy saját tőkéje rendkívül csekély, mivel kizárólag a tagok által fizetett tagdíjakból származik. Éppen ezért egy bankintézet soha nem nyújtott volna hasonló kölcsönt a számára.
(33)
Az alap következésképpen pénzügyi előnyben részesült a többi - ugyanezen határidős piacokon tevékenykedő - vállalkozáshoz képest. Ez az előny az alapnak nyújtott állami támogatásnak minősül. Ez a támogatás az EK-szerződés 87. cikkében, illetve a Bizottság által az állami támogatások elemzésével kapcsolatban elfogadott iránymutatásokban foglalt egyik rendelkezés alapján sem tekinthető a belső piaccal összeegyeztethetőnek.
(34)
Másrészről a fenti tevékenységnek köszönhetően az FPAP tagságát alkotó halászati vállalkozások csökkentett áron vásárolhatnak üzemanyagot. Ez azt jelenti, hogy a támogatás nyomán csökkennek az alapból részesülő vállalkozások működési költségei. Márpedig a halászati és akvakultúra-ágazat számára nyújtott állami támogatások felülvizsgálatához elfogadott iránymutatások (3) 3.7. bekezdése alapján az ilyen típusú működési támogatást, amely semmilyen kötelezettséggel nem jár, rendes esetben a közös piaccal összeegyeztethetetlennek kell tekinteni.
2.2.2. A halászati vállalkozások részére az üzemanyag-vásárláshoz kapcsolódó költségek egy része után nyújtott kompenzáció kérdése
(35)
E szempontból is olyan támogatással van dolgunk, amely csökkenti az FPAP tagságát alkotó vállalkozások termelési költségeit. A támogatás tehát az EK-szerződés 87. cikkében, illetve a Bizottság által az állami támogatások elemzésével kapcsolatban elfogadott iránymutatásokban foglalt egyik rendelkezés alapján sem tekinthető a belső piaccal összeegyeztethetőnek. A halászati ágazattal kapcsolódó egyedi iránymutatások 3.7. bekezdése szerint az ilyen típusú, semmilyen kötelezettséggel nem járó működési támogatásokat a közös piaccal összeegyeztethetetlennek kell tekinteni.
2.2.3. Következtetés
(36)
A rendelkezésére álló információk összességére figyelemmel a Bizottság arra az álláspontra jutott, hogy komoly kétségek merülnek fel a szóban forgó támogatási intézkedésnek a közös piaccal való összeegyeztethetőségével kapcsolatban, amely egyszerre nyújt előnyt az FPAP-nak és a tagságát alkotó halászati vállalkozásoknak.
3. FRANCIAORSZÁG ÉS AZ ÉRDEKELT FELEK ÉSZREVÉTELEI
3.1. Franciaország észrevételei
(37)
Franciaország 2006. április 21-én kelt válaszában ismertette észrevételeit. A későbbiek során a francia hatóságok semmilyen kiegészítő észrevételt nem fogalmaztak meg az FPAP, illetve az MQA ügyvédi iroda által kifejtett érvekkel kapcsolatban.
(38)
Franciaország azzal érvel, hogy a Bizottság elemzésének az állam által nyújtott előleg természetére és nyújtásának körülményeire, nem pedig az FPAP tevékenységére kellene összpontosítania.
(39)
Ezzel kapcsolatban a francia hatóságok a következőket jegyzik meg:
-
az alkalmazandó kamatlábak magasabbak a Bizottság által a kedvezményes kölcsönben rejlő állami támogatás meghatározásához megjelölt referencia-kamatlábaknál;
-
az intézkedés nem minősíthető állami támogatásnak mindaddig, amíg a visszafizetési határidő nem járt le. Franciaország ezzel kapcsolatban emlékeztet rá, hogy ezeket a határidőket 2006. november 1-jében, 2007. május 1-jében, illetve 2007. július 1-jében jelölték meg,
-
a Bizottság azon érve, amely szerint egyetlen bankintézet sem adott volna hasonló előleget az FPAP-nak, nem megalapozott, mivel sajátos biztosítéki mechanizmusokat lehetett volna kialakítani. Továbbá Franciaország hangsúlyozza azt is, hogy az FPAP a halászati vállalkozásokat összefogó francia szakmai struktúra, melynek célja a kőolajipari határidős piacokon tevékenykedni, és hogy az alaphoz való csatlakozás szabad választás kérdése.
(40)
A Bizottság végezetül megjegyzi: Franciaország a válaszához csatolt indokolásban (lásd e határozat (12) preambulumbekezdését) jelzi, hogy „nem látszik szükségesnek bejelenteni a 12 millió EUR összegű előleg nyújtásáról született határozatot, mivel a jelen pillanatig a szerződés nem került aláírásra, de ugyanakkor el kell kerülni azt is, hogy a vizsgálat zsákutcába jusson. Azt javasoljuk, hogy jelezni kell a kialakulóban lévő elgondolást”.
3.2. Az FPAP észrevételei
(41)
A Bizottság az MQA ügyvédi irodától több, különböző tartalmú és rendszertelenül elküldött levelet kapott (a részleteket lásd e határozat (13) preambulumbekezdésében), amelyek így foglalhatóak össze: egy, a Coopération Maritime fejlécével ellátott, 2006. május 18-i keltezésű beadvány az FPAP főtitkárának aláírásával; illetve az MQA kiegészítő észrevételei az FPAP részéről, amelyeket egy sor, az FPAP működésére vonatkozó dokumentum kísért (alapító okirat, működési szabályzat, tájékoztató feljegyzések, a tagdíjak adóelszámolása, a Pénzügyi Főfelügyelet és a Mezőgazdasági és Halászati Főfelügyelet közös megbízólevele).
(42)
Az MQA-tól kapott dokumentumok elemzéséből az derül ki, hogy az FPAP csatlakozik Franciaország érveihez, jelezve, hogy nem lehet előzetesen megjósolni „a határidő lejáratakor az adósság egyszerű eltörlését” mindaddig, amíg a visszafizetésben semmilyen hiányosság nem tapasztalható. Egyebekben Franciaországgal ellentétben az FPAP érvelése nem a támogatás természetére vagy nyújtásának körülményeire, hanem az alap státuszára és tevékenységére összpontosít.
(43)
Az állami támogatás, illetve a közös piaccal való összeegyeztethetetlenség cáfolása tekintetében a francia állam által nyújtott előlegekkel kapcsolatban az FPAP érveinek központi elemei a következőképpen foglalhatók össze:
-
az FPAP nem közönséges gazdasági szereplő, hiszen olyan szakmai érdekképviseletről van szó, amely a tagok kizárólagos érdekeit tartja szem előtt a profitszerzés törekvése nélkül, és amely „kockázatmegelőzési csoportosulásként” jött létre. Amikor tehát az FPAP egy referenciaárhoz képest kialakított kompenzációs rendszerrel megszervezi a kockázatok biztosítását, nem közönséges gazdasági szereplőként cselekszik, „hanem olyan kőolajtermék-fogyasztók szövetségeként, amelyek védekezni kívánnak a piac ellen, nem pedig piaci szereplőként fellépni”. Az érdekképviselet eredetileg elvileg azért alakult, hogy önellátó legyen, mivel a befizetett, de fel nem használt tagdíjak esetleges visszatérítése is tervbe volt véve. Az FPAP továbbá hangsúlyozza gazdálkodásának teljes átláthatóságát; e tekintetben, mivel saját célra semmilyen gazdasági tevékenységet nem végez, állítólag nem lehet hatással az érintett határidős piacra. Az FPAP ezen túlmenően a Pénzügyi Főfelügyelet és a Mezőgazdasági és Halászati Főfelügyelet által elvégzett közös auditról is említést tesz,
-
az FPAP állítólag nem egyetlen releváns piacon tevékenykedik, hiszen a halászati termékek piaca számos egyéb - a közös halászati politika végrehajtását jelentő nemzeti politikákból adódó - versenytorzító hatásnak van kitéve. A piacot tehát „a regionális mikropiacok mozaikjaként” kellene elemezni. Az intézkedés ezért nem változtatja meg a kereskedelem körülményeit. Az FPAP ezen túlmenően jelzi, hogy a versenyelemzésnek elővigyázatosnak kell lennie, mert a halászat által elszenvedett költségnövekedés, illetve a torzulások egy része „vámokból” és „bírságokból” adódik, nevezetesen a közösségi intézkedések eredményeképpen, ami egyáltalán nem felel meg a nagyméretű, nyitott piac perspektívájának.
(44)
Az FPAP közbelépése valójában a halászat regionális keretek között történő fennmaradását kívánja elősegíteni, és meg kívánja akadályozni azt, hogy a nyílt tengeri hajók visszavonuljanak a közelebbi, elérhetőbb vizekre, illetve hogy a zsákhálós halászhajók specifikusabb és kevésbé energiaigényes állományok felé orientálódjanak. A végcél a halászati erőforrások védelme, az ökoszisztéma egyensúlyának és sokféleségének megóvása, egy alkalmazkodási időszak beiktatásával. Az FPAP így kívánta megelőzni a felszámolási és szerkezetátalakítási terveket, illetve a de minimis támogatások plafonjának tervezett megemelését. Az FPAP a fentiekre hivatkozva a következő érvekkel állt elő:
-
nem volna pontos úgy fogalmazni, hogy az állam által nyújtott előlegek nem voltak feltételekhez kötve, mivel éppen ellenkezőleg, a támogatás „egy azonnali átlátható gazdálkodás (és) főként egy fenntartható politika meghatározásának feltételéhez kötött, mely utóbbit általános ellenőrzés keretében felügyelik”,
-
az intézkedés több mint egyharmad része (25 millió a 65 millió EUR-ból) közvetlenül a munkavállalóknak nyújtott előlegeket érint, ezért közvetlen szociális támogatásként elemezhető,
-
a támogatás rendkívüli helyzet nyomán valósult meg, mivel maga a Bizottság is elismeri az ágazat kivételes gazdasági és szociális nehézségeit,
-
az FPAP megjegyzi, hogy a francia jog szerinti polgári felelősséget visel, és hogy ez a felelősség korlátlan. Éppen ezért, amennyiben nem adódik probléma az előleg visszafizetésével, a Bizottság által megjelölt kritérium, amely alapján az intézkedés állami támogatásnak minősülhet, nem kielégítő.
(45)
Végezetül az MQA észrevételei keretében átadta a költségvetési miniszter által az FPAP-hoz intézett két levél másolatát, amelyekből kiderül, hogy az FPAP és valamennyi tagja adóügyi könnyítésekben részesültek. Ezek az intézkedések az FPAP esetében a társasági adó alóli mentességet jelentik, illetve minden bizonnyal az iparűzési adó alóli mentességet is, míg a halászhajó-tulajdonosok számára azt a lehetőséget, hogy az érdekképviseletnek befizetett tagdíjakat levonhatják adóköteles jövedelmük adóalapjából.
4. A TÁMOGATÁS ÉRTÉKELÉSE
(46)
Ez a határozat nem érinti a (45) preambulumbekezdésben említett adókedvezményeket. A Bizottságnak ugyanis a hivatalos vizsgálati eljárás megindításának pillanatában nem volt tudomása ezekről. Ezek az adókedvezmények külön specifikus elemzés tárgyát képezik az NN 38/2007 számú ügy keretében, annak meghatározása érdekében, hogy állami támogatásnak felelnek-e meg, illetve ha igen, összeegyeztethetők-e a közös piaccal.
(47)
Az FPAP tevékenységének célját az állami támogatások tekintetében kettős aspektusból kell megvizsgálni:
-
egyrészről az FPAP célja pénzügyi opciók vásárlása a határidős piacokon. Bár a dokumentumok nem mondják ki konkrétan, de a szóban forgó határidős piacok nyilvánvalóan a kőolaj és a kőolajszármazékok határidős piacai. Ebből tehát arra következtethetünk, hogy az FPAP - miközben szakmai érdekképviselet formájában alakult meg - valójában a határidős piacokon opciók vásárlásával foglalkozik, éppúgy, ahogyan bármely, a hasonló piacokon tevékenykedő közönséges magánvállalkozás tenné, a piacgazdaság törvényei szerint működve. A határidős piacokon megszerzett opciók vásárlásához nyújtott támogatást az e határozat alábbi, 4.1. pontjában elemezzük részletesen,
-
másodsorban az FPAP célja, hogy kifizesse a halászati vállalkozásoknak az átlagos havi referenciaár és - a 2004. november 12-i, illetve a 2005. május 27-i szerződés szerint - a „maximális fedezett ár”; avagy - a 2005. október 11-i szerződés szerint - a literenkénti 30 eurocent közötti árkülönbözetet. Az átlagos havi referenciaárat az FPAP állapítja meg. Az FPAP által a halászati vállalkozásoknak az üzemanyag-vásárláshoz folyósított kompenzációkat e határozat alábbi, 4.2 pontjában elemezzük.
4.1. Az FPAP-nak nyújtott támogatás: a határidős piacokon pénzügyi opciók vásárlásához nyújtott támogatás
4.1.1. Az állami támogatás megléte
4.1.1.1. Az FPAP az EK-szerződés 87. cikke szerinti vállalkozás
(48)
Először is fontos meghatározni, hogy az FPAP vállalkozásnak minősülhet-e. Amennyiben nem, a 87. cikk (1) bekezdése nem alkalmazható az FPAP-ra. E kérdéssel kapcsolatban a Bizottság emlékeztet arra, hogy a kialakult ítélkezési gyakorlat szerint a versenyjog kontextusában a „vállalkozás” fogalmába minden gazdasági tevékenységet folytató jogi személy beletartozik, függetlenül jogi státuszától, illetve finanszírozási módjától (4). Minden, egy adott piacon termékek és szolgáltatások nyújtásából álló tevékenység gazdasági tevékenységnek minősül (5).
(49)
A nyersanyag-kereskedelem határidős piacain tevékenykedő vállalkozások rendes esetben a piacgazdaság szabályainak megfelelően működő, magántulajdonban lévő vállalkozások. A szóban forgó piacokon bonyolított tranzakciók célja a szereplők szemszögéből annak a ténynek a kihasználása, hogy az adott termék felvásárlási ára - ha a jövőben a rendes piaci áron kellene azt beszerezni - eltér az opcióban foglalt ártól. A hasonló piacokon tevékenykedő szereplők tehát az árak alakulásának bizonytalanságából adódó kockázatot viselik. Jelen esetben az FPAP ténylegesen a kőolajtermékek határidős piacának szereplőjeként lépett fel. Ezzel egyúttal a halászati ágazat gazdasági szereplőjévé is vált, hiszen a CECOMER vállalat - az FPAP alapító tagja és ügyvezetője, illetve a halászati szövetkezetek felvásárlási központja - részére eltérő üzemanyagárat biztosít attól, mint ha a vállalat a rendes piaci áron vásárolna üzemanyagot. Ha az opciószerzésre irányuló tranzakció, amely természeténél fogva spekulatív jellegű művelet, sikeresnek bizonyul, a szövetkezeteknek tovább engedményezett üzemanyagár alacsonyabb a piaci árfolyamnál. Az FPAP tehát kockázatot vállal abban a reményben, hogy a kockázatvállalás pénzügyi szempontból előnyösnek bizonyul. A halászati szövetkezetek pedig a maguk részéről a szóban forgó üzemanyagot továbbértékesítik a halászati vállalkozásoknak, a CECOMER-től szerzett árnak megfelelő áron. Az FPAP által a CECOMER nevű kiskereskedői szövetkezettől beszerzett üzemanyag tulajdonának átruházásához kapcsolódó tranzakciók nem ismertek a Bizottság előtt; ugyanakkor azonban - jóllehet a CECOMER egyike az FPAP alapító tagjainak - két független jogi személy közötti tranzakciókról van szó. Ezeket az üzemanyag tulajdonának átruházásához kapcsolódó tranzakciókat szerződéses jellegű tranzakciókként kell elemezni; jóllehet minden valószínűség szerint vannak egyedi sajátosságaik, a tranzakciókat szabályozó szerződéseket ennek ellenére magánjogi egyezségeknek, vagyis magánjogi szerződéseknek kell tekinteni. Mivel az FPAP tevékenysége abban áll, hogy tranzakciókat bonyolít a kőolajtermékek határidős piacán, a vásárolt termékeket pedig később tovább engedményezi a CECOMER kereskedelmi vállalkozásra, ez a tevékenység egyértelműen gazdasági természetű. A hivatalos vizsgálati eljárást elrendelő határozatában egyébként a Bizottság megjegyezte: „Az FPAP működésének célja a határidős piacokon opciók vásárlását bonyolítani. Jóllehet a dokumentumok nem pontosítják, de a szóban forgó határidős piacok nyilvánvalóan a kőolaj és a kőolajszármazékok piacai. Mindez azt mutatja, hogy az FPAP - bár érdekképviselet formájában alakult meg - a szóban forgó határidős piacokon opciók adás-vételével foglalkozik, ahogy bármely, a hasonló piacokon és a piacgazdaság szabályai szerint működő rendes magánvállalkozás tenné”. Válaszaikban Franciaország és az FPAP nem vitatták, hogy az FPAP hasonló opcióvételi és -eladási tranzakciókat bonyolít. Franciaország nem kívánt észrevételt fűzni a kérdéshez; ami az FPAP-t illeti, megelégedett azzal, hogy kijelentse: „Az FPAP tranzakciókat bonyolított az áruk világpiacán brókerekkel és szakosodott pénzügyi intézményekkel közösen. Nehéz ennél élesebb versenyt produkáló, kiterjedtebb és ingadozóbb piacot elképzelni. Márpedig az alap semmilyen tarifális előnyben vagy egyedi feltételben nem részesült a piac többi szereplőjével szemben. (…) A kérdés tehát az alapnak megelőlegezett összegek eredetére korlátozódik”; az FPAP tehát nem vonja kétségbe a Bizottság azon állítását, amely szerint a határidős piacokon közönséges gazdasági szereplőként tevékenykedik. Megjegyzendő továbbá, hogy az FPAP szerepe egyáltalán nem feleltethető meg a közpénzek közérdekből történő kezelésének. Nem tekinthető továbbá az állam vagy valamely állami felügyelet alá tartozó szervezet által az állami hatáskörből adódóan élvezett előjog gyakorlásának sem.
(50)
Az FPAP-t tehát egyértelműen a közösségi versenyjog szerinti vállalkozásnak kell tekinteni. Nem szükséges tehát közelebbről megvizsgálni sem működésének jellegét, sem jogi státuszát. Nevezetesen az a tény, hogy adott esetben non-profit szervezetként működik, nem releváns a kérdésben. Amennyiben egyébként az FPAP-t saját szavaival „olyan kőolajtermék-fogyasztók szövetségének” tekintjük, „amelyek védekezni kívánnak a piac ellen, nem pedig piaci szereplőként fellépni”, e „fogyasztók” is valójában gazdasági szereplők (tengerhasznosító szövetkezetek és halászati vállalkozások), amelyek termelési költségeik csökkentésére törekednek. A fenti, gazdasági szereplők részéről tökéletesen logikus reakció miatt ugyanakkor e szereplőket nem lehet a Szerződés 87. cikke (2) bekezdésének a) pontja szerinti egyéni fogyasztóknak tekinteni, amely cikk engedélyez bizonyos, egyéni fogyasztók részére nyújtott szociális jellegű támogatásokat. A Franciaország, illetve maga az FPAP által az utóbbi státuszára, működési módjára, célkitűzéseire, illetve a kőolajtermékek piacán elfoglalt specifikus helyzetére vonatkozóan felhozott érveket a Bizottság nem veheti figyelembe.
4.1.1.2. A magánhitelező elve (6)
(51)
A Bizottság megítélése szerint a vizsgált ügyben a magánhitelező elvének alkalmazása alapján megalapozottan feltételezhető az állami támogatás megléte.
(52)
A három, ismert feltételek mellett nyújtott előlegből származó összeget 4,45 %-os kamatláb alkalmazása mellett kell visszafizetni. Ami a lehetséges negyedik, 12 millió EUR összegű előleget illeti, feltételezhető, hogy ennek nyújtása a korábbiakkal azonos vagy azokhoz igen hasonló feltételek mellett történt. Az állam által biztosított tőke tehát a gyakorlatban a fenti kamatláb alkalmazása mellett nyújtott kölcsönnek felel meg. Ez a kamat valóban magasabb a Bizottság által a kedvezményes kölcsönökben meglévő állami támogatáselem meghatározására alkalmazott referencia-kamatlábnál, amely 2004-ben 4,43 %-ban (7), 2005. január 1-jétől pedig 4,08 %-ban került megállapításra (8). Következésképpen elvileg az állami előlegekben nem lehetne állami támogatást feltételezni, amennyiben ezeket az előlegeket a piacgazdaság rendes feltételei mellett nyújtották volna.
(53)
A Bizottság szerint azonban ezeket az előlegeket nem a rendes piaci feltételek mellett nyújtották, mivel egyetlen magánhitelező sem lett volna hajlandó a szóban forgó összegeket meghitelezni, semmilyen garancia nem lévén az FPAP tevékenységének életképességére, illetve a határidőre történő visszafizetés valószínűségére nézve.
(54)
Az FPAP alaptőkéje a tagok tagdíjaiból képződött (lásd a (23) és (25) preambulumbekezdést). Sem Franciaország, sem az FPAP nem szolgált számszerű adatokkal az említett tagdíjakból származó forrásokra nézve. A 2006. április 21-i válaszhoz csatolt érvelés szerint a francia hatóságok úgy vélekednek, hogy „a 2005. december 6-i válasz kidolgozásakor ezeket az információkat a tervezet tartalmazta volna, de a minisztériumközi jóváhagyás során később törölték őket”, és hogy „jelenleg nem látszik szükségesnek válaszolni a kérdésre”.
(55)
A Bizottság azonban feltételezi, hogy viszonylag szerény összegekről van szó, a költségek valószínű mértékéhez viszonyítva. Az FPAP főtitkárának aláírását viselő beadványban, az FPAP 2004 novemberi „részletes működési szabályzatában”, illetve az FPAP 2006 januári „tájékoztató feljegyzésében” szereplő utalások alapján ugyanis lehetőség nyílik nagyjából felbecsülni ezt az összeget: körülbelül 2 500 tag (az FPAP tagságának létszáma a francia hatóságok szerint) fizette be a 150 EUR tagdíjat, ami 375 000 EUR-nak felel meg, amihez hozzáadódnak a szoros értelemben vett kockázati garanciát fedező tagdíjak (lásd a (25) preambulumbekezdést). Feltételezve, hogy a garancia a teljes elfogyasztott gázolajmennyiségre vonatkozik, és az FPAP tájékoztatásának megfelelően egy 24 méteres fenékhálós halászhajó indikatív fogyasztását véve alapul (körülbelül heti 10 tonna üzemanyag), továbbá évente maximum 48 hetes tevékenység - vagyis 480 tonna összfogyasztás - feltételezése mellett (jóllehet a tevékeny hetek száma valószínűleg közelebb van a 38-40-hez, mint a 48-hoz), az FPAP hozzájárulásának egységértékével, azaz literenként 0,0035 EUR-ral számolva a 2 500 hajó viszonylatában összesen évi 4 200 000 EUR összeget kapunk. A tagdíjak harmadik forrása az alapító okiratban foglalt azon lehetőségből adódik, hogy az érdekképviselet - a tagság maximum 5 %-ának erejéig - tagjai közé fogadhat bármely olyan személyt, aki „készen áll erkölcsi támogatást nyújtani az érdekképviseletnek”. Ez minden bizonnyal jelentéktelen összeget jelent. Mivel az érdekképviseletnek erkölcsi támogatást nyújtó személyek számáról, illetve az általuk fizetett tagdíjról semmilyen adat nem áll rendelkezésre, feltételezzünk egy igen magas, 125 000 EUR nagyságrendű kiegészítő bevételt (125, a halászati tevékenységekhez nem kapcsolódó tag, vagyis az FPAP által engedélyezett maximális szám [a 2 500 fős tagság 5 %-a] × 1 000 EUR).
(56)
A különböző tagdíjakból befolyó bevételek tehát összesen 4 200 000 + 375 000 + 125 000, azaz 4 700 000 EUR-ra rúghatnak évente. Ez egy rendkívül optimista feltételezés, amely egy 24 méteres, évente 48 héten keresztül tevékenykedő fenékhálós halászhajó indikatív fogyasztása alapján került kiszámításra, és amely a teljes elfogyasztott üzemanyag-mennyiséget biztosítottnak veszi. A Bizottság csak azért döntött e kalkuláció mellett, hogy meghatározhassa, mennyi lehetett elvileg az FPAP bevételeinek maximális összege. Ha azonban tekintetbe vesszük azt a tényt, hogy Franciaország közlése alapján a tagságot alkotó hajók száma 2 385, amelyek között nem elhanyagolható arányban találhatók 12 méternél rövidebb, part menti halászatot folytató hajók, melyek éves üzemanyag-fogyasztása közelebb áll a 200 tonnához, mint a fenti kalkulációban megjelölt 480 tonnához, valószínűsíthető, hogy a valós összeg a fentinél lényegesen alacsonyabb lehet. Mivel ugyanis a francia halászflotta mintegy 1 500 darab 12 méternél hosszabb halászhajót számlál, és az ilyen méretű hajók 95,3 %-a az FPAP által biztosítva van (9), ami mintegy 1 400 hajót jelent, arra a számításra juthatunk, hogy további mintegy 1 000 darab 12 méternél rövidebb hajó is igénybe veszi az FPAP szolgáltatásait. A szervezet éves bevételeinek végösszege tehát minden valószínűség szerint jóval alacsonyabb a megjelölt 4,7 millió EUR összegnél.
(57)
A bevételekre vonatkozó fenti hipotetikus számítások ismertetését követően a Bizottság megjegyzi, hogy az FPAP egyrészről nyilvánvalóan nem rendelkezik ingatlan vagyonnal, másrészről a kizárólag a tagok tagdíjaiból összeadódó ingó vagyona is igen korlátozott. Ezért a Bizottság szerint a piacgazdaság rendes körülményei között egy - például az önmagát saját szavaival „a halászati ágazat természetes partnereként” hirdető Crédit Maritime-hoz hasonló - bank soha nem hitelezte (vagy az állam és az FPAP közötti szerződés terminusával élve „előlegezte”) volna meg a kérdéses összegeket (vagy akár csak azok egy részét) az FPAP-nak a határidős piacokon folytatott ügyletekhez anélkül, hogy előzetesen nem kapott volna ésszerű garanciákat a hitel határidőre történő visszafizetésének valószínűségére nézve.
(58)
Franciaország ellenvetése szerint ez a következtetés „a banki szervezeteknél lefolytatott bármiféle vizsgálat alapját nélkülöző puszta feltételezés”, illetve hogy „biztosítéki rendszerek kerülhettek volna kidolgozásra”. A Pénzügyi Tanácsadók és Szakértők Országos Kamarája által harmincöt bank körében elvégzett felmérés (10) azonban meglehetősen világos képet ad a francia bankintézetekben az ügyfeleknek nyújtott hitelekkel kapcsolatban alkalmazott normákról. Az ügyfelekhez kapcsolódó hitelkockázat csökkentésére irányuló törekvés jegyében a bankintézetek vezetői bizonyos mutatókon alapuló normaplafonok betartását írják elő, amelyek alapján elemezhető az adott vállalkozás pénzügyi állapota és a hitel visszafizetésére való képessége - ezek a normák különböző kritériumokra épülnek, mint például a saját tőke, a mérlegkimutatás, a határidős eladósodottság szintje, az üzleti forgalom és a pénzügyi költségek. Az elemzés alapján megállapítható, hogy ha a „saját tőkéhez viszonyított globális eladósodottsági” mutató 2,50 fölött van, olyan kockázati vészjelzés jelenik meg, amely ha véglegesen nem is akadályozza meg a hitelnyújtást, de a bankot fokozott garanciák követelésére készteti. Az FPAP esetében, ha a 65 milliós előleget a saját tőkére vonatkozó fenti optimista becsléshez viszonyítjuk (4,7 millió EUR, lásd az (56) preambulumbekezdést), a mutató 13,82 lesz, vagyis a kockázati plafon közel hatszorosa. Természetesen amennyiben az előlegek valós összege ennél magasabb (77 millió, tekintettel a (22) preambulumbekezdésben említett valószínűsíthető 12 milliós előlegre), vagy a saját tőke a valóságban jelentősen kevesebb, ez a hipotetikus mutató még ennél is magasabb lesz. Ilyen kockázati szint mellett egy banki intézmény még akkor sem lett volna hajlandó hitelnyújtáson gondolkodni, ha a tárgyi biztosítékok (például a vásárlási opciók vagy az FPAP által felhalmozott üzemanyagkészletek elzálogosítása) vagy a személyes biztosítékok (zálogbejegyzés a tagok személyes vagyonára vagy a hajóik elzálogosítása) bevonása ténylegesen része a fizetésképtelenségi kockázat minimalizálására szolgáló banki technikáknak. Megjegyzendő azonban, hogy amennyiben személyes vagyoni garanciákat követeltek volna a tagoktól, a halászati vállalkozások minden bizonnyal jobban vonakodtak volna belépni az FPAP-ba. Egyéb technikák is léteznek az ügyfélkockázat áthárítására, illetve megosztására, például a hitel több bank által történő társfinanszírozása, viszontbiztosító társaságok bevonása vagy regionális, illetve megyei garanciaalapok támogatása (melyeket magukat is viszontbiztosítók garantálnak), de garanciát minden esetben csak alapvetően egészséges és potenciálisan nyereséges vállalkozásoknak nyújtanak, és maximum az adósság 50 %-nak erejéig (azaz az FPAP esetében valamivel több mint 30 millió EUR-ig, ami még mindig a kockázati plafon közel háromszorosának megfelelő kockázatot hordoz magában).
(59)
Amikor Franciaország a fenti technikák kapcsán megjegyzi, hogy biztosítékrendszereket „lehetett volna” kialakítani, burkoltan elismeri, hogy jelen esetben ilyesmire nem kerül sor, és hogy az állam anélkül folyósította az előleget, hogy a bankintézményekben szokásoshoz hasonló garanciákra törekedett volna. Ilyen feltételek mellett a Bizottság arra a következtetésre jutott, hogy Franciaország nem magánhitelezőként viselkedett, és nem kapott semmilyen garanciát arra nézve, hogy az FPAP képes lesz visszafizetni a rendelkezésére bocsátott pénzösszegeket.
(60)
Az FPAP egyébként az Igazgatótanács útján közölte, hogy a francia jog szerint polgári jogi felelősséget vállal, és hogy ez a felelősségvállalás korlátlan, hozzátéve, hogy az érdekképviselet jelentős összegű felelősségvállalást vonhat magával. A Bizottság megjegyzi, hogy igen jelentős összegek foroghatnak kockán az FPAP-hoz hasonló szervezetek esetében, és hogy a határidős piacokon bonyolított tranzakciók jelentős kockázattal bírnak, és komoly veszteségeket vonhatnak maguk után. Mindezek alapján semmi nem utal arra, hogy az FPAP jelentős veszteségek esetén a tagok részéről kellő garanciát kapna. A benyújtott dokumentumok (alapító okirat, működési szabályzat, tájékoztató feljegyzés) nem utalnak hasonló mechanizmus létezésére. A dokumentumokban szereplő egyetlen pénzügyi kitétel a tagdíjra vonatkozik, mellyel kapcsolatban annyit jelez, hogy az a tagok esetleges kilépése esetén az érdekképviselet tulajdonában marad (10. cikk). Másrészről a Bizottság megjegyzi, hogy az 1884. március 21-i törvény, amely az FPAP működését szabályozza, a Franciaországban szakmai érdekképviseletek alapítását lehetővé tévő jogszabály. Bizonyosan nem felel meg e törvény szellemének gazdasági, és ebből adódóan pénzügyi felelősség vállalására késztetni az érintett érdekképviselet tagjait. Következésképpen jelentős pénzügyi veszteség esetén a Bizottság nem érti, hogyan kompenzálhatnák e veszteséget az FPAP tagjai.
(61)
Mindezen elemek figyelembevételével a Bizottság úgy véli, hogy a jelen esetben nem tartották tiszteletben a magánhitelező elvét.
4.1.1.3. Állami forrásból nyújtott pénzügyi előny megléte
(62)
A Bizottság úgy véli, hogy a tagok különböző tagdíjaiból származó bevételek becsült összege - még a maximális becslés esetén is - soha nem tette volna lehetővé az FPAP számára, hogy külső finanszírozás bevonása nélkül tranzakciókat bonyolítson egy határidős piacon. Ezt a külső finanszírozást az állam biztosította az OFIMER-en keresztül minimum három kincstári előleg formájában, mely részletekben 2004 november és 2005 október között került kifizetésre, és összege a Franciaország által közölt információk alapján 65 millió EUR volt. Valószínűleg egy további 12 millió EUR összegű előleget is folyósítottak; a (22) preambulumbekezdésben említett dokumentum megfogalmazása alapján feltételezhető, hogy a dokumentum elkészítésének időpontjában a szerződés aláírása folyamatban volt.
(63)
Franciaország nem szolgált olyan tényelemmel, amely ellentmondana ennek az elemzésnek. Az említett dokumentumban egyébként a következő olvasható: „az FPAP (a Bizottság véleménye szerint) az állam visszatérítendő előlege nélkül saját forrásaiból nem bonyolíthatott volna tranzakciókat. Ez ellen az érvelés ellen semmilyen ellenérv nem hozható fel”. A Bizottság szerint ezeket az előlegeket továbbá olyan feltételek mellett nyújtotta az állam, amelyek nem felelnek meg a rendes piaci körülményeknek (lásd e határozat (51)-(61) preambulumbekezdését).
(64)
A Bizottság egyebekben megjegyzi, hogy sem Franciaország, sem az FPAP nem közölt a Bizottsággal számadatokat az FPAP által a határidős piacokon befektetett összegekre, vagy a piacokon bonyolított tranzakciók eredményére vonatkozóan. A fent idézett érvelés szerint a francia hatóságok szánt szándékkal választották az információk visszatartását; a dokumentumban ugyanis a következő áll: „ezeket az elemeket közölni lehetne a Bizottsággal; ugyanakkor azonban helyénvaló mérlegelni, mennyire áll érdekünkben ezen elemek átadása a jelen szakaszban”. A Bizottság megállapítja, hogy ezeket az elemeket nem juttatták el hozzá, sem levélben, sem utólagos közlés formájában.
(65)
Végezetül Franciaország, illetve az FPAP és Igazgatótanácsa úgy véli, hogy a Bizottság előzetesen mindaddig nem feltételezheti az állami támogatás meglétét, amíg a kölcsön visszafizetésében problémák nem merültek fel (Franciaország: „a visszatérítendő előleg nem minősíthető állami támogatásnak mindaddig, amíg a visszafizetési határidő nem járt le”; FPAP: „vajon ez az összeg vissza fog e térülni vagy sem? Ez a fő kérdés, amelyet a Bizottság feltesz magának”; MQA: „a Franciaország által az FPAP-nak nyújtott kölcsönök egyike sem járt le. A jelen szakaszban semmiféle visszafizetési probléma, és semmi olyan jelzés nem merült fel a francia állam részéről, amely arra utalna, hogy az adósságot a lejártakor egyszerűen törölni kívánják”). A Bizottság ezzel kapcsolatban emlékeztet arra, hogy az FPAP-nak nyújtott állami támogatás megítélése elsősorban Franciaország azon döntéséhez kapcsolódik, hogy olyan kölcsönt nyújt az FPAP-nak, amelyhez az egyébként nem juthatott volna hozzá, függetlenül attól, hogy a visszafizetési határidőket betartották-e. Éppen ezért, amikor a Bizottság kétségbe vonja az FPAP fizetőképességét a kölcsön lejártakor, annak elsődleges oka az, hogy az FPAP fizetőképessége a banki intézmények kölcsönnyújtási feltételeivel kapcsolatban elsődleges értékelési szempontot jelentettek, nem pedig az, hogy a Bizottság a kölcsön egyszerű pénzügyi támogatássá történő átalakítására gyanakodna.
(66)
Ebből a szempontból, ha kiderülne, hogy az előleg a megadott határidőn belül, vagy akár egyáltalán nem került visszafizetésre, ez egyszerre erősítené meg azt a tényt, hogy az FPAP nem képes külső pénzügyi hozzájárulás nélkül véghezvinni az alapító okiratban meghatározott tranzakciókat, illetve azt, hogy ezt a finanszírozást egy banki intézmény rendes piaci feltételek mellett nem biztosította volna számára. Ezzel kapcsolatban a Bizottság megjegyzi, hogy Franciaország nem tájékoztatta az FPAP-nak nyújtott előlegek esetleges visszatérítéséről. Ezeket az előlegeket a 2004. november 12-i szerződésben lekötött 15 millió EUR összeg esetében 2006. november 1-jén, a 2005. május 27-i szerződésben szereplő 10 millió EUR összegű előleg esetében 2007. május 1-jén, a 2005. október 11-i szerződésben szereplő 40 millió EUR összegű előleg esetében pedig 2007. július 1-jén kellett (lásd a (21) preambulumbekezdést) visszafizetni. Ami az FPAP részére nyújtott esetleges negyedik előleget illeti (lásd a (22) preambulumbekezdést), sem a szerződéskötés, sem a lejárat időpontja nem ismert.
(67)
A három ismert visszafizetési határidő mostanra lejárt. Az első szerződés már akkor lejárt, amikor Franciaország 2006. november 27-én, a hivatalos vizsgálati eljárást elrendelő határozatot követően elküldte legutóbbi levelét. A Bizottság úgy véli, hogy amennyiben ez az előleg ténylegesen visszafizetésre került volna, Franciaország vagy az FPAP késlekedés nélkül értesítette volna róla a Bizottságot, hiszen a Bizottság elemzésének cáfolatául felhozott egyik érv az volt, hogy ezeket az előlegeket nem lehet állami támogatásnak tekinteni mindaddig, amíg a visszafizetés határideje nem járt le. Semmi kétség, hogy amennyiben az első előleg visszafizetése megtörtént volna, Franciaország 2006. november 27-i levelében közölte volna ezt a tényt a Bizottsággal, és ugyanígy tett volna a 2007. május 1-jén, illetve július 1-jén lejárt második és harmadik, illetve az esetleges negyedik előleg esetében is. Egyébiránt a szaksajtóban megjelent visszhangok is arra látszanak utalni, hogy eddig nem történt visszafizetés. A Bizottság ezért úgy véli, hogy az eredetileg előleg formájában nyújtott támogatás a későbbiekben közvetlen támogatássá alakult át.
(68)
Következésképpen a fentiekben felsorolt indokok alapján a Bizottság úgy véli, hogy az állam által nyújtott előlegek állami források felhasználásával nyújtott pénzügyi előnyöknek minősülnek.
4.1.1.4. A tagállam által nyújtott pénzügyi előny megléte
(69)
A Bizottság megjegyzi, hogy az állam és az FPAP között létrejött három szerződés szerint a folyósított állami finanszírozás célja a nemzetközi kőolajárak ingadozásaival szemben való garancianyújtás mechanizmusainak kialakítása, és hogy e mechanizmus segítségével az FPAP pénzügyi opciókat szerezhet a határidős piacokon. Nyilvánvaló márpedig, hogy az FPAP induló tőkéje, amelyet kizárólag a tagok által befizetett tagdíjak biztosítottak, nem tette volna lehetővé számára hasonló tranzakciók lebonyolítását, legalábbis nem ilyen méretekben, mint ahogy végül sor került rájuk. Az első, 2004. november 12-i keltezésű szerződés jelzi, hogy a 15 millió EUR összegű előleg célja „a rendszer beindításának lehetővé tétele”. Az FPAP tehát valóban a szóban forgó előlegeknek köszönhetően tudott jelentős méretekben opciószerzési tranzakciókat bonyolítani a határidős piacokon.
(70)
Másként fogalmazva nyilvánvalóvá vált, hogy az állam konkrét intézkedéssel támogatta az érdekképviselet formájában létrejött FPAP megalakulását, illetve a kőolajtermékek piacán történő szerepvállalását, miközben e tevékenység nem felel meg egy érdekképviselet rendes tevékenységének, és az FPAP privát piaci szereplőkkel került versenyhelyzetbe - ami nem felel meg a rendes piaci körülményeknek. Franciaország egyébként 2005. október 7-től fogva elismerte, hogy „a kormány bátorította a halászathoz kapcsolódó kockázatok megelőzésére szolgáló alap létrehozására irányuló, a szakma szereplői által kezdeményezett eljárást. A szakma szereplői által kezelt alap lehetővé teszi a halászok számára (…) pénzügyi kapacitásaik egyesítését, hogy pénzügyi opciókat vásároljanak a határidős piacokon, így biztosítva magukat az üzemanyagárak ingadozásának kockázatai ellen”, de ugyanakkor elfelejtette pontosítani, hogy az említett halászok „pénzügyi kapacitásai” az állam által folyósított előlegeknek köszönhetőek, mivel abban az időpontban már két előleg kifizetésre került. Semmi kétség afelől, hogy az FPAP-nak ugyanakkor a rendelkezésére bocsátott pénzösszegek felhasználásakor figyelembe kellett vennie az állami szervek támasztotta követelményeket is. Minisztériumközi felügyeleti szerv alakult „az FPAP-mechanizmus aktuális működésének ellenőrzésére, illetve annak felügyeletére, hogy a kiadások körülményei megfelelnek a közpénzek felhasználására vonatkozó törvényeknek és szabályoknak, egyúttal eleget téve az alapkezelők kötelezettségvállalásainak is”, jól mutatva, hogy az állam ellenőrizni kívánta, vajon az FPAP-nak nyújtott összegek a szerződésekben megjelölt célra lettek-e felhasználva.
(71)
A Bizottság mindezek után - a fenti jelzések összessége alapján - úgy véli, hogy az FPAP-nak a kőolaj határidős piacán opciók vásárlására nyújtott előlegek által képviselt pénzügyi előnyök az államnak tulajdoníthatók (11).
4.1.1.5. Versenytorzulást okozó, vagy a verseny torzításával fenyegető pénzügyi előny megléte
(72)
Az FPAP pénzügyi előnyben részesült a határidős piacokon tevékenykedő többi vállalkozással szemben, akár az említett piacokon rendszeresen aktív vállalkozásokra, akár az FPAP-hoz hasonló módon szakmai érdekképviselet formájában - a többi tagállamban vagy akár magában Franciaországban - megalakult vagy potenciálisan megalakuló társaságokra gondolunk.
(73)
Franciaország azzal érvel, hogy „az FPAP nem tekinthető úgy, mint az egyéb - potenciálisan ugyanezt a szerepet betöltő - magánszektorbeli struktúrákkal szemben előnyben részesített szervezet, hiszen ez az egyetlen francia szakmai struktúra, amely a halászati vállalkozásokat a határidős piacokon való opciók szerzése érdekében egyesíti”. A Bizottság erre válaszul megjegyzi, hogy az FPAP-nak a versenyszabályok fényében vizsgált helyzetét nem csak a többi - halászati vállalkozásokat egyesítő, ugyanilyen szerepet betöltő - francia struktúrához képest kell vizsgálni, hanem valamennyi, a kőolajtermékek európai határidős piacán potenciálisan tranzakciókat bonyolító francia és európai szereplőhöz képest.
(74)
Az FPAP vitatja továbbá azt a tényt is, hogy privilegizált feltételekben részesült volna a határidős piacokon végzett befektetési tevékenysége során: a szervezet saját szavai szerint „az FPAP brókerekkel és szakosodott pénzügyi intézményekkel közösen tranzakciókat bonyolított az áruk világpiacán. (…) Az alap semmilyen tarifális előnyben vagy egyedi feltételben nem részesült a piac többi szereplőjével szemben”. A Bizottság nem állítja, hogy az FPAP pénzügyi előnye annak köszönhető, hogy az FPAP privilegizált bánásmódban részesült volna a többi szereplővel szemben, hanem arra mutat rá, hogy az alap kizárólag azért léphetett fel a piacon, mert az állam által biztosított, az FPAP saját pénzügyi kapacitásait meghaladó pénzügyi manőverezési szabadsággal rendelkezett, míg az állam nem kínált hasonló feltételeket a többi olyan vállalkozásnak, amelyeknek ugyanígy érdekében állt az adott piacon megjelenni (például a növekvő kőolajárak által érintett más ágazatok vállalkozásainak), vagy amelyek gazdasági, illetve kereskedelmi stratégiájukhoz kapcsolódó okokból vannak jelen e piacon (például a kőolajipari társaságoknak).
(75)
Az FPAP egyébiránt elismeri ezen előny meglétét. A Coopération Maritime által készített, a Bizottság részére át nem adott, de „A Bretagne-i Régió halászati és akvakultúra alapjai” című honlapon (12) közzétett egyik dokumentumban De Feuardent úr a Bretagne-i Régió képviselőivel tartott 2006. május 24-i megbeszélés főbb pontjait összegezve közölte: „Az állam ez idáig 65 millió EUR összegű segítséget nyújtott. Az FPAP egyébiránt több millió eurós opciós nyereséget könyvelhetett el az árupiacon, ami vitathatatlan hozzáadott értéket jelent”. A Bizottság ebből arra következtet, hogy az FPAP a kőolajtermékek határidős piacán csakis a rendelkezésére álló állami finanszírozásnak köszönhetően bonyolíthatott opciószerzési tranzakciókat, amellyel más struktúrák vagy vállalkozások nem rendelkeztek, és amelyből közvetlen profitja származott. Következésképpen az FPAP előnye versenytorzító hatású volt, vagy legalábbis a verseny torzulásával fenyegetett.
4.1.1.6. A tagállamok közötti kereskedelmet érintő pénzügyi előny megléte
(76)
Azzal, hogy - De Feuardent úr szavaival - az „árupiacon” szereplőként fellépett, az FPAP egyúttal a kőolaj világpiacának is szereplőjévé vált.
(77)
Tevékenysége tehát túllépte a szigorúan vett francia kereteket, ami azt jelenti, hogy helyénvaló úgy tekinteni az FPAP-nak nyújtott pénzügyi előnyöket, mint amelyek hatással voltak a tagállamok közötti kereskedelemre.
4.1.1.7. Következtetés
(78)
A vizsgált eset tehát egyesíti az állami támogatás meglétének megállapításához szükséges mind a négy feltételt: az FPAP részére folyósított előlegek állami forrásból származnak, az előnyök az államnak tulajdoníthatók, versenytorzuláshoz vezetnek, vagy a verseny torzításával fenyegetnek, és hatással vannak a tagállamok közötti kereskedelemre. Az FPAP részére nyújtott támogatás tehát az EK-szerződés 87. cikke szerinti állami támogatás, ami az alaptőkének az államkincstártól származó és a kőolajtermékek határidős piacán opciók vásárlására fordított részét illeti.
4.1.2. A közös piaccal való összeegyeztethetőség
(79)
Amint az állam és az FPAP között megkötött szerződések is jelzik, az előlegek formájában nyújtott állami támogatás az FPAP által a kőolaj és a kőolajszármazékok piacán tervezett tevékenység beindítását, illetve folytatását kívánta lehetővé tenni. A támogatás tehát az FPAP működéséhez nyújtott támogatásnak minősül. Franciaország egyébként 2005. december 6-i levelében elismeri, hogy a jelzett összegek folyósításának célja „az FPAP működésének biztosítása” volt.
(80)
A Szerződés 87. cikkének (2) és (3) bekezdése szerint egyes támogatáskategóriák a közös piaccal összeegyeztethetők vagy összeegyeztethetőnek tekinthetők. Ezért helyénvaló megvizsgálni, hogy az FPAP-nak nyújtott működési támogatás besorolható-e a kategóriák valamelyikébe.
(81)
A Bizottság megjegyzi, hogy a támogatás nem felel meg a 87. cikk (2) bekezdésében megjelölt esetek egyikének sem.
(82)
A támogatás nem természeti csapások vagy egyéb rendkívüli események által okozott károk enyhítését célozza. A Bizottság ezzel kapcsolatban emlékeztet arra, hogy a kőolajár ingadozásai a gazdasági tevékenység természetéből adódnak. Ezek az ingadozások ugyanígy érintenek számos más, kőolajtermékeket fogyasztó tevékenységet is az Európai Unió valamennyi tagállamában, így nem tekinthetők a Szerződés 87. cikke szerinti természeti csapásnak vagy egyéb rendkívüli eseménynek. A támogatás tehát nem tekinthető a Szerződés 87. cikke (2) bekezdésének b) pontja alapján a közös piaccal összeegyeztethetőnek.
(83)
A támogatás nem tekinthető a közös piaccal összeegyeztethetőnek a Szerződés 87. cikke (3) bekezdésének közvetlen alkalmazása alapján sem, az ott leírt különböző esetek fényében.
a)
Nyilvánvalóan nem olyan térségek gazdasági fejlődésének előmozdítására nyújtott támogatásról van szó, ahol rendkívül alacsony az életszínvonal vagy jelentős az alulfoglalkoztatottság (a 87. cikk (3) bekezdésének a) pontjában leírt eset). A támogatás célja valójában lehetővé tenni az FPAP számára, hogy a releváns határidős piacokon tranzakciókat bonyolítson. Tehát nem hozható kapcsolatba az említett a) pontban leírt támogatásokkal.
b)
Az FPAP nem tekinthető valamely közös európai érdeket szolgáló fontos projektnek, illetve nem egy tagállam gazdaságában bekövetkezett komoly zavar megszüntetésére nyújtott támogatásról van szó (87. cikk (3) bekezdése b) pontjában leírt esetek). Az FPAP ugyanis specifikusan francia jelenség, és a többi tagállam nem jelezte szándékát, hogy hasonló típusú alapokat hozzon létre; az alap tehát nem rendelkezik európai dimenzióval. Ami az érintett tagállam gazdaságában bekövetkezett komoly zavar megszüntetésének kérdését illeti, a Bizottság megjegyzi, hogy semmilyen elem alapján nem jelenthető ki, hogy a hasonló típusú alapoknak nyújtott támogatás efféle szerepet töltene be. Ami pedig magának az FPAP-nak nyújtott támogatást illeti, a támogatás egyetlen gazdasági entitás előnyét szolgálja, és még ha a halászati vállalkozások támogatásával össze is köthető, a tagállami gazdaság egészét nem érinti. A Bizottság emlékeztet rá: mindig is az volt az álláspontja, hogy az állami hatóságoknak nem feladata pénzügyi intézkedéseket hozni a kőolajárak növekedése ellen; szerepüknek éppen ellenkezőleg abban kell állnia, hogy politikájukkal a vállalatokat az áremelkedés nyomán előállt helyzethez való alkalmazkodásra ösztönözzék. Ezért az egyetlen gazdasági entitás számára a releváns határidős piacokon bonyolítandó tranzakciókhoz nyújtott támogatás nem felel meg a kívánatos célkitűzésnek.
c)
Az FPAP létezése önmagában nem elegendő ahhoz, hogy teljesüljön a 87. cikk (3) bekezdésének c) pontjában foglalt feltétel, amely szerint a közös piaccal összeegyeztethető az egyes gazdasági tevékenységek vagy gazdasági területek fejlődését előmozdító támogatás, amennyiben nem befolyásolja hátrányosan a kereskedelmi feltételeket a közös érdekkel ellentétes mértékben. Semmilyen tényelem nem jelzi azt, hogy a kőolaj határidős piacán való spekulációs tevékenység fejlesztése vagy fokozása kívánatos volna. Továbbá az adott tevékenység nem kapcsolódik egy adott gazdasági régióhoz sem. Éppen ezért a támogatás nem tekinthető az említett c) pont alapján a közös piaccal összeegyeztethetőnek.
d)
Végezetül az effajta támogatás nem szerepel azon támogatási kategóriák között sem, amelyek a Tanács 87. cikk (3) bekezdés e) pontja alapján hozott döntéséből kifolyólag a közös piaccal összeegyeztethetőnek tekinthetők.
(84)
A Bizottság megjegyzi, hogy az állami támogatások elemzése kapcsán elfogadott iránymutatások egyike sem alkalmazható az FPAP-nak nyújtott működési támogatásra.
(85)
Mindezek alapján összefoglalva megállapítható, hogy az FPAP-nak a határidős piacokon vásárolt opciókhoz nyújtott támogatás a Szerződés által engedélyezett eltérések egyike alapján sem tekinthető a közös piaccal összeegyeztethetőnek.
4.2. A halászati vállalkozásoknak nyújtott támogatás: üzemanyagköltség-csökkentés
(86)
Mielőtt a támogatás kivizsgálására irányuló eljárás megindítását kiváltó támogatások elemzésére rátérne, a Bizottságnak állást kell foglalnia az FPAP azon érvével kapcsolatban, amely szerint a neki és a halászati vállalkozóknak nyújtott támogatást a halászati ágazat de minimis küszöbének felemelésére figyelemmel kellene vizsgálni. Az FPAP szerint az érintett összegek (vállalkozásonként átlagosan 16 000 EUR, a támogatást leszámítva, amelyet a halászoknak adott közvetlen támogatásként értékel) jóval alacsonyabb, mint az FPAP-nak folyósított kompenzációk időpontjában elfogadás alatt álló támogatási küszöb (vállalkozásonként 30 000 EUR) (13). A francia hatóságok válaszukban szintén utalnak a de minimis küszöb felemelésére, de anélkül, hogy a felemelt küszöbnek az e támogatásra történő alkalmazását követelnék.
(87)
Először is a Bizottság emlékeztet arra, hogy a mezőgazdasági és halászati ágazatban az EK-Szerződés 87. és 88. cikkének a csekély összegű (de minimis) támogatásokra való alkalmazásáról szóló, 2004. október 6-i 1860/2004/EK rendeletének 3. cikke (14) - a halászati vállalkozásoknak nyújtott támogatás időpontjában hatályos rendelkezés - szerint a de minimis támogatások maximális összege vállalkozásonként három évre 3 000 EUR; az e határozatban vizsgált támogatások jócskán meghaladják ezeket az összegeket, és egyébként Franciaország észrevételeiben nem tesz említést a szóban forgó plafon esetleges alkalmazásáról az arra jogosult vállalkozások esetében. Másrészről, még ha a közelmúltban elfogadott 875/2007/EK bizottsági rendeletben (15) szereplő 30 000 EUR összeg meg is haladja az FPAP által korábban említett 16 000 EUR-t, ez az összeg csak átlagos összeg. Franciaország egyébként is téves számítások alapján jutott a fenti 16 000 EUR összegű eredményre, amikor kizárta az általa szociális támogatásnak minősített támogatásrészt, amit pedig figyelembe kellett volna vennie az elemzésben (lásd a (122) és (123) preambulumbekezdést). Tekintetbe véve az FPAP tagságát alkotó halászati vállalkozások sokféleségét és eltérő méreteit, bizonyosra vehető, hogy egyes vállalkozások esetében a támogatás meghaladta a 30 000 EUR-t. A 20-25 méteres fenékhálós halászhajók esetében például a kompenzáció éves összege 35 000 EUR körül alakult, vagyis a 2005-ös és 2006-os évre összesen 70 000 EUR volt (16). Mindettől függetlenül - mint korábban említettük - Franciaország nem követelte az új de minimis plafon alkalmazását, és nem szolgált olyan tényelemmel, amely azt jelezné, hogy e plafonokat alkalmazta volna. Következésképpen a fenti tényelemek összességét figyelembe véve az állami támogatások folyamatos elemzésének keretében a Bizottság kénytelen a Szerződés 87. cikke fényében megvizsgálni a fenti támogatások közös piaccal való összeegyeztethetőségét.
4.2.1. Az állami támogatás megléte
(88)
Franciaország úgy véli, hogy a Bizottság alaptalanul terjeszti ki az állami támogatás meglétére vonatkozó elemzését az alap működésének ezen aspektusára. Franciaország szerint „az állami támogatásként való minősítés nem alapulhat az állam által nyújtott visszatérítendő előleg puszta ad hoc elemzésén, az FPAP tevékenységeinek elemzése helyett. Ezért a francia hatóságok arra kérik a Bizottságot, hogy csak az értékelés 3.1. pontját mélyítse el. A 3.2. pont egyenlő az FPAP tevékenységének elítélésével, amely szakmai érdekképviseletként azzal a céllal gyakorolja opciók vásárlására irányuló tevékenységét, hogy biztosítsa tagjait a kőolajár-ingadozás hatásaival szemben” (17).
(89)
Válaszul a Bizottság emlékeztet rá, hogy a Bíróság állandó ítélkezési gyakorlata szerint a támogatásokat nem kiváltó okuk, illetve céljuk alapján kell jellemezni, hanem hatásaik határozzák meg őket (18). A határidős piacokon való opcióvásárláson túlmenően az FPAP célja az állammal kötött szerződések értelmében az, hogy kompenzációt folyósítson a halászati vállalkozások részére az adott hónapra megállapított átlagos referenciaár és a maximális biztosított ár közötti különbözet mértékéig. Következésképpen a Bizottság szerint a halászati vállalkozások különleges előnyökben részesültek az FPAP által kialakított rendszeren keresztül, ezért helyénvaló az állam által nyújtott előlegeket nem csak az FPAP részére nyújtott kedvezmény szempontjából, hanem a halászati vállalkozások részére biztosított előnyök szemszögéből is elemezni.
4.2.1.1. Állami forrásból nyújtott pénzügyi előny megléte
(90)
A halászati vállalkozások által az FPAP tevékenységéből szerzett előnyök kettős természetűek: egyrészről ennek köszönhetően előnyös áron juthatnak üzemanyaghoz, másrészről pedig üzemanyagköltségeiket részben fedező kompenzációban részesülnek.
(91)
Ami az első aspektust illeti, az FPAP a határidős piacokon vásárolt opciókat követően a határidősen vásárolt üzemanyagot később tovább engedményezte a tengerhasznosító szövetkezetek felvásárló központjaként működő CECOMER vállalatra, aminek köszönhetően az FPAP tagságát alkotó vállalkozások a rendes piaci árnál kedvezményesebben juthatnak a szövetkezetek által felvásárolt üzemanyaghoz. Mint korábban kifejtettük (lásd e határozat (75) preambulumbekezdését), mindez csak annak köszönhetően volt lehetséges, hogy „az állam ez idáig 65 millió EUR összegű támogatást nyújtott. Az FPAP egyébiránt több millió eurós opciós nyereséget könyvelhetett el az árupiacon, ami vitathatatlan hozzáadott értéket jelent”. A Bizottság ezért megállapítja, hogy a vállalkozásoknak a rendes piaci árnál kedvezőbb áron történő üzemanyag-szállítás annak köszönhetően valósulhatott meg, hogy az állam előlegekkel járult hozzá az FPAP saját tőkéjéhez, vagyis a tagok által befizetett tagdíjak bevételeihez és a kőolajtermékek határidős piacán bonyolított spekulációs tevékenységből származó nyereséghez.
(92)
Ugyanezt a kettős forrást (állami források, illetve az FPAP saját tevékenységéből származó források) találhatjuk meg azon pénzösszegek esetében is, amelyeket a halászati vállalkozásoknak kifizetett kompenzáció finanszírozására használtak fel.
(93)
Amint az e határozat (24) preambulumbekezdésében kifejtésre került, az FPAP magára vállalja a 2004. november 12-i és a 2005. május 27-i szerződés értelmében a „maximális fedezett ár” és a referenciaindex szerinti havi átlagár, illetve a 2005. október 11-i szerződés szerint a 30 eurocent/literes és - ha meghaladja a 30 eurocentet - az átlagos havi referenciaár közötti különbözetet.
(94)
A kezdetben tervezett „árelsimító” mechanizmus azon a hipotézisen alapult, hogy a magas árszint mellett a referenciaárhoz viszonyítva felmerülő többletköltséget a szerényebb árszint esetén a tagok által befizetett tagdíjak kompenzálhatják. A rendszer ily módon alkalmas lehet az önfinanszírozásra. A határozat (75) preambulumbekezdésében már említett, De Feuardent úr által aláírt dokumentumot idézve: „Az FPAP technikai szempontból 2004 áprilisától állt készen az első opciók megszerzésére; ebben az időszakban a CECOMER 2005-ös évre való szükségleteit (körülbelül 200 millió liter) 0,28 cent /literes ár mellett mintegy 4 millió EUR-ból fedezni lehetett”. Az FPAP tehát 2004 elején még saját forrásaiból is képes lehetett volna kielégíteni a „gázolaj-biztosító” mechanizmus viszonylag szerény szükségleteit. Tehát valóban úgy tűnik, hogy az eredeti koncepció szerint az alap képes volt az önfinanszírozásra.
(95)
Mivel azonban a kőolaj árfolyama tartósan igen magas szinten maradt, és az FPAP-hoz csatlakozók köre általánosan kiszélesedett, az FPAP taglétszáma gyorsan és látványos mértékben megnőtt. Ennek következtében a „gázolaj-biztosítás” költségei robbanásszerűen megnőttek, amit csak az állam által az FPAP-nak nyújtott előlegek felhasználásával lehetett finanszírozni.
(96)
Ha megkíséreljük becsléssel meghatározni, mennyi tőkére volt szüksége az FPAP-nak 2005-ben a „gázolaj-biztosítás” költségeinek fedezésére, abból a hipotézisből indulhatunk ki, hogy az üzemanyag-fogyasztás szintje - amely után a halászati vállalkozások kompenzációra igényt tarthattak - körülbelül 200 millió literről (lásd a (94) preambulumbekezdést) valószínűleg jóval jelentősebb volumenre nőhetett, amit körülbelül 900 millió literre becsülhetünk. Ha ismét az (55) és (56) preambulumbekezdésben szereplő kalkulációk alapjául szolgáló éves fogyasztási átlagokat vesszük, a mintegy 1 000 darab 12 méternél rövidebb hajó fogyasztása 1 000 hajó × 200 tonna/hajó, azaz 200 000 tonna; a 12 méternél hosszabb hajók fogyasztása pedig 1 400 hajó × 480 tonna/hajó, azaz 672 000 tonna volt, ami összesen 872 000 tonnát (avagy 872 millió litert) jelent. A valóságban, amint azt az (55) preambulumbekezdésben is jeleztük, ha feltételezzük, hogy a hajók évente inkább 38 hetet, semmint 48 hetet töltenek halászattal, a fogyasztás valószínűleg közelebb lesz a 700 000 tonnához (1 000 darab 12 méternél rövidebb hajó × 158 tonna, azaz 158 000 tonna, illetve 1 400 darab 12 méternél hosszabb hajó × 380 tonna, azaz 532 000 tonna). Feltételezve egy literenként 12 centben megállapított kompenzációs plafont, amely megfelel a harmadik előlegre vonatkozó szerződésben szereplő plafonnak (19), az FPAP pénzügyi szükségletei évi 85 millió EUR nagyságrendű összeget értek el. Figyelembe véve azt, hogy a halászati vállalkozások alighanem csak üzemanyag-fogyasztásuk egy részét biztosították, a tőkeszükséglet valószínűleg kevésbé lehetett jelentős, de nagyságrendileg még így is évi több tízmillió EUR-ra rúgott, a 2005-ös 4 millió EUR kezdeti becsléssel összevetve. Mindezek alapján nyilvánvalóvá válik, hogy az FPAP külső tőke bevonása - vagyis jelen esetben az állam áltan nyújtott előlegek - nélkül nem lett volna képes biztosítani a tagok részére megígért garancia fedezetét.
(97)
A fentiek fényében megállapítható, hogy az FPAP azért részesült állami tőketámogatásban, hogy fedezhesse az említett „gázolaj-biztosítás” szükségleteit, míg az ő feladata volt, hogy e tőkével a lehető legjobban gazdálkodjon. Az FPAP tőkéje tehát a tagok által befizetett tagdíjakból, az állam előlegeiből, illetve a kőolaj határidős piacán bonyolított tranzakciók esetleges nyereségeiből tevődik össze. Az állami előlegekből származó tőkerész vitathatatlanul állami forrásnak minősül. Ami a határidős piacokon termelt nyereségeket illeti, amelyeknek köszönhetően a vállalkozások olcsóbb üzemanyaghoz juthattak, e nyereségek szintén az állami előlegek meglétének köszönhetően valósulhattak meg, melyek segítségével az FPAP-nak lehetősége nyílt pénzügyi tranzakciókat bonyolítani a határidős piacokon. Egyébiránt jóllehet az FPAP és a CECOMER között létrejött szerződések pontos jellemzői nem ismertek, és a Franciaország által átadott dokumentumok egyikéből sem lehet következtetni rájuk, a Bizottság feltételezi, hogy a tagságot alkotó vállalkozásoknak folyósított, az említett árkülönbözetnek megfelelő kompenzáció összege alacsonyabb volt, mint ha a CECOMER és a tengerhasznosító szövetkezetek a rendes piacon beszerzett üzemanyagot szállítottak volna a halászoknak - vagyis az FPAP-nak a határidős piacokon történő fellépése nélkül. Az FPAP által a határidős piacokon bonyolított tranzakciók haszna ily módon továbbadódott a CECOMER-nek, a tengerhasznosító szövetkezetek beszerzési szövetkezetének, végső soron pedig az utóbbinál üzemanyagot beszerző halászati vállalkozások profitáltak belőle. A gyakorlatban a mechanizmus hatása bizonyosan az lehetett, hogy az FPAP hosszabb ideig folyósíthatott kompenzációt, mintha csupán egyszerű közvetítő szervezet lett volna, melynek egyetlen feladata a „gázolaj-biztosítás” mechanizmusának ürügyén az állam által nyújtott 65 (vagy 77) millió EUR elosztása.
(98)
A Bizottság következésképpen úgy véli, hogy az - akár közvetlenül az FPAP tőkéjét gyarapító, akár az alaptőkét növelő nyereségek termelésére felhasznált - állami támogatások tették lehetővé a halászati vállalkozások számára, hogy pénzügyi előnyhöz jussanak, egyrészről azáltal, hogy lehetőségük volt előnyös áron üzemanyaghoz jutni, másrészről azáltal, hogy egy referenciaárhoz képest kiszámított kompenzációs juttatásban részesültek.
4.2.1.2. A tagállam által nyújtott pénzügyi előny megléte
(99)
Az állam és az FPAP között létrejött három - vagy esetlegesen négy - szerződés rendelkezései szerint az előlegek formájában folyósított állami finanszírozás végső célja a halászati vállalkozásoknál felmerült üzemanyagköltségek egy részének kompenzálása. A halászoknak kárpótlás formájában folyósított - a referenciaár és a piaci ár közötti különbözetnek megfelelő - kompenzáció egyúttal az üzemanyag szállítója, vagyis többnyire a tengerhasznosító szövetkezet által biztosított kereskedelmi ár csökkenésével kombinálódott.
(100)
Az FPAP tőkéje, amelyet eredetileg a tagok tagdíjai biztosítottak, majd az állam által nyújtott első előleg felszaporított, lehetővé tette a szervezet számára, hogy tranzakciókat bonyolítson a határidős piacokon, és hogy ezekből nyereséget termeljen - ugyanakkor azonban ez a nyereség nem volt elegendő ahhoz, hogy egyúttal fedezze belőlük a halászati vállalkozásoknak befizetéseik fejében garantált kompenzáció-jellegű kárpótlás folyósítását. A további két - esetlegesen három - előleg azonban lehetővé tette számára, hogy folytassa tevékenységét, amíg fokozatosan kénytelen nem volt felbontani pozícióit, hogy rendelkezésre álljanak a kárpótlás kifizetéséhez szükséges likvid eszközök. A Bizottság megállapítja, hogy a határidős piacokon bonyolított tranzakciókra vonatkozó döntéseket az FPAP elnöke hozta meg. A döntések konkrét végrehajtásához brókerek, illetve szakosodott pénzintézmények szolgálatait vették igénybe (lásd a (74) preambulumbekezdést), melyek javadalmazását az FPAP biztosította, a Bizottság számára ismeretlen kulcsok alapján. Miközben az FPAP alapító okirata előírja, hogy az elnök köteles konzultálni az igazgatótanáccsal „a biztosítékokra vonatkozó tervekhez kapcsolódó döntések előtt”, az állam nincs képviseltetve az említett igazgatótanácsban. Ily módon, bár általánosságban az FPAP kötelezettségei közé tartozott, hogy „olyan könyvelést vezessen, amely alapján kérésre megismerhető az előlegek felhasználásának módja, illetve a források és a költségek elosztása”, az állam nem döntött sem az FPAP által a pénzügyi opciók vásárlása terén követendő stratégiáról, sem a vállalkozásoknak folyósítandó pénzügyi kompenzáció szintjéről. Következésképpen, miközben - amint a 4.1.1.4. pontban kimutattuk - nem kétséges, hogy a három, esetlegesen négy előleg nyújtásában rejlő támogatás az államnak tulajdonítható, ugyanez nem mondható el azokról a kiegészítő előnyökről, amelyeket egyrészről a tagdíjaknak köszönhetően, másrészről az FPAP egész tőkéjének körültekintő kezeléséből adódóan élveznek a halászati vállalkozások. Ha ugyanis a határidős piacokon bonyolított tranzakcióknak köszönhetően a halászoknak végeredményben folyósított támogatás összege magasabb volt az FPAP által eredetileg kapott állami támogatásnál, a megelőlegezett állami tőkén felüli támogatásrész nem az állam döntéséből eredeztethető. A Bizottság álláspontja szerint tehát, még ha könyvelési szempontból nem is lehet pontosan elkülöníteni, mi származik az állami forrásokból és mi a saját forrásokból, hiszen az egész tőkét használták fel a kőolajtermékek határidős piacán bonyolított tranzakciókra, illetve a kompenzáció jellegű kárpótlás kifizetésére, a halászati vállalkozásoknak végeredményben folyósított támogatások teljes összege, illetve az állam által nyújtott - a vállalkozásokra átruházott - előlegek teljes összege közötti különbözetnek megfelelő előny nem az államnak tulajdonítható.
4.2.1.3. Versenytorzulást okozó, vagy a verseny torzításával fenyegető pénzügyi előny megléte
(101)
A Bizottság úgy véli, hogy az üzemanyagköltségek terén az FPAP tagságát alkotó halászati vállalkozások által élvezett könnyítések versenyelőnyt jelentenek e vállalkozások számára, hiszen egyedül részesülnek e könnyítésben. Ez megerősíti pozíciójukat a többi, a közösségi piacon velük versenyhelyzetben lévő vállalkozással szemben, akár halászati vállalkozásokról van szó, akár más gazdasági ágazatokban tevékenykedő vállalkozásokról, amelyeknek szintén érdekükben állna az üzemanyagon lefaragni működési költségeiket. Ráadásul, mivel a szóban forgó biztosítási mechanizmus kizárólag a halászati vállalkozások számára elérhető, az ily módon e vállalkozásoknak nyújtott előny a többi ágazat számára nem elérhető szektoriális előnynek tekintendő. Márpedig bármely, egyes ágazatokat előnyben részesítő támogatás torzítja a versenyt, vagy a verseny torzításával fenyeget (lásd a hivatásos halászoknak adócsökkentés formájában nyújtott állami támogatásról [Svédország] szóló, 2006. február 8-i 2006/269/EK bizottsági határozat (20) (31) és (35) preambulumbekezdését).
(102)
Franciaország ellenvetése szerint a támogatás nem jelentett előnyt az FPAP tagságát alkotó vállalkozásoknak, mivel „az FPAP-hoz való csatlakozás szabad, és a tagdíjfizetés feltétele mellett minden halászati vállalkozás előtt nyitva áll”. Az MQA ügyvédi iroda hozzáfűzi, hogy a tagság „a kedvezményezett érdekeltségek struktúrájára és nemzetiségére való tekintet nélkül” nyitott mindenki előtt. Végezetül pedig az FPAP pontosítja, hogy „az FPAP tagságát alkotó vállalkozásokat francia tőkecsoportok mellett spanyol és holland tőkecsoportok birtokolják”.
(103)
A Bizottság válaszul megjegyzi, hogy az FPAP-ba csak olyan vállalkozások léphetnek be, amelyek Franciaország kontinentális részén vagy a tengerentúli francia megyékben bejegyzett hajókkal rendelkeznek. Tehát valóban beléphetnek az FPAP-ba olyan holland vagy spanyol vállalkozások, amelyek francia hajókkal rendelkeznek; Franciaország és az FPAP nyilvánvalóan e hajók esetére utalnak válaszukban. A többi közösségi hajó azonban nem lehet tagja a szervezetnek.
(104)
Az FPAP által folyósított kompenzációban részesülő vállalkozások valamennyien versenyhelyzetben vannak a közösségi piacon mindazon vállalkozásokkal, amelyek más tagállamok zászlói alatt hajóznak, és amelyeknek szintén érdekükben állna az üzemanyagköltségekhez kapcsolódó működési költségeket csökkenteni, de amelyeknek nem áll rendelkezésére az FPAP által kialakított rendszerhez hasonló kompenzációs lehetőség. Éppen ezért a tagságot alkotó, vagy a szervezetbe még be nem lépett, de arra jogosult halászati vállalkozások - vagyis valamennyi francia zászló alatt hajózó halászhajó - által élvezett előny egyértelműen torzítja a versenyt.
(105)
Az FPAP úgy véli továbbá, hogy a versenytorzító tényezőket máshol kell keresni. Az olyan, meglévő jelentős többletköltségekre vonatkozóan - amelyek szerinte minden gazdasági alapot nélkülöznek -, mint a halászati flottára vonatkozó többéves orientációs tervek irányítása, azaz a flotta globális kapacitásának kezelése, vagy a „termelési jogokhoz” kapcsolódó többletköltségek, az FPAP nevezetesen kijelenti, hogy „a nemzeti »politikákhoz« kapcsolódó »jogosultságok« (…) jelentik a valódi európai versenytorzító tényezőt, ezek (pedig) bőven túllépnek a gazdaság területén”.
(106)
A Bizottság ezzel kapcsolatban megjegyzi, hogy a fenti költségek - függetlenül attól, hogy Franciaországban alacsonyabbak-e, vagy magasabbak a többi tagállamban meglévőknél, a halászati tevékenységet jelenleg szabályozó keretszabályozásnak köszönhetőek. A halászati jogokon alapuló irányítási eszközökről szóló, 2007. február 26-i közleményében (21) a Bizottság emlékeztetett arra, hogy a közösségi halászati ágazatot az eszközök és irányítási mechanizmusok sokfélesége jellemzi, és hogy a hasonló helyzeteket olykor tagállamonként meglehetősen eltérően kezelik. E helyzet eredményeképpen egyes tagállamokban bevett gyakorlat lett a halászati jogok adás-vétele, akár a már kialakult piacokon, akár közvetett módon. Az FPAP által említett költségek olyan költségeket jelentenek, amelyekkel a különböző tagállamok flottáinak egyformán szembesülniük kell, és amelyek a halászati ágazat gazdasági fejlődésének függvényében alakulnak. A költségek alakulása a közös halászati politika által előírt vagy szükségessé tett irányítási intézkedések nemzeti szintű végrehajtásából adódik. A nemzeti végrehajtás módozatai nem igazolhatják egyedi támogatások bevezetését az egyes tagállamokban. Ezért az FPAP által előadottakkal ellentétben a versenytorzulást nem egy „releváns piac” - például az FPAP által felhozott kifejezésre visszautalva valamely „regionális mikropiac” - határain belül kell vizsgálni, hanem a Szerződés rendelkezéseinek megfelelően az egész közös piac kontextusában. Ha tehát az FPAP támogatásának hatása a halászat regionális keretek között való fenntartásának megkönnyítése, illetve a halászati erőforrások védelme, megakadályozva, hogy a nyílt tengeri hajók visszavonuljanak a közelebbi, elérhetőbb vizekre, illetve hogy a zsákhálós halászhajók specifikusabb állományok felé orientálódjanak, amint az FPAP kifejtette, ebben az esetben az adott támogatás tökéletesen kimeríti az olyan támogatás fogalmát, amely torzítja a versenyt, vagy a verseny torzításával fenyeget - tehát állami támogatás.
(107)
Ezért a fentiekben kifejtett okokból kifolyólag a Bizottság úgy véli, hogy az állam által az FPAP-n keresztül folyósított és a vállalkozások számára előnyöket biztosító előlegek torzítják a versenyt, vagy a verseny torzításával fenyegetnek.
4.2.1.4. A tagállamok közötti kereskedelmet érintő pénzügyi előny megléte
(108)
Az FPAP vitatja, hogy az érdekképviselethez csatlakozó halászati vállalkozásoknak nyújtott támogatás hatással lenne a tagállamok közötti kereskedelemre. Az FPAP szerint ugyanis állítólag ezek a vállalkozások olyan piacon folytatják tevékenységüket, „amely semmi esetben sem egyedi, hanem sokkal inkább a regionális mikropiacok mozaikján alapul”.
(109)
A Bizottság válaszul leszögezi, hogy a franciaországi halászati és akvakultúra termékek a világ többi része felé irányuló exportjának globális értéke 2005-ben elérte az 1 290 millió EUR-t, amiből 80 % az Európai Unió tagállamaiba irányuló exportból tevődött ki. Ugyanakkor az ugyanezen termékkategória Franciaországba irányuló importjának globális értéke 2005-ben 3 693 millió EUR-ra rúgott, amelyből - a források eltérő adatai szerint - 40-60 % az Európai Unió tagállamaiból származott (22). Összehasonlításképpen a Franciaországban termelt összmennyiség értéke 1 868 millió EUR volt. Ebből mindenféle részletesebb számadatokkal alátámasztott elemzés nélkül is (23) nyilvánvaló, hogy a különböző halfajok francia, illetve európai kikötőkben tapasztalható napi árfolyam-ingadozásaitól függetlenül a Franciaország és Európa többi része között bonyolított kereskedelem volumene jelentős súllyal esik latba a halászati és akvakultúra termékek ellátásában. Az olyan intézkedés, amely a termelési költségek csökkentése révén jelentős számú francia halászati vállalkozást (a flotta több mint 30 %-át) előnyben részesít, szükségszerűen hatással van a tagállamok közötti kereskedelemre a halászat területén.
(110)
Mindezek alapján nyilvánvaló, hogy a termelési költségek egy részének átvállalása által a francia halászati vállalkozásoknak nyújtott előny befolyásolja a tagállamok közötti kereskedelmet.
4.2.1.5. Következtetés
(111)
Az állami támogatás megállapításához előírt négy feltétel a támogatás esetében csak részben teljesül. A halászati vállalkozások által élvezett előny valóban állami források felhasználásából származik, torzítja a versenyt, vagy a verseny torzításával fenyeget, és befolyásolja a tagállamok közötti kereskedelmet. Ezzel szemben csak az előlegek összegének erejéig tulajdonítható az államnak, ezek az előlegek ugyanis csupán egy részét alkotják az FPAP tőkéjének, és az állam nem szólt bele az FPAP arra vonatkozó döntéseibe, hogy hogyan kamatoztatja a rendelkezésére bocsátott tőkét. Ezért a Bizottság csak az állami tőkebevonás erejéig, azaz 65 illetve 77 millió EUR összegig állapíthatja meg az EK-szerződés 87. cikke szerinti állami támogatás meglétét.
(112)
A Bizottság végezetül megjegyzi, hogy a francia hatóságok - 2005. október 7-i, illetve 2006. április 21-i válaszuktól eltekintve - valójában alapjában nem vitatják a Bizottságnak az állami támogatás meglétére vonatkozó végkövetkeztetéseit. A 2007-es költségvetési törvény vitájának során ugyanis a mezőgazdasági és halászati miniszter a Nemzetgyűlésben az FPAP jövőjével kapcsolatban feltett kérdésre válaszolva kijelentette: „Az FPAP 2004. november 1-je óta működik, ám az Európai Bizottság szoros felügyelet alatt tartja, mivel állami támogatásról van szó” (24).
4.2.2. A közös piaccal való összeegyeztethetőség
(113)
A szerződés 87. cikkének (2) és (3) bekezdése szerint egyes támogatáskategóriák a közös piaccal összeegyeztethetők vagy összeegyeztethetőnek tekinthetők.
(114)
A Bizottság megállapítja, hogy a támogatások nem felelnek meg a Szerződés 87. cikkének (2) bekezdésében említett eseteknek.
a)
Amikor azt állítja, hogy az FPAP „fogyasztóvédelmi szervezetként”, illetve „kőolajtermék-fogyasztókat tömörítő szövetségeként” lépett fel, az MQA ügyvédi iroda azt látszik sugallni, hogy a halászati vállalkozásoknak juttatott támogatás a 87. cikk (1) bekezdése szerinti „magánszemély fogyasztóknak nyújtott szociális jellegű támogatásnak” minősülhetne. A Bizottság ezzel kapcsolatban csak annyit kíván megjegyezni, hogy az idézett bekezdés kifejezetten „magánszemély fogyasztókat” említ, nem pedig vállalkozásokat, következésképpen nem alkalmazható a szóban forgó esetre (lásd még e határozat (50) preambulumbekezdését). A támogatás tehát nem minősül a Szerződés 87. cikke (2) bekezdésének a) pontja alapján a közös piaccal összeegyeztethetőnek.
b)
A támogatások nem természeti csapások vagy más rendkívüli események által okozott károk helyreállítására nyújtott támogatások. A kőolajár ingadozásai ugyanis a gazdasági tevékenység természetéből adódnak. Ezek az ingadozások ugyanígy érintenek számos más, kőolajtermékeket fogyasztó tevékenységi területet az Európai Unió valamennyi tagállamában, és nem tekinthetők a Szerződés 87. cikke (2) bekezdésének b) pontja szerinti természeti csapásnak vagy egyéb rendkívüli eseménynek. Az MQA ügyvédi iroda ellenvetése szerint azonban a támogatást valójában igenis rendkívüli helyzetet követően nyújtották, hiszen „maga a Bizottság is elismeri az ágazat rendkívüli gazdasági és szociális nehézségeit”. Kétségtelenül igaz, hogy a halászati ágazatnak különösen súlyos nehézségekkel kell szembenéznie, amelyeket a Bizottság 2006. március 9-i, „A halászati ágazat gazdasági helyzetének javítása” című közleményében (25) részletesen elemzett. E közleményben a Bizottság rámutatott, hogy az ágazat gazdasági és szociális nehézségeinek forrása az, hogy az ágazat strukturálisan nem alkalmazkodott a tevékenységére nehezedő kényszerekhez. A Bizottság az említett közleményben egyébiránt különböző javaslatokat is megfogalmazott a halászati ágazat gazdasági nehézségeinek leküzdése érdekében. Egyes működési támogatások összeegyeztethetőségét vizsgálva világosan kijelentette: „A halászati iparág jelenlegi nehézségeit tovább súlyosbította az üzemanyagárak legutóbbi emelkedése. Mindez ahhoz vezetett, hogy a halászati iparág a költségek e hirtelen emelkedését kompenzáló állami intervencióra hívott fel. Az ilyen támogatás működési támogatás lenne, ami összeegyeztethetetlen a Szerződéssel. A Bizottság az ilyen célból bejelentett támogatást nem hagyja jóvá”. Az FPAP megalakításakor eredetileg kidolgozotthoz hasonló garancia-mechanizmusokkal kapcsolatban a későbbiekben hozzáfűzi: „A Bizottság egy ilyen programot csak akkor hagyna jóvá, ha az minden állami támogatás kereskedelmi feltételek szerinti visszafizetésére nyújtana garanciát, ami a jelenlegi gazdasági körülmények között valószínűtlennek tűnik”. Az input-anyagok - köztük az üzemanyag - árainak ingadozása a gazdasági tevékenység természetéből adódik, és önmagában nem tekinthető rendkívüli eseménynek.
A fentiekre figyelemmel a Bizottság arra az álláspontra jutott, hogy a halászati vállalkozások részére nyújtott állami támogatás nem tekinthető a Szerződés 87. cikke (2) bekezdésének b) pontja alapján a közös piaccal összeegyeztethetőnek.
(115)
A támogatás nem tekinthető a közös piaccal összeegyeztethetőnek a Szerződés 87. cikke (3) bekezdésének közvetlen alkalmazása alapján sem, az ott leírt különböző esetek fényében.
a)
Nem olyan térségek gazdasági fejlődésének előmozdítására nyújtott támogatásról van szó, ahol rendkívül alacsony az életszínvonal vagy jelentős az alulfoglalkoztatottság (a 87. cikk (3) bekezdésének a) pontjában leírt eset). A támogatás a halászati vállalkozások működési költségeinek csökkentésére irányul. Az FPAP egyúttal jelzi, hogy a támogatás célja a halászati tevékenység regionális keretek között való fenntartása. Ugyanakkor azonban a Bizottság megállapítja, hogy a támogatást a halászati vállalkozásoknak általában nyújtják, függetlenül e vállalkozások székhelyének, vagy az általuk üzemeltetett hajók honos kikötőjének földrajzi helyétől. A támogatás tehát nem hozható kapcsolatba az említett a) pontban leírt támogatásokkal.
b)
A támogatás nem tekinthető valamely közös európai érdeket szolgáló fontos projektet előmozdító támogatásnak, illetve nem egy tagállam gazdaságában bekövetkezett komoly zavar megszüntetésére nyújtott támogatásról van szó. Valójában nincs kapcsolata semmilyen közös európai érdeket szolgáló fontos projekttel. Nem minősülhet ugyanakkor egy tagállam gazdaságában bekövetkezett komoly zavar megszüntetésére nyújtott támogatásnak sem. A halászati vállalkozásoknak nyújtott támogatás célja egy adott gazdasági ágazatban működő vállalkozok nehézségeinek megoldása, nem pedig a francia gazdaság egészében bekövetkezett nehézségeké. A támogatás szektoriális jellege vitathatatlan, hiszen a kőolajárak emelkedése nem csak a halászati ágazat vállalkozásait érintette, hanem valamennyi ágazat minden egyes vállalkozását. Ezzel kapcsolatban a Bizottságnak mindig is az volt az álláspontja, hogy az állami hatóságoknak nem feladata pénzügyi intézkedéseket hozni a kőolajárak növekedése ellen; szerepüknek éppen ellenkezőleg abban kell állnia, hogy politikájukkal a vállalatokat az áremelkedés nyomán előállt helyzethez való alkalmazkodásra ösztönözzék. Ezért a fenti elemek összessége alapján a Bizottság úgy véli, hogy az FPAP által a halászati vállalkozásoknak nyújtott támogatás nem tekinthető a Szerződés 87. cikke (3) bekezdésének b) pontja szerint a közös piaccal összeegyeztethetőnek.
c)
Ami a 87. cikk (3) bekezdésének c) pontját illeti, az üzemanyagköltségek enyhítése önmagában nem felelhet meg az említett c) pont feltételének, amely szerint a közös piaccal összeegyeztethető lehet az egyes gazdasági tevékenységek vagy gazdasági területek fejlődését előmozdító támogatás, amennyiben az ilyen támogatás nem befolyásolja hátrányosan a kereskedelmi feltételeket a közös érdekkel ellentétes mértékben. A szóban forgó támogatások nem a halászati tevékenységek fenntartható halászat irányába történő fejlődését támogatják a közös halászati politika célkitűzéseinek megfelelően, hanem éppen ellenkezőleg, a halászati erőkifejtés fenntartását célozzák, anélkül hogy a halászati vállalkozásokat üzemanyagköltségeik csökkentésére ösztönözné. Következésképpen a támogatás hatására lelassul a halászati vállalkozások a kőolajárak növekedéséből eredő kényszerekhez történő alkalmazkodásának szükségszerű folyamata. A szóban forgó támogatás tehát nem tekinthető a 87. cikk (3) bekezdésének c) pontja alapján a közös piaccal összeegyeztethetőnek.
d)
Végezetül e támogatáskategóriák nyilvánvalóan nem tartoznak a kultúrát és a kulturális örökség megőrzését előmozdító támogatások, illetve a Szerződés 87. cikke (3) bekezdésének e) pontja értelmében a Tanács által hozott határozattal a közös piaccal összeegyeztethetőnek nyilvánított támogatások közé sem.
(116)
A fenti elemek összességéből az következik, hogy a halászati vállalkozásoknak üzemanyagköltségeik enyhítésére nyújtott állami támogatás nem felel meg a Szerződés 87. cikkében említett eltérések egyikének sem.
(117)
Mivel a halászati vállalkozások részére nyújtott támogatásról van szó, ezeket a támogatásokat a halászati és akvakultúra-ágazat számára nyújtott állami támogatások felülvizsgálatához elfogadott iránymutatásokra (a továbbiakban: „az iránymutatások”) figyelemmel is meg kell vizsgálni.
(118)
A támogatások hatása a halászati vállalkozások termeléshez kapcsolódó költségeinek csökkentése. Tehát a működési támogatások jellegzetességeit mutatja.
(119)
A Bizottság elsőként emlékeztet az iránymutatások 3.5. rendelkezéseire: „Az állami támogatás nem lehet védelmező jellegű: azt a célt kell szolgálnia, hogy előmozdítsa a halászati termékek előállításának és forgalmazásának ésszerűsítését és hatékonyságát. Minden ilyen támogatásnak olyan tartós hatást kell eredményeznie, hogy az ipar pusztán a piaci haszon alapján fejlődőképes legyen”.
(120)
Márpedig, amint az e határozat (115) preambulumbekezdésének c) pontjában kifejtésre került, az üzemanyagköltségek könnyítése nem a halászati tevékenységek fenntartható halászat irányába történő fejlődését támogatják a közös halászati politika célkitűzéseinek megfelelően, hanem a halászati vállalkozások meglévő tevékenységeinek fenntartását célozzák. Ezért a Bizottság úgy ítéli meg, hogy a támogatás az iránymutatások 3.5. pontjában említett védelmező jelleget ölt, tehát nem tekinthető összeegyeztethetőnek az irányelv által megállapított elvvel.
(121)
Franciaország a hivatalos vizsgálati eljárást elrendelő határozatra küldött válaszában jelezte, hogy „az FPAP fellépései olyan ésszerű intézkedéseket előlegeztek meg, amelyeket elfogadásukat követően a kialakítandó megmentési és szerkezetátalakítási tervek csak illusztrálni és megerősíteni fognak”. Ugyanakkor azonban Franciaország csak jóval később, 2008 januárjában tájékoztatta a Bizottságot azokról a halászai vállalkozások megmentését és szerkezetátalakítását célzó intézkedésekről, amelyeket a Bizottság a NN 09/2008 számon vett nyilvántartásba, és amelyek kivizsgálása jelenleg folyamatban van. Mindezek alapján, még ha el is fogadjuk Franciaország azon érvelését, amely szerint az FPAP intézkedései bizonyos értelemben megelőlegezték ezeket a megmentési, illetve szerkezetátalakítási támogatási intézkedéseket, mindez nem befolyásolja a közös piaccal való összeegyeztethetőségüket, tekintettel az FPAP által foganatosított intézkedések, illetve a vállalkozások megmentésére és szerkezetátalakítására vonatkozó támogatási rendszerek számára a nehéz helyzetben lévő vállalkozások megmentéséhez és szerkezetátalakításához nyújtott állami támogatásokról szóló iránymutatásokban (26) előírt feltételek közötti eltérésekre. Az iránymutatásokban előírt feltételekkel ellentétben az FPAP fellépéséből adódó támogatásokból minden halászati vállalkozás megkülönböztetés nélkül részesült, nem csak a nehéz helyzetben lévő vállalkozások. Másrészről a megmentési támogatások időtartama nem haladhatja meg a hat hónapot, és visszatérítendő hitel vagy garancia formáját ölthetik; ami a szerkezetátalakítási támogatásokat illeti, ezek konkrét feltételek mellett, korlátozott ideig nyújthatók. A Franciaország által az FPAP-n keresztül nyújtott támogatások az előírt feltételek egyikét sem teljesítik: a halászati vállalkozások 2004 óta részesülnek támogatásban, amelyeket nem kölcsön vagy garancia formájában nyújtottak, és nem várható valamely szerkezetátalakítási terv keretében való visszatérítésük.
(122)
Az FPAP továbbá úgy véli, hogy a támogatások jogosságát igazolja az a tény, hogy valójában a munkavállalók jövedelmét kiegészítő támogatásról van szó. Az FPAP ezzel kapcsolatban a következőt írja: „Az FPAP »kockázatmegelőzési csoportosulást« alkot, a 2 500 tagvállalkozás számára a francia törvények szerinti jogi garancia-övezetet alakítva ki. (…) E jogcímen a törvény engedélyezi a szerkezetátalakítás körébe tartozó munkavállalók jövedelmének támogatását. Ez egyáltalán nem befolyásolja a versenyt. Ellenkezőleg, azon közösségi elvek szerint való, amelyek tisztességes minimális jövedelmet garantálnak a munkavállalóknak”. Az FPAP azzal folytatja gondolatmenetét, hogy a tengerészek esetében alkalmazott teljesítményarányos bérezési rendszer hatása Franciaországban az volna, hogy a halászati vállalkozások munkavállalóit megfosztaná fizetésüktől, vagy akár a hajótulajdonosok adósaivá tenné őket. Továbbá pontosítja, hogy az állam 65 milliós előlegéből 25 millió „közvetlenül a munkavállalóknak nyújtott előleget jelent, és közvetlen szociális intézkedésként elemezhető”. Az MQA hozzáteszi: „Ha ezeket a kölcsönöket nem az átlátható módon működő FPAP, hanem a tagságot alkotó halászati vállalkozások profitját kiegészítő támogatásként tekintjük, valóban szociális támogatásról van szó. Az ily módon nyújtott pénzügyi támogatás valójában közvetlenül kapcsolódik a tengerészek bérezéséhez”.
(123)
E kijelentésekhez a Bizottság részéről több megjegyzés kívánkozik:
1.
Egyrészről a Bizottság meglepve olvassa, hogy az állam által a három szerződés alapján (lásd e határozat (21) preambulumbekezdését) a kőolaj határidős piacán opciók vásárlására biztosított tőkeelőleg közel 40 %-át (25 milliót a 65 millióból) „közvetlenül a munkavállalóknak nyújtott előlegre” fordították.
2.
A Bizottság feltételezi, hogy ebben az esetben az FPAP részéről retorikai fogásról van szó, amelynek célja annak bizonyítása, hogy az FPAP által végrehajtott intézkedések a halászati vállalkozások költségeinek csökkentése révén - és tekintetbe véve a teljesítményarányos bérezési rendszert - in fine a vállalkozások munkavállalóinak kedvez. Ilyen értelemben minősülhet „közvetlen szociális intézkedésnek”. Valójában az ügy semmilyen eleme nem utal arra, hogy közvetlen szociális támogatásra, azaz az FPAP által közvetlenül a vállalkozások munkavállalóinak kifizetett támogatásra került volna sor; ez egyébiránt egyáltalán nem szerepel az FPAP alapító okiratában sem (lásd e határozat (20) preambulumbekezdését).
3.
Bármi is legyen a valós helyzet - vagyis akár a támogatásokat esetlegesen közvetlenül a munkavállalóknak folyósították, akár az FPAP fellépéseinek hatása a nyereségarányos rendszer miatt a munkavállalók jövedelmének bővülését jelentette - a Bizottság emlékeztet rá, hogy a régóta kialakult ítélkezési gyakorlat értelmében (27) a támogatás az állami hatóságok által nyújtott olyan előnyöket jelenti, amelyek a vállalkozások költségvetésére rendes esetben nehezedő terheket különféle formákban megkönnyítik. Ebben az értelemben a bérek kétségkívül a vállalkozások e terheinek részét képezik, amelynek viselésében egy vállalkozás nem számíthat állami finanszírozásra. Következésképpen az a tény, hogy a halászati vállalkozások által a preferenciális áron történő üzemanyag-vásárlás lehetőségének, illetve az üzemanyagköltségek részleges kompenzálásának köszönhetően élvezett előnyök az FPAP és a MQA szerint a valóságban az érintett vállalkozások munkavállalóinak kedveztek, nem releváns a támogatás közös piaccal való összeegyeztethetőségének értékelése szempontjából. Elegendő megállapítani azt a tényt, hogy a halászati vállalkozásoknak állami forrásokból biztosított előnyök hatására enyhültek a rendes esetben e vállalkozások költségvetésére nehezedő terhek.
4.
A Bizottság hasonló indokok alapján nem fogadhatja el azt az állítást sem, amely szerint a munkavállalók béreihez nyújtott támogatás jogszerű lenne, egyrészről mert megfelel a munkavállalóknak tisztességes minimális bérezést biztosító közösségi elveknek, másrészről mert a nyereségarányos kifizetési rendszer különösen kedvezőtlenül érinti a francia tengerészeket. A szubszidiaritás elvének alkalmazása alapján a minimális bérekre vonatkozó szabályozás a tagállamok kizárólagos hatáskörébe tartozik. Franciaországban a tengerészek béreit illetőleg az erre vonatkozó kötelezettséget a Code du travail L.742-2, D.742-1 és D.742-2 cikkei írják elő. Amint a Cour d’Appel de Rennes1998. június 16-i ítélete emlékeztet rá (28), ezeket az általános érvényű rendelkezéseket a Code du travail maritime hatálya alá tartozó munkavállalókra a bérezés módjától függetlenül alkalmazni kell. Az a tény, hogy a hajótulajdonos és a munkavállalók előzetesen úgy állapodtak meg, hogy a tengerészek részesedés (esetleg profithányad) alapon lesznek kifizetve, nem menti fel a hajótulajdonost az alól, hogy a vízen töltött időszakra a minimálbérrel legalább egyenlő bérezést köteles garantálni a tengerészeknek. Másként fogalmazva, a halászati részesedésnek legalább egyenlőnek kell lennie a kiigazított minimálbér alapján számított fizetéssel. A Code du travail maritime 34. cikke (29) e kérdésben egy „a tényleges munkaidőtől függetlenül a teljesítményarányos bérezésben részesülő tengerészek minimális bérezésének alapjául szolgáló időszakot [meghatározó] országos szakmai megállapodásra, illetve széles körű ágazati megállapodásokra” utal. Az ágazati megállapodást (30), amely 9. cikkének első bekezdésében bizonyos éves bruttó minimális bérezést garantál a teljesítményarányosan fizetett tengerészeknek, 2001. március 28-án írták alá. A rendelkezést egy 2003. július 3-i minisztériumközi rendelet (31) valamennyi, a megállapodás hatálya alá tartozó munkáltató, illetve munkavállaló számára kötelezővé tette. A törvényi kötelezettségből adódó bérköltség tehát éppúgy része a halászati vállalkozások működési költségeinek, mint az üzemanyagköltségek. Mindezek alapján a Bizottság nem fogadhatja el azt az érvelést, hogy a francia állam pénzügyi intézkedése megalapozott volna, még a teljesítményarányos bérezés esetén sem, mert a hajótulajdonosok kibújtak a munkavállalók minimális bérezésére vonatkozó törvényi kötelezettségeik alól.
(124)
Az MQA szerint társadalmi-gazdasági intézkedésekről van szó: „az iránymutatások (…) szerint egyes társadalmi-gazdasági intézkedések összeegyeztethetőnek tekinthetők. Jelen esetben az FPAP működése tökéletesen átlátható, és a Bizottság által támogatásnak minősített intézkedések evidensen társadalmi-gazdasági jellegűek”.
(125)
A Bizottság megállapítja, hogy az MQA nem szolgál olyan elemmel, amely alapján a szóban forgó támogatást az iránymutatások 4.5. pontjára figyelemmel lehetne vizsgálni, amelyek szerint eseti alapon a közös piaccal összeegyeztethetőnek tekinthetők a munkavállalóknak társadalmi-gazdasági intézkedések keretében nyújtott közvetlen támogatások. Az idézett bekezdés egyébként pontosítja, hogy a támogatás csak akkor tekinthető összeegyeztethetőnek, „ha részét képezi azoknak a társadalmi-gazdasági háttérprogramoknak, amelyek célja azon jövedelemkiesések kompenzálása, amelyek a 2371/2002/EK rendelet 11. cikke (1) bekezdése alapján elfogadott kapacitásmódosítás érdekében hozott intézkedések során keletkeztek” (a Tanács 2002. december 20-i 2371/2002/EK rendelete a halászati erőforrások közös halászati politika alapján történő védelméről és fenntartható kiaknázásáról (32)). Márpedig az FPAP megalakítása nem képezi részét semmilyen, a 2371/2002/EK rendelet értelmében elfogadott, a halászati kapacitások kiigazítására vonatkozó átfogó programnak. Az MQA érvelése tehát semmilyen esetben nem igazolhatja a szóban forgó működési támogatásokat.
(126)
Az MQA közli továbbá, hogy pontatlan kijelentés, miszerint a támogatást feltételek nélkül nyújtották volna. Az MQA szerint „az állam a kölcsönnyújtás feltételeként számos igazolás benyújtását követelte az FPAP-tól, amelyek alapján megállapítható az alap irányításának szigora, illetve az alap és tagjainak elkötelezettsége a halászati ágazat új termelési feltételei mellett kialakítandó fenntartható megoldások mellett”. Az MQA hangsúlyozza az átlátható könyvelésre vonatkozó követelményt, illetve egy minisztériumközi felügyeleti misszió felállítására vonatkozó állami döntést.
(127)
A Bizottság tudomásul veszi a fenti átláthatósági és ellenőrzési követelményt, de egyúttal megjegyzi, hogy ez egy állami forrásból finanszírozott intézkedés esetén elemi követelménynek tűnik. Ugyanakkor sajnálattal veszi tudomásul, hogy egy hasonlóan átlátható kontextusban a francia hatóságok mégsem bocsátottak a rendelkezésére minden részletes számszerű információt az alap tevékenységére vonatkozóan, az eljárás folyamán tett felszólítások ellenére sem. Végezetül megállapítja, hogy semmilyen tájékoztatást nem kapott az MQA által említett felügyeleti misszióról, sem következésképpen annak következtetéseiről, amelyeket a francia hatóságok 2005 novemberére tűztek ki.
(128)
Következésképpen a Bizottság úgy ítéli meg, hogy az állam által nyújtott előnyök az iránymutatások 3.7. pontjában leírt működési támogatások kategóriájába illeszkednek, amely szerint: „Az az állami támogatás, amelyet mindenféle, a közös halászati politika célkitűzéseit szolgáló, a kedvezményezettet terhelő kötelezettségvállalás kijelölése nélkül juttatnak, és amely arra szolgál, hogy a vállalkozások helyzetét és üzleti fizetőképességét erősítse (…) operatív támogatásként nem tekinthető a közös piaccal összeegyeztethetőnek”. A szóban forgó előlegek tehát a közös piaccal összeegyeztethetetlenek.
5. KÖVETKEZTETÉS
(129)
A Bizottság megállapítja, hogy Franciaország jogellenesen, a Szerződés 88. cikkének (3) bekezdését megsértve hajtotta végre az e határozat tárgyát képező különböző intézkedéseket.
(130)
Az e határozat 4.1. fejezetében kifejtett elemzés alapján a Bizottság úgy ítéli meg, hogy az FPAP fizetőképességét megerősítő három vagy esetlegesen négy - összesen 65, illetve esetlegesen 77 millió EUR összegben nyújtott - előleg a Szerződés 87. cikkének (2), illetve (3) bekezdése alapján a közös piaccal összeegyeztethetetlen állami támogatás. Tekintettel arra, hogy egyetlen banki intézmény sem nyújtott volna az FPAP részére biztosított előlegekhez hasonló kölcsönt, illetve hogy a rendelkezésre álló információk alapján ezek az előlegek nem kerültek visszafizetésre, a szóban forgó előlegek közvetlen támogatássá (lásd a (67) preambulumbekezdést), azaz a fenti összeg erejéig nyújtott állami támogatássá alakultak át.
(131)
Az e határozat 4.2. fejezetében kifejtett elemzés alapján a Bizottság úgy ítéli meg, hogy az FPAP részére előlegek formájában nyújtott támogatás, amelynek köszönhetően a halászati vállalkozások előnyösen juthattak üzemanyaghoz, és a gázolaj-biztosítás keretében kompenzáció jellegű kárpótláshoz juthattak, a Szerződés 87. cikkének (2), illetve (3) bekezdése alapján a közös piaccal összeegyeztethetetlen állami támogatás.
6. A TÁMOGATÁS VISSZAFIZETÉSE
(132)
A Franciaország által nyújtott állami támogatás összege 65 - illetve amennyiben egy negyedik szerződés is megkötésre került 77 - millió EUR. A 659/1999/EK rendelet 14. cikkének (1) bekezdése szerint, amennyiben a jogellenes támogatások esetén elutasító határozat születik, a Bizottság dönt arról, hogy az érintett tagállam hozza meg a szükséges intézkedéseket a támogatásnak a kedvezményezettől történő visszavételére. Az intézkedés célja akkor valósul meg, ha a kedvezményezettek, vagy másként fogalmazva a támogatást ténylegesen élvező vállalkozások visszatérítették az - adott esetben késedelmi kamatokkal terhelt - támogatást (33). A visszavételre vonatkozó határozat tehát akkor teljesül, ha a 65, illetve 77 millió EUR összeget visszafizették.
(133)
Az egyrészről az FPAP-tól, másrészről a halászati vállalkozásoktól visszaveendő összegek meghatározása érdekében helyénvaló tekintetbe venni azt a tényt, hogy a gazdasági szereplőként a határidős piacokon tranzakciókat bonyolító FPAP tevékenységének célja az volt, hogy az általa kialakított gázolaj-biztosítási rendszer keretében kárpótlást nyújtson a halászati vállalkozások részére, illetve hogy számukra előnyös áron biztosítson hozzáférést az üzemanyaghoz. Az e határozatban a fenti egyedi rendszer általános működésével kapcsolatban kifejtett elemzés azt mutatja, hogy az FPAP teljesítette fenti feladatát, az állam által nyújtott támogatást fokozatosan tovább engedményezve a vállalkozásokra. Ebből kifolyólag az FPAP által visszafizetendő támogatás a 65 vagy 77 millió EUR-nak azon része, amelyet nem engedményezett át a halászati vállalkozásokra, a halászati vállalkozások által visszafizetendő támogatás pedig a részükre átengedményezett támogatásrész.
(134)
A Bizottságnak nincs tudomása az FPAP által a halászati vállalkozások részére ténylegesen kifizetett összegről. A Bizottság ezzel kapcsolatban megjegyzi, hogy az FPAP működésének megismeréséhez szükséges információk átadására irányuló felszólítás ellenére Franciaország sem az alap tőkéjének felhasználási módját, sem az alap könyvelését nem juttatta el hozzá. A fenti információk hiányában, illetve a Bíróság ítélkezési gyakorlatának figyelembevétele érdekében (34) a Bizottság úgy ítéli meg, hogy helyénvaló bizonyos iránymutatásokat adnia a visszatérítendő összegek meghatározására alkalmazandó módszerre vonatkozóan.
(135)
Ezen iránymutatások meghatározásakor a Bizottság tekintetbe vette azt a tényt, hogy a szerződések fényében az FPAP köteles olyan könyvelést vezetni, amely alapján megismerhető az előlegek felhasználása, illetve a források és költségek elosztásának módja, valamint hogy az FPAP vállalta, hogy minimum 10 éves időszakra megőriz minden könyvelési dokumentumot, és kérésre azokat a különböző állami szervek rendelkezésére bocsátja (lásd a (27) preambulumbekezdést). A fenti elemek alapján a visszavételre vonatkozó határozatot végrehajtó hatóságoknak, illetve szerveknek lehetőségük lesz megismerni az FPAP tőkemozgásait, valamint a tőke pillanatnyi állását a határozat végrehajtásának pillanatában. Ezen túlmenően, mivel a halászati vállalkozások könyvelését általában a Kiskereskedelmi Halászat Irányító Központjához tartozó csoportosulások látják el, amely az FPAP igazgatótanácsában is képviselteti magát, a vállalkozások könyvelésében is azonosítani lehet majd az FPAP által a részükre folyósított kompenzációs összegeket.
6.1. A támogatás visszavétele az FPAP-tól
(136)
Az FPAP által visszafizetendő összeegyeztethetetlen támogatás összege az állami támogatás azon részének felel meg, amelyet az előbbi végül nem folyósított a halászati vállalkozásoknak, azaz az előlegek azon részének, amely az FPAP működési költségeit finanszírozta, illetve azon részének, amelyeket a szervezet saját alapjában hagyott. A határozat végrehajtásával megbízott szerv az FPAP könyveléséből megismerheti a működési költségek teljes összegét. Tekintettel a pénz helyettesíthető természetére, illetve arra, hogy felhasználása alapján lehetetlen megállapítani az eredetét, a Bizottság úgy véli, hogy a működési költségek finanszírozására fordított előlegrész megállapításához a működési költségek teljes összegét az előlegek és az FPAP saját tőkéjének (tagok tagdíjai) arányában felosztva az előlegekre eső hányadban kell megállapítani. Hasonlóképpen az alapban maradt előlegrészt a fennmaradó tőke ugyanilyen arányban való felosztása alapján lehet meghatározni.
6.2. A támogatás visszavétele a halászati vállalkozásoktól
(137)
Amint a korábbiakban jeleztük, a halászati vállalkozások összességétől visszakövetelendő támogatás a 65 vagy 77 millió EUR előleg összegének felel meg, miután abból az FPAP-tól a (136) preambulumbekezdésben leírt iránymutatások alapján visszakövetelendő összeg levonásra került. Ami az egyes vállalkozások által visszafizetendő állami támogatás összegét illeti, tekintetbe kell venni azt a tényt, hogy könyvelési szempontból lehetetlen különbséget tenni az állami támogatásnak minősülő támogatás, illetve a nem az államnak tulajdonítható támogatás között (lásd e határozat 4.2.1.2. pontját).
(138)
A Bizottság szerint az egyes vállalkozások által visszafizetendő állami támogatás az ugyanezen vállalkozások által a gázolaj-biztosítás címén kapott kárpótlás összege alapján számítható ki.
(139)
Ezt a kárpótlási összeget véve számítási alapul a Bizottság figyelmen kívül hagyja az egyes halászati vállalkozások által a piaci árnál alacsonyabb áron történő üzemanyag-vásárlás révén elért megtakarítások támogatás-egyenértékét. A Bizottság úgy véli, hogy indokolt ez az eljárás, mivel a preferenciális üzemanyagárakban részesülő vállalkozások azonosak a gázolaj-biztosítás címén kárpótlásban részesült vállalkozásokkal, mégpedig tökéletesen összehasonlítható arányok alkalmazása mellett, hiszen minél több üzemanyagot vásárolt kedvezményes áron egy vállalkozás, annál magasabb kompenzációban részesült, és fordítva. Ezt a számítási alapot alkalmazva a Bizottság nem vezet be versenytorzító intézkedést az érintett vállalkozások között a rájuk háruló visszafizetési kötelezettségek tekintetében. A Bizottság egyébiránt megjegyzi, hogy amennyiben a számítási alapban a támogatás-egyenértéket is számításba kívánta volna venni, minden egyes, az FPAP által a kőolaj határidős piacán végzett tevékenység időszaka alatt történt üzemanyag-vásárlási tranzakció esetében ki kellett volna számítani a rendes napi árfolyamon történő vásárlás költségei, illetve a szövetkezet által ténylegesen leszámlázott összeg közötti különbözetet, miután minden esetben meghatározta az adott üzemanyag vásárlási helyén érvényben lévő napi üzemanyag-árfolyamot. Ezt a módszert meglehetősen nehéz lett volna kivitelezni. Ezért ítéli úgy a Bizottság, hogy helyénvalóbb egy olyan számítási módszert javasolnia, amely megkönnyíti a visszavételre vonatkozó határozat végrehajtásával megbízott hatóságok, illetve szervek feladatát.
(140)
Következésképpen a Bizottság úgy véli, hogy az egyes vállalkozások által visszafizetendő állami támogatást az egyes vállalkozások által a gázolaj-biztosítás címén felvett kompenzáció összege alapján kell kiszámítani. A visszafizetendő állami támogatás kiszámításához a halászati vállalkozások összességétől visszakövetelendő állami támogatás teljes összegét a gázolaj-biztosítás címén az FPAP által az egyes halászati vállalkozások részére kifizetett összegek arányának megfelelő százalékos arányban kell felosztani.
(141)
Az egyes halászati vállalkozások által visszafizetendő összeget tehát a következő képlet alapján kell kiszámítani:
ahol
V*Váll
=
a halászati vállalkozás által visszafizetendő összeg
K
=
a halászati vállalkozás által a gázolaj-biztosítás címén kapott kompenzáció összege
Előlegek
=
65 vagy 77 millió EUR
V*FPAP
=
az FPAP által a (136) preambulumbekezdésben foglalt iránymutatások alapján visszafizetendő összeg
Teljes K
=
az FPAP által a gázolaj-biztosítás címén a halászati vállalkozások részére kifizetett teljes kompenzációs összeg
(142)
Ez a képlet magába foglalja azt az alapfeltételezést, amely szerint az FPAP nyereséget termelt a határidős piacokon, melyet ezt követően teljes egészében tovább engedményezett a halászati vállalkozásoknak. Amint azt e határozatban kifejtettük, ez a legvalószínűbb eset. Ugyanakkor azonban helyénvaló számolni azzal az elméleti eshetőséggel is, hogy az FPAP esetleg veszteséges tranzakciókat bonyolított a határidős piacon, amiből az következne, hogy a halászati vállalkozások az előlegek, illetve az FPAP által visszafizetendő összeg különbözeténél alacsonyabb összegű kompenzációban részesültek. Ebben az esetben az (Előlegek - V*FPAP)/Teljes K hányados általában 1-nél alacsonyabb lenne, nevezetesen amennyiben a „V*FPAP” összeg túl alacsony; a fenti képlet alkalmazása ebben az esetben azt eredményezné, hogy a halászati vállalkozások által visszafizetendő teljes összeg magasabb lenne, mint a részükre nyújtott támogatás. Ezért a fenti egyedi esetben helyénvaló úgy rendelkezni, hogy az egyes vállalkozások által visszafizetendő összeg az adott vállalkozás részére a „gázolaj-biztosítás” címén folyósított kompenzáció összegének feleljen meg. Ebben az esetben az állam által nyújtott előleg és a halászati vállalkozásoknak nyújtott kompenzáció közötti különbözetet az FPAP-tól kell visszakövetelni, amely e különbözetet ténylegesen felélte.
(143)
A halászati vállalkozások részére nyújtott állami támogatásokat abban az esetben nem kell visszatéríttetni, ha a támogatás nyújtásának időpontjában teljesültek az 1860/2004/EK rendeletben, illetve a 875/2007/EK rendeletben foglalt, a de minimis támogatásokra vonatkozó feltételek,
ELFOGADTA EZT A RENDELETET:
1. cikk
A Fonds de prévention des aléas pêche (FPAP) részére a kőolaj határidős piacán pénzügyi opciók vásárlása céljából Franciaország által jogellenesen, a Szerződés 88. cikkének (3) bekezdését megsértve folyósított támogatás összeegyeztethetetlen a közös piaccal.
2. cikk
A halászati vállalkozások részére üzemanyagköltségeik csökkentése formájában Franciaország által jogellenesen, a Szerződés 88. cikkének (3) bekezdését megsértve folyósított támogatás összeegyeztethetetlen a közös piaccal.
3. cikk
A halászati vállalkozásoknak a 994/98/EK tanácsi rendelet (35) 2. cikkének (1) bekezdése címén nyújtott egyéni támogatást nem kell visszatéríteni abban az esetben, ha az nyújtásának időpontjában teljesítette a 994/98/EK rendelet 2. cikke alapján elfogadott és a támogatás nyújtásának időpontjában hatályos rendeletben előírt feltételeket.
4. cikk
(1) Franciaország visszatérítteti a kedvezményezettekkel az 1. és a 2. cikkben említett, a közös piaccal összeegyeztethetetlen támogatást.
(2) A visszatérítendő támogatásra kamatokat kell felszámítani attól az időponttól kezdődően, amikor a támogatást a kedvezményezett rendelkezésére bocsátották, egészen a tényleges visszafizetésig.
(3) A kamatokat a 794/2004/EK bizottsági rendelet (36) V. fejezetével összhangban kamatos kamattal kell kiszámítani.
(4) Franciaország az e határozat elfogadásától számított hatállyal megszünteti az 1. és 2. cikkben említett támogatás valamennyi függőben lévő kifizetését.
5. cikk
(1) Az 1. és 2 cikkben említett támogatásokat azonnal és hatékonyan vissza kell téríttetni.
(2) Franciaország biztosítja e határozatnak az arról szóló értesítéstől számított négy hónapon belüli végrehajtását.
6. cikk
(1) Franciaország az e határozatról szóló értesítéstől számított két hónapon belül benyújtja a Bizottságnak az alábbi információkat:
a)
az FPAP által visszafizetendő teljes összeg (a támogatás összege és a kamatok);
b)
az e határozat teljesítése érdekében tett és tervezett intézkedések részletes leírása;
c)
olyan dokumentumok, amelyek igazolják, hogy elrendelték a támogatásnak az FPAP általi visszafizetését.
(2) Franciaország folyamatosan tájékoztatja a Bizottságot az e határozat végrehajtása érdekében elfogadott nemzeti intézkedések előrehaladásáról az 1. cikkben említett támogatás visszavételének teljesítéséig. Haladéktalanul benyújtja az e határozat teljesítése érdekében tett és tervezett intézkedésekre vonatkozó, Bizottság által kért információkat. Ezen túlmenően az FPAP-tól már behajtott támogatási összegekre és kamatokra vonatkozóan is részletes tájékoztatást nyújt.
7. cikk
(1) Franciaország az e határozatról szóló értesítéstől számított két hónapon belül benyújtja a Bizottságnak az alábbi információkat:
a)
a 2. cikkben említett támogatásban részesült halászati vállalkozások jegyzéke és az egyes vállalkozások által kapott támogatás teljes összege;
b)
az egyes kedvezményezettek által visszafizetendő teljes összeg (a támogatás összege és a kamatok);
c)
az e határozat teljesítése érdekében tett és tervezett intézkedések részletes leírása;
d)
olyan dokumentumok, amelyek igazolják, hogy elrendelték a támogatásnak a kedvezményezettek általi visszafizetését.
(2) Franciaország folyamatosan tájékoztatja a Bizottságot az e határozat végrehajtása érdekében elfogadott nemzeti intézkedések előrehaladásáról a 2. cikkben említett támogatás visszavételének teljesítéséig. Haladéktalanul benyújtja az e határozat teljesítése érdekében tett és tervezett intézkedésekre vonatkozó, Bizottság által kért információkat. Ezen túlmenően a kedvezményezettektől már behajtott támogatási összegekre és kamatokra vonatkozóan is részletes tájékoztatást nyújt.
8. cikk
Ennek a határozatnak a Francia Köztársaság a címzettje.
Kelt Brüsszelben, 2008. május 20-án.