KOMMISSIONENS GENNEMFØRELSESFORORDNING (EU) Nr. 282/2012
af 28. marts 2012
om fælles gennemførelsesbestemmelser for ordningen for sikkerhedsstillelse for landbrugsprodukter
(kodifikation)
EUROPA-KOMMISSIONEN HAR -
under henvisning til traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde,
under henvisning til Rådets forordning (EF) nr. 1234/2007 af 22. oktober 2007 om en fælles markedsordning for landbrugsprodukter og om særlige bestemmelser for visse landbrugsprodukter (fusionsmarkedsordningen) (1), særlig artikel 43, litra a), d), f) og j), artikel 47, stk. 2, artikel 134, artikel 143, litra b), artikel 148, artikel 161, stk. 3, artikel 171 og artikel 172, stk. 2,
under henvisning til Rådets forordning (EF) nr. 104/2000 af 17. december 1999 om den fælles markedsordning for fiskerivarer og akvakulturprodukter (2), særlig artikel 37 og artikel 38,.
under henvisning til Rådets forordning (EF) nr. 1216/2009 af 30. november 2009 om en ordning for handelen med visse varer fremstillet af landbrugsprodukter (3), særlig artikel 4, stk. 4, artikel 6, stk. 4, artikel 7, stk. 3, og artikel 11, stk. 4,
under henvisning til Rådets forordning (EF) nr. 247/2006 af 30. januar 2006 om særlige foranstaltninger på landbrugsområdet i EU's fjernområder (4), særlig artikel 25,
under henvisning til Rådets forordning (EF) nr. 73/2009 af 19. januar 2009 om fælles regler for den fælles landbrugspolitiks ordninger for direkte støtte til landbrugere og om fastlæggelse af visse støtteordninger for landbrugere, om ændring af forordning (EF) nr. 1290/2005, (EF) nr. 247/2006, (EF) nr. 378/2007 og om ophævelse af forordning (EF) nr. 1782/2003 (5), særlig artikel 142, litra c),
under henvisning til Rådets forordning (EF) nr. 2799/98 af 15. december 1998 om den agromonetære ordning for euroen (6), særlig artikel 9, og
ud fra følgende betragtninger:
(1)
Kommissionens forordning (EØF) nr. 2220/85 af 22. juli 1985, om fælles gennemførelsesbestemmelser for ordningen for sikkerhedsstillelse for landbrugsprodukter (7) er blevet ændret væsentligt ved flere lejligheder (8). Forordningen bør af klarheds- og rationaliseringshensyn kodificeres.
(2)
Talrige bestemmelser i Unionens landbrugsforordninger kræver, at der stilles sikkerhed for betalingen af et beløb, der er skyldigt, hvis en forpligtelse ikke opfyldes. Erfaringerne har imidlertid vist, at dette krav i praksis fortolkes på vidt forskellig måde. For at undgå ulige konkurrencevilkår bør kravet derfor defineres.
(3)
Især bør sikkerhedens form defineres.
(4)
I mange bestemmelser i Unionens landbrugsforordninger er det fastsat, at den stillede sikkerhed fortabes, hvis en sikret forpligtelse misligholdes, uden at der sondres mellem misligholdelse af primære, sekundære og underordnede forpligtelser. For at undgå forskelsbehandling bør der sondres mellem konsekvenserne af misligholdelse af en primær forpligtelse og konsekvenserne af misligholdelse af sekundær eller af en underordnet forpligtelse. Især bør det, hvor der er mulighed herfor, fastsættes, at kun en del af sikkerheden fortabes, når den primære forpligtelse rent faktisk er opfyldt, men den frist, der er sat for opfyldelse, er overskredet en smule, eller når en underordnet forpligtelse ikke er opfyldt.
(5)
Der bør ikke sondres mellem konsekvenserne af manglende overholdelse af en forpligtelse ud fra, om der er modtaget forskud eller forudbetaling eller ej. Derfor bør sikkerhedsstillelse for forskud og forudbetaling være dækket af særskilte regler.
(6)
Udgifterne til sikkerhedsstillelse såvel for den, der stiller sikkerheden, som for den ansvarlige myndighed kan være uforholdsmæssigt store sammenlignet med det beløb, sikkerheden stilles for, hvis dette beløb ligger under en vis grænse. De ansvarlige myndigheder bør derfor have ret til at afstå fra at kræve sikkerhed for betalingen af et beløb, der ligger under denne grænse. Endvidere bør en ansvarlig myndighed have bemyndigelse til at afstå at kræve sikkerhedsstillelse såfremt den, der skal stille sikkerhed for betalingen af et beløb, har en status, som overflødiggør dette.
(7)
En ansvarlig myndighed bør have ret til at afslå at godkende en tilbudt sikkerhed, såfremt den ikke finder den tilfredsstillende.
(8)
Der bør fastsættes en frist for fremlæggelse af den dokumentation, der er nødvendig for, at et sikret beløb kan frigives, i de tilfælde, hvor en sådan frist ikke er fastsat andetsteds.
(9)
I forbindelse med den vekselkurs, der skal anvendes ved omregning af et sikret beløb udtrykt i euro til national valuta, bør det forhold, der ligger til grund for fordringens stiftelse, jf. artikel 3 i forordning (EF) nr. 2799/98 defineres i henhold til Kommissionens forordning (EF) nr. 1913/2006 (9).
(10)
Fremgangsmåden, der skal følges, når en sikkerhed er erklæret fortabt, bør fastsættes.
(11)
Kommissionen bør have mulighed for at følge iværksættelsen af forskrifterne vedrørende sikkerhedsstillelse.
(12)
Ved denne forordning fastsættes de regler, der generelt skal anvendes, medmindre der i specifik EU-lovgivning er fastsat andre regler.
(13)
De i denne forordning fastsatte foranstaltninger er i overensstemmelse med udtalelse fra Forvaltningskomitéen for den Fælles Markedsordning for Landbrugsprodukter og blev forelagt de øvrige kompetente udvalg til orientering -
VEDTAGET DENNE FORORDNING:
KAPITEL I
ANVENDELSESOMRÅDE OG DEFINITIONER
Artikel 1
I denne forordning fastlægges bestemmelserne for de sikkerhedsstillelser, som er foreskrevet i nedenstående forordninger eller i forordninger udstedt i medfør af disse forordninger, medmindre der er fastsat andre bestemmelser i de pågældende forordninger:
a)
forordninger om fælles markedsordninger for visse landbrugsprodukter:
-
forordning (EF) nr. 104/2000 (fiskeri- og akvakulturprodukter)
-
forordning (EF) nr. 1234/2007 (fusionsmarkedsordning)
b)
forordning (EF) nr. 73/2009 (ordninger for direkte støtte)
c)
forordning (EF) nr. 1216/2009 (ordning for handelen med visse varer fremstillet ved bearbejdning af landbrugsprodukter).
Artikel 2
Denne forordning skal finde anvendelse i alle tilfælde, hvor der i de i artikel 1 omhandlede forordninger, som defineret i artikel 3, er foreskrevet en sikkerhedsstillelse, uanset om udtrykket »sikkerhed« er anvendt.
Denne forordning gælder ikke for garantistillelser til sikring af betaling af import- og eksportafgifter som anført i Rådets forordning (EØF) nr. 2913/92 (10).
Artikel 3
I denne forordning forstås ved:
a) »sikkerhed«: garanti for betaling eller fortabelse af et bestemt beløb til en ansvarlig myndighed, såfremt en bestemt forpligtelse ikke opfyldes
b) »maksimumsgaranti«: en sikkerhed, der stilles over for den ansvarlige myndighed som garanti for opfyldelse af flere forpligtelser
c) »forpligtelse«: et eller en række ved forordning fastlagt(e) krav om at foretage eller undlade at foretage en handling
d) »ansvarlig myndighed«: enten den myndighed, som har beføjelse til at godkende sikkerheden, eller den myndighed, som er beføjet til at træffe afgørelse om, hvorvidt sikkerheden i henhold til den pågældende forordning frigives eller fortabes.
KAPITEL II
KRAV OM SIKKERHEDSSTILLELSE
Artikel 4
Sikkerhed skal stilles af den eller for den, der er ansvarlig for betaling af et beløb, der er skyldigt, hvis en forpligtelse ikke opfyldes.
Artikel 5
1. Den ansvarlige myndighed kan afstå fra at kræve sikkerhedsstillelse, når det sikrede beløb er på under 500 EUR.
2. Anvendes stk. 1, forpligter den pågældende sig skriftligt til at betale et beløb på størrelse med det, han ville være blevet afkrævet, hvis han havde stillet sikkerhed, og denne senere var blevet erklæret for helt eller delvis fortabt.
Artikel 6
Den ansvarlige myndighed kan afstå fra at kræve sikkerhedsstillelse, hvis den, som er ansvarlig for forpligtelsens opfyldelse, er
a)
et offentligt organ, der er ansvarligt for udførelsen af en offentlig myndigheds opgaver
b)
et privat organ, der udfører opgaver som omhandlet under litra a) under statsligt tilsyn.
KAPITEL III
SIKKERHEDSSTILLELSERNES FORM
Artikel 7
1. Sikkerhed kan stilles i form af
a)
kontant indbetaling som omhandlet i artikel 12 og 13 og/eller
b)
en kautionserklæring fra en kautionist som omhandlet i artikel 15, stk. 1.
2. Den ansvarlige myndighed kan tillade sikkerhedsstillelse i form af
a)
pant i fast ejendom, og/eller
b)
deponerede kontanter i et pengeinstitut, og/eller
c)
anerkendte fordringer på et offentligt organ eller på offentlige midler, der er forfaldne til betaling, og som ikke kan fortrænges af andre krav, og/eller
d)
obligationer, der er omsættelige i den pågældende medlemsstat, og som er udstedt eller garanteret af denne stat, og/eller
e)
børsnoterede realkreditobligationer, der udbydes på det frie marked, og som repræsenterer en sikkerhed svarende til statsobligationers.
3. Den ansvarlige myndighed kan fastsætte yderligere betingelser for sikkerhedsstillelse i en form som anført i stk. 2.
Artikel 8
Den ansvarlige myndighed afslår eller kræver udskiftning af en tilbudt sikkerhed, hvis den mener, at denne er uhensigtsmæssig eller ikke i tilstrækkelig grad eller i et tilstrækkelig tidsrum frembyder den krævede sikkerhed.
Artikel 9
1. Pant i fast ejendom som omhandlet i artikel 7, stk. 2, litra a), eller obligationer som omhandlet i artikel 7, stk. 2, litra d) og e), til sikkerhed for et beløb skal på det tidspunkt, hvor sikkerheden stilles, have en salgsværdi på mindst 115 % af det krævede sikkerhedsbeløb.
Den ansvarlige myndighed accepterer kun sikkerhedsstillelse i den form som anført i artikel 7, stk. 2, litra a), d) eller e), hvis den, der stiller sikkerheden, skriftligt forpligter sig til enten at stille yderligere sikkerhed eller udskifte den først stillede sikkerhed, såfremt det pågældende aktivs salgsværdi i et tidsrum på tre måneder er under 105 % af det krævede sikkerhedsbeløb. Denne skriftlige forpligtelse er ikke nødvendig, hvis nævnte forpligtelser allerede er foreskrevet. Den ansvarlige myndighed vurderer med regelmæssige mellemrum sådanne sikkerhedsstillelsers værdi.
2. Vurderingen af de i artikel 7, stk. 2, litra a), d) og e), nævnte sikkerheders salgsværdi foretages i givet fald af den ansvarlige myndighed, idet eventuelle forventede salgsomkostninger tages i betragtning.
Salgsværdien af obligationer fastsættes efter den sidst foreliggende notering.
Såfremt den ansvarlige myndighed forlanger det, skal den, der stiller sikkerheden, fremlægge bevis for sikkerhedens salgsværdi.
Artikel 10
1. En sikkerhed kan udskiftes med en anden sikkerhed.
Dog er udskiftningen betinget af den ansvarlige myndigheds godkendelse i tilfælde hvor:
a)
en fortabt sikkerhed endnu ikke er indkasseret, eller
b)
en sikkerhed er udskiftet med en anden sikkerhed i en form som omhandlet i artikel 7, stk. 2.
2. En maksimumsgaranti kan udskiftes med en anden maksimumsgaranti, hvis den nye maksimumsgaranti dækker den del af den oprindelige maksimumsgaranti, der på udskiftningstidspunktet skulle sikre opfyldelsen af en eller flere endnu ikke afviklede forpligtelser.
Artikel 11
1. Sikkerhed af enhver art som omhandlet i artikel 1 stilles i euro.
2. Uanset bestemmelserne i stk. 1 omregnes sikkerhedsbeløbet udtrykt i euro, når sikkerheden accepteres i den nationale valuta i en medlemsstat, der ikke deltager i euroområdet, til denne valuta i overensstemmelse med artikel 10 i forordning (EF) nr. 1913/2006. Den forpligtelse, sikkerheden vedrører, og beløb, der måtte blive tilbageholdt i tilfælde af uregelmæssigheder eller overtrædelser, fastsættes dog i euro.
Artikel 12
Foretages der kontant indbetaling ved overførsel, betragtes sikkerheden først som stillet, når den ansvarlige myndighed har sikkerhed for at kunne disponere over beløbet.
Artikel 13
1. En check, hvis indløsning garanteres af et pengeinstitut, der er godkendt af den ansvarlige myndighed i medlemsstaten, betragtes som kontant indbetaling. Den ansvarlige myndighed behøver ikke at indløse en sådan check, førend garantiperioden er ved at udløbe.
2. Andre checks, end de i stk. 1 omhandlede, betragtes kun som sikkerhed, når den ansvarlige myndighed har sikkerhed for at kunne disponere over beløbet.
3. Gebyrer og andet, der beregnes af pengeinstitutter, betales af den, der stiller sikkerheden.
Artikel 14
Sikkerhed i form af kontant indbetaling er ikke rentebærende for den, der har stillet den.
Artikel 15
1. Kautionisten skal have sin bopæl eller været etableret inden for Unionen og være godkendt af den ansvarlige myndighed i den medlemsstat, hvor sikkerheden stilles, jf. dog traktatens bestemmelser om fri udveksling af tjenesteydelser. Kautionisten skal forpligtes ved en skriftlig kautionserklæring.
2. En skriftlig kautionserklæring skal mindst indeholde
a)
angivelse af den forpligtelse eller, såfremt der er tale om en maksimumsgaranti, den type eller de typer forpligtelser, hvis opfyldelse den skal sikre
b)
angivelse af det maksimale beløb, som kautionisten er villig til at indestå for
c)
erklæring om, at kautionisten hæfter solidarisk med den, der er ansvarlig for forpligtelsens opfyldelse, og forpligter sig til inden 30 dage efter påkrav fra den ansvarlige myndighed at betale ethvert beløb inden for garantiens grænser, som forfalder til betaling ved sikkerhedens fortabelse.
3. Den ansvarlige myndighed kan acceptere en skriftlig telekommunikationsmeddelelse fra kautionisten som skriftlig sikkerhedsstillelse. I et sådant tilfælde træffer den ansvarlige myndighed passende foranstaltninger for at sikre sig den pågældende meddelelses ægthed.
4. Er der allerede givet en skriftlig maksimumsgaranti, træffer den ansvarlige myndighed afgørelse om, efter hvilken procedure hele eller en del af maksimumsgarantien skal afsættes til en bestemt forpligtelse.
Artikel 16
Så snart en del af en maksimumsgaranti afsættes til en bestemt forpligtelse, ajourføres restbeløbet.
KAPITEL IV
FORSKUD OG FORUDBETALING
Artikel 17
Bestemmelserne i dette kapitel finder anvendelse i alle de tilfælde, hvor specifikke EU-regler fastsætter, at et beløb kan forudbetales, inden forpligtelsen er opfyldt.
Artikel 18
1. Sikkerhedsstillelsen frigives,
a)
når den endelige ret til det udbetalte beløb er godtgjort, eller
b)
når det udbetalte beløb plus eventuelle tillæg som fastsat i de specifikke EU-regler er blevet tilbagebetalt.
2. Såfremt der ikke inden for den fastsatte frist fremlægges dokumentation for, at der er opnået endelig ret til det udbetalte beløb, iværksætter den ansvarlige myndighed straks den i artikel 28 omhandlede fremgangsmåde.
Fristen kan udskydes i tilfælde af force majeure.
Dog kan dokumentation i de tilfælde, hvor det er fastsat i EU-lovgivning, fortsat fremlægges efter nævnte frists udløb mod delvis tilbagebetaling af sikkerhedsstillelsen.
3. Hvis tilbagebetalingen ifølge force majeure-bestemmelserne i EU-lovgivning kan begrænses til forskuddet alene, finder følgende bestemmelser desuden anvendelse:
a)
de begivenheder, der påberåbes som force majeure, skal meddeles den ansvarlige myndighed senest 30 dage efter den dag, på hvilken den pågældende fik kendskab til, at der forelå omstændigheder, der kunne tolkes som et muligt tilfælde af force majeure, og
b)
den pågældende skal tilbagebetale forskuddet eller den relevante del deraf senest 30 dage regnet fra datoen for de ansvarlige myndigheds anmodning om tilbagebetaling.
Hvis de under litra a) og b) nævnte bestemmelser ikke findes at være overholdt, er betingelserne for tilbagebetaling de samme, som hvis der ikke havde foreligget force majeure.
KAPITEL V
FRIGIVELSE OG FORTABELSE AF ANDEN SIKKERHEDSSTILLELSE, END OMHANDLET I KAPITEL IV
Artikel 19
1. En forpligtelse kan omfatte primære, sekundære eller underordnede krav.
2. Ved »primært krav« forstås et krav af grundlæggende betydning for formålet med den forordning, hvori kravet er fastlagt, om at foretage eller undlade at foretage en handling.
3. Ved »sekundært krav« forstås et krav om overholdelse af fristen for opfyldelse af et primært krav.
4. Ved »underordnet krav« forstås ethvert andet krav, der måtte være fastlagt ved en forordning.
5. Bestemmelserne i dette kapitel finder ikke anvendelse, når det eller de primære krav ikke er fastsat i specifikke EU-regler.
6. I dette kapitel forstås ved »den pågældende del af det sikrede beløb« den del af det sikrede beløb, der svarer til den mængde, for hvilken et krav ikke er opfyldt.
Artikel 20
En sikkerhedsstillelse frigives, når der som fastsat i de specifikke EU-regler er fremlagt dokumentation for, at alle primære, sekundære og underordnede krav er opfyldt.
Artikel 21
1. Sikkerheden fortabes fuldt ud for den mængde, for hvilken et primært krav ikke er blevet opfyldt, medmindre force majeure har umuliggjort denne opfyldelse.
2. Et primært krav betragtes som uopfyldt, hvis beviset for kravets opfyldelse ikke er forelagt ved udløbet af fristen derfor, medmindre force majeure har forhindret forelæggelse af dette bevis inden for den fastsatte frist. Den i artikel 28 omhandlede fremgangsmåde til inddrivelse af det fortabte beløb iværksættes straks.
3. Hvis der inden 18 måneder efter den i stk. 2 omhandlede frists udløb fremlægges bevis for, at det eller de primære krav er blevet opfyldt, tilbagebetales 85 % af det fortabte beløb.
Hvis der inden 18 måneder efter den i stk. 2 omhandlede frists udløb fremlægges bevis for, at det eller de primære krav er blevet opfyldt, og hvis det hertil knyttede sekundære krav ikke er blevet opfyldt, er det tilbagebetalte beløb lig med det beløb, som frigives efter artikel 22, stk. 2, nedsat med 15 % af den pågældende del af det sikrede beløb.
4. Tilbagebetaling af det fortabte beløb finder ikke sted, hvor beviset for opfyldelsen af det eller de primære krav fremlægges senere end de i stk. 3 omhandlede 18 måneder, medmindre force majeure har forhindret forelæggelse af dette bevis inden for den fastsatte frist..
Artikel 22
1. Hvis der inden for den frist, der er fastsat i den specifikke EU-regel fremlægges dokumentation for, at det eller de primære krav er opfyldt, medens derimod et sekundært krav er uopfyldt, frigives en del af sikkerhedsstillelsen, og resten af det sikrede beløb fortabes. Den i artikel 28 omhandlede fremgangsmåde til inddrivelse af det fortabte beløb iværksættes.
2. Den del af sikkerhedsstillelsen, der frigives, er lig med den sikkerhedsstillelse, der dækker den pågældende del af det sikrede beløb med fradrag af 15 %, og
a)
10 % af restbeløbet efter fradrag af de 15 % for hver dag, hvormed
i)
en maksimumsfrist på 40 dage eller derunder er overskredet
ii)
en minimumsfrist på 40 dage eller derunder ikke er overholdt
b)
5 % af restbeløbet efter fradrag af de 15 % for hver dag, hvormed
i)
en maksimumsfrist på mellem 41 og 80 dage er overskredet
ii)
en minimumsfrist på mellem 41 og 80 dage ikke er overholdt
c)
2 % af restbeløbet efter fradrag af de 15 % for hver dag, hvormed
i)
en maksimumsfrist på 81 dage eller derover er overskredet
ii)
en minimumsfrist på 81 dage eller derover ikke er overholdt.
3. Bestemmelserne i denne artikel gælder ikke for frister for ansøgninger om eller anvendelse af import- og eksportlicenser samt forudfastsættelsesattester herunder, ej heller for frister for fastsættelse af import- og eksportafgifter og eksportrestitutioner ved licitation.
Artikel 23
1. Manglende opfyldelse af et eller flere underordnede krav medfører fortabelse af 15 % af den pågældende del af det sikrede beløb, medmindre force majeure har umuliggjort denne opfyldelse.
2. Fremgangsmåden i artikel 28 for at inddrive det samlede beløb bringes straks i anvendelse.
3. Denne artikel gælder imidlertid ikke hvis artikel 21, stk. 3, bringes i anvendelse.
Artikel 24
Fremlægges der bevis for, at alle primære krav er opfyldt, medens såvel et sekundært som et underordnet krav er uopfyldt, finder artikel 22 og 23 anvendelse, og det samlede beløb, der fortabes, er lig med det beløb, der fortabes i henhold til artikel 22, forhøjet med 15 % af den pågældende del af det sikrede beløb.
Artikel 25
Det samlede beløb må dog ikke overstige 100 % af den sikkerhedsstillelse, der dækker den pågældende del af det sikrede beløb.
KAPITEL VI
ALMINDELIGE BESTEMMELSER
Artikel 26
1. Efter anmodning sker der delvis frigivelse af det sikrede beløb, hvis der fremlægges bevis med hensyn til en delmængde af en vare, forudsat at denne delmængde ikke er mindre end en eventuel minimumsmængde, der er angivet i den forordning, der foreskriver sikkerhedsstillelsen.
Såfremt der i de specifikke EU-regler, der foreskriver sikkerhedsstillelsen, ikke er angivet nogen minimumsmængde, kan den ansvarlige myndighed selv begrænse antallet af delvise frigivelser af et sikret beløb og fastsætte et minimumsbeløb for sådanne frigivelser.
2. Inden den ansvarlige myndighed foretager fuldstændig eller delvis frigivelse af et sikret beløb, kan den forlange, at der først indsendes en skriftlig anmodning herom.
3. I tilfælde, hvor der er tale om sikkerhedsstillelse som omhandlet i artikel 9, stk. 1, på over 100 % af det beløb, der kræves sikret, frigives den del af sikkerheden, som overstiger 100 %, når der sker endelig frigivelse eller fortabelse af resten af det sikrede beløb.
Artikel 27
1. Er der ikke fastsat nogen frist for forelæggelse af det bevis, der er nødvendigt for det sikrede beløbs frigivelse, er denne frist på
a)
12 måneder fra sidste frist for opfyldelse af det eller de primære krav
b)
12 måneder fra det eller de primære kravs opfyldelse, hvis der ikke er fastsat nogen tidsfrist herfor i den i litra a) omhandlede form.
2. Den i stk. 1 fastsatte frist må under ingen omstændigheder overstige tre år fra det tidspunkt, sikkerheden blev fastsat til en bestemt forpligtelse, medmindre der foreligger force majeure.
Artikel 28
1. Når den ansvarlige myndighed har kendskab til, hvad der fører til hel eller delvis fortabelse af sikkerheden anmoder den ansvarlige myndighed straks den, der er ansvarlig for forpligtelsens opfyldelse, om at indbetale det fortabte beløb, idet der indrømmes en betalingsfrist på 30 dage fra datoen for modtagelsen af påkravet.
Finder betaling ikke sted inden for denne frist,
a)
inddrager den ansvarlige myndighed straks sikkerhedsstillelsen i den i artikel 7, stk. 1, litra a), omhandlede form
b)
forelægger den ansvarlige myndighed straks den i artikel 7, stk. 1, litra b), omhandlede kautionist krav om betaling, idet der indrømmes en betalingsfrist på indtil 30 dage fra datoen for modtagelsen af påkravet
c)
tager den ansvarlige myndighed straks skridt til at:
i)
realisere de i artikel 7, stk. 2, litra a), c), d) og e), omhandlede former for sikkerhedsstillelse i det omfang, det er nødvendigt for at dække det skyldige beløb
ii)
skaffe sig rådighed over midler deponeret i et pengeinstitut, jf. artikel 7, stk. 2, litra b).
Den ansvarlige myndighed kan straks inddrage en sikkerhedsstillelse i den i artikel 7, stk. 1, litra a), omhandlede form uden først at anmode den, der er ansvarlig for forpligtelsens opfyldelse, om at betale.
2. Den ansvarlige myndighed kan afstå fra at inddrage et beløb på under 60 EUR, hvis der i de nationale love eller administrative bestemmelser er fastsat tilsvarende regler for lignende tilfælde.
3. Hvis der træffes afgørelse om inddragelse af en sikkerhed, men inddragelsen efterfølgende i henhold til national ret udsættes i afventning af udfaldet af en indgiven klage, skal den pågældende uanset stk. 1. betale rente af det faktisk fortabte beløb i en periode, der begynder 30 dage fra datoen for modtagelsen af påkravet, jf. stk. 1, første afsnit, og slutter dagen inden betalingen af det faktisk fortabte beløb.
Når den pågældende som følge af udfaldet af klagen anmodes om inden for 30 dage at betale det fortabte beløb, kan medlemsstaten ved beregning af renter gå ud fra, at betalingen foretages den 20. dag efter datoen for denne anmodning.
Rentesatsen beregnes i henhold til national ret, men må dog i intet tilfælde være lavere end den rentesats, der anvendes ved inddrivelse af nationale beløb.
De udbetalende organer trækker de betalte renter fra de udgifter, der skal afholdes af Den Europæiske Garantifond for Landbruget (EGFL) eller Den Europæiske Landbrugsfond for Udvikling af Landdistrikterne (ELFUL), i henhold til bestemmelserne i Rådets forordning (EØF) nr. 352/78 (11).
Medlemsstaterne kan med regelmæssige mellemrum kræve, at der stilles yderligere sikkerhed vedrørende det pågældende rentebeløb.
Hvis en sikkerhed er blevet inddraget, og beløbet allerede er krediteret EGFL eller ELFUL, og det inddragne beløb som følge af en indgiven klage helt eller delvist skal tilbagebetales med rente i henhold til den efter den nationale ret gældende rentesats, bæres tilbagebetalingsbeløbet af EGFL eller af ELFUL, medmindre medlemsstaternes myndigheder eller organer kan gøres ansvarlige for tilbagebetalingen af sikkerhedsstillelsen som følge af forsømmelse eller en alvorlig fejl.
Artikel 29
Kommissionen kan efter fremgangsmåden omhandlet i i artikel 195, stk. 2 i forordning (EF) nr. 1234/2007 og i de tilsvarende artikler i de øvrige relevante forordninger indrømme undtagelser fra ovenstående bestemmelser.
KAPITEL VII
OPLYSNINGER
Artikel 30
1. Medlemsstaterne udarbejder for hvert regnskabsår en oversigt, som holdes til rådighed for Kommissionen, og som indeholder oplysninger om det samlede antal fortabte sikkerhedsstillelser med angivelse af det samlede beløb, uanset hvilket stadium sagerne er på efter proceduren i artikel 28, og opdelt efter, om de er godskrevet medlemsstaternes budget eller EU-budgettet.
2. De i stk. 1 anførte oplysninger udarbejdes for alle sikkerhedsstillelser på over 1 000 EUR og for alle de EU-bestemmelser, i henhold til hvilke der skal stilles sikkerhed.
3. Oplysningerne omfatter både de beløb, der er betalt direkte af den pågældende, og de beløb, der er indkommet ved inddragelsen af sikkerhedsstillelsen.
Artikel 31
Medlemsstaterne holder følgende oplysninger til rådighed for Kommissionen:
a)
hvilke institutter der godkendes som kautionister og kravene til disse
b)
hvilke former for sikkerhedsstillelse der accepteres i henhold til artikel 7, stk. 2, samt betingelserne i forbindelse hermed.
Artikel 32
Forordning (EØF) nr. 2220/85 ophæves.
Henvisninger til den ophævede forordning gælder som henvisninger til nærværende forordning og læses efter sammenligningstabellen i bilag II.
Artikel 33
Denne forordning træder i kraft på tyvendedagen efter offentliggørelse i Den Europæiske Unions Tidende.
Denne forordning er bindende i alle enkeltheder og gælder umiddelbart i hver medlemsstat.
Udfærdiget i Bruxelles, den 28. marts 2012.
KOMISSION TÄYTÄNTÖÖNPANOASETUS (EU) N:o 282/2012,
annettu 28 päivänä maaliskuuta 2012,
maataloustuotteiden vakuusjärjestelmän soveltamista koskevien yhteisten yksityiskohtaisten sääntöjen vahvistamisesta
(kodifikaatio)
EUROOPAN KOMISSIO, joka
ottaa huomioon Euroopan unionin toiminnasta tehdyn sopimuksen,
ottaa huomioon maatalouden yhteisestä markkinajärjestelystä ja tiettyjä maataloustuotteita koskevista erityissäännöksistä (yhteisiä markkinajärjestelyjä koskeva asetus) 22 päivänä lokakuuta 2007 annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 1234/2007 (1) ja erityisesti sen 43 artiklan a, d, f ja j alakohdan, 47 artiklan 2 kohdan, 134 artiklan, 143 artiklan b alakohdan, 148 artiklan, 161 artiklan 3 kohdan, 171 artiklan ja 172 artiklan 2 kohdan,
ottaa huomioon kalastus- ja vesiviljelytuotealan yhteisestä markkinajärjestelystä 17 päivänä joulukuuta 1999 annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 104/2000 (2) ja erityisesti sen 37 ja 38 artiklan,
ottaa huomioon tiettyihin maataloustuotteiden valmistuksessa tuotettuihin tavaroihin sovellettavasta kauppajärjestelmästä 30 päivänä marraskuuta 2009 annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 1216/2009 (3) ja erityisesti sen 4 artiklan 4 kohdan, 6 artiklan 4 kohdan, 7 artiklan 3 kohdan ja 11 artiklan 4 kohdan,
ottaa huomioon unionin syrjäisimpien alueiden hyväksi toteutettavista maatalousalan erityistoimenpiteistä 30 päivänä tammikuuta 2006 annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 247/2006 (4) ja erityisesti sen 25 artiklan,
ottaa huomioon yhteisen maatalouspolitiikan suoria tukijärjestelmiä koskevista yhteisistä säännöistä ja tietyistä viljelijöiden tukijärjestelmistä sekä asetusten (ETY) N:o 1290/2005, (EY) N:o 247/2006, (EY) N:o 378/2007 muuttamisesta ja asetuksen (EY) N:o 1782/2003 kumoamisesta 19 päivänä tammikuuta 2009 annettu neuvoston asetus (EY) N:o 73/2009 (5) ja erityisesti sen 142 artiklan c alakohdan,
ottaa huomioon maatalouden euromääräisestä valuuttajärjestelmästä 15 päivänä joulukuuta 1998 annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 2799/98 (6) ja erityisesti sen 9 artiklan,
sekä katsoo seuraavaa:
(1)
Maataloustuotteiden vakuusjärjestelmän soveltamista koskevien yhteisten yksityiskohtaisten sääntöjen vahvistamisesta 22 päivänä heinäkuuta 1985 annettua komission asetusta (ETY) N:o 2220/85 (7) on muutettu useita kertoja ja huomattavilta osilta (8). Sen vuoksi olisi selkeyden ja järkeistämisen takia kodifioitava mainittu asetus.
(2)
Lukuisat unionin maatalousasetusten säännökset edellyttävät vakuuden antamista maksettavaksi lankeavan määrän maksamisen varmistamiseksi, jos velvoitetta ei ole noudatettu. Saatu kokemus on kuitenkin osoittanut, että tätä vaatimusta tulkitaan käytännössä hyvin eri tavoin. Epäoikeudenmukaisten kilpailuolosuhteiden välttämiseksi tämä vaatimus olisi sen vuoksi määriteltävä.
(3)
Olisi erityisesti määriteltävä vakuuden muoto.
(4)
Monissa unionin maatalousasetuksissa säädetään annetun vakuuden pidättämisestä, jos velvoitetta on rikottu, tekemättä eroa rikkomuksista ensisijaisista ja toissijaisista tai alempiasteisista vaatimuksista. Oikeudenmukaisen käsittelyn vuoksi olisi tehtävä ero ensisijaisen vaatimuksen rikkomisen ja toissijaisen tai alempiasteisen vaatimuksen rikkomisen seurauksista. Hyväksyttävissä tapauksissa olisi erityisesti säädettävä, että ainoastaan osa vakuudesta pidätetään, jos ensisijainen vaatimus on täytetty, mutta vaatimuksen täyttämiselle asetettu määräaika on lievästi ylitetty tai alempiasteista vaatimusta ei ole täytetty.
(5)
Seurauksia velvoitteen laiminlyönnistä ei saisi erotella sen perusteella, onko ennakkoa saatu vai ei. Tämän vuoksi ennakoiden maksamisesta annettuihin vakuuksiin olisi sovellettava erityisiä sääntöjä.
(6)
Vakuuden antamisesta vakuuden antajalle sekä toimivaltaisille viranomaisille aiheutuvat kulut saattavat olla kohtuuttomat siihen määrään nähden, jonka maksaminen varmistetaan antamalla vakuus, jos tämä määrä on tiettyä rajaa pienempi. Toimivaltaisilla viranomaisilla olisi siten oltava oikeus olla vaatimatta vakuutta tämän rajan alittavan määrän maksamisesta. Lisäksi toimivaltaisilla viranomaisilla olisi oltava oikeus olla vaatimatta vakuutta, jos velvoitteiden noudattamisesta vastaavan ominaisuuden vuoksi tämä vaatimus olisi turha.
(7)
Toimivaltaisilla viranomaisilla olisi oltava oikeus kieltää tai korvata tarjottu vakuus, jos ne eivät pidä sitä tyydyttävänä.
(8)
Vakuutetun määrän vapauttamista varten tarvittavien todisteiden esittämiselle olisi asetettava määräaika, jollei tätä ole tehty muussa yhteydessä.
(9)
Olisi määriteltävä komission asetuksen (EY) N:o 1913/2006 (9) mukaisesti asetuksen (EY) N:o 2799/98 3 artiklassa tarkoitettu vaihtokurssin määräytymisperuste, jota käytetään muunnettaessa euroina ilmaistu vakuutettu määrä kansalliseksi valuutaksi.
(10)
Olisi laadittava menettelystä, jota noudatetaan välittömästi, kun vakuus on ilmoitettu pidätetyksi.
(11)
Komission olisi pystyttävä seuraamaan vakuuksia koskevien säännösten täytäntöönpanoa.
(12)
Tässä asetuksessa vahvistetaan yleisesti sovellettavat säännöt, jollei erityisessä unionin lainsäädännössä toisin säädetä.
(13)
Tässä asetuksessa säädetyt toimenpiteet ovat maatalouden yhteisen markkinajärjestelyn hallintokomitean lausunnon mukaiset, ja ne on toimitettu tiedoksi muille toimivaltaisille komiteoille,
ON HYVÄKSYNYT TÄMÄN ASETUKSEN:
I LUKU
SOVELTAMISALA JA MÄÄRITELMÄT
1 artikla
Tässä asetuksessa vahvistetaan joko jäljempänä lueteltujen asetusten tai mainittujen asetusten nojalla annettavia vakuuksia koskevat säännökset, jollei mainituissa asetuksissa toisin säädetä:
a)
tiettyjen maataloustuotteiden yhteisestä markkinajärjestelystä annetut asetukset:
-
asetus (EY) N:o 104/2000 (kalastus- ja vesiviljelytuotteet),
-
asetus (EY) N:o 1234/2007 (yhteisiä markkinajärjestelyjä koskeva asetus);
b)
asetus (EY) N:o 73/2009 (suoran tuen järjestelmät);
c)
asetus (EY) N:o 1216/2009 (tiettyihin maataloustuotteiden valmistuksessa tuotettuihin tavaroihin sovellettavasta kauppajärjestelmästä).
2 artikla
Tätä asetusta sovelletaan kaikissa tapauksissa, joissa 1 artiklassa tarkoitetuissa asetuksissa säädetään 3 artiklassa määritellystä vakuudesta, käytetään ilmaisua ’vakuus’ tai ei.
Tätä asetusta ei sovelleta neuvoston asetuksessa (ETY) N:o 2913/92 (10) tarkoitettujen tuonti- tai vientitullien maksamisen varmistamiseksi annettuihin vakuuksiin.
3 artikla
Tässä asetuksessa tarkoitetaan:
a)
’vakuudella’ takuuta määrän maksamisesta tai pidättämisestä toimivaltaiselle viranomaiselle, jos määritettyä velvoitetta ei ole täytetty;
b)
’kokonaisvaltaisella vakuudella’, toimivaltaiselle viranomaiselle annettua vakuutta useamman velvoitteen noudattamisesta;
c)
’velvoitteella’ asetuksella annettua vaatimusta tai useita vaatimuksia toimen suorittamisesta tai suorittamatta jättämisestä;
d)
’toimivaltaisella viranomaisella’ joko viranomaista, joka on toimivaltainen vastaanottamaan vakuuden tai viranomaista, joka on toimivaltainen päättämään vakuuden vapauttamisesta tai pidättämisestä ottaen huomioon sovellettavan asetuksen.
II LUKU
VAKUUTTA KOSKEVAT VAATIMUKSET
4 artikla
Vakuuden on annettava sellainen henkilö tai se on annettava tämän henkilön lukuun, joka vastaa määrän maksamisesta, jos velvoitetta ei ole täytetty.
5 artikla
1. Toimivaltainen viranomainen voi olla vaatimatta vakuuden antamista, jos vakuutettu määrä on pienempi kuin 500 euroa.
2. Jos 1 kohtaa sovelletaan, asianosaisen on sitouduttava kirjallisesti maksamaan sitä määrää vastaava määrä, joka tältä olisi vaadittu, jos tämä olisi antanut vakuuden ja jos vakuus olisi sittemmin ilmoitettu kokonaan tai osittain siirtyneeksi..
6 artikla
Toimivaltainen viranomainen voi olla vaatimatta vakuutta, jos velvoitteiden noudattamisesta vastaava on:
a)
julkinen elin, joka harjoittaa viranomaisen toimintaa;
b)
yksityinen elin, joka harjoittaa a alakohdassa tarkoitettua toimintaa valtion valvonnan alaisena.
III LUKU
VAKUUSMUODOT
7 artikla
1. Vakuus voidaan antaa:
a)
12 ja 13 artiklassa tarkoitettuna käteistalletuksena ja/tai
b)
takauksena siten kuin 15 artiklan 1 kohdassa määritellään.
2. Toimivaltainen viranomainen voi sallia vakuuden antamisen:
a)
kiinnityksenä ja/tai
b)
pankkitalletuksena ja/tai
c)
maksettaviksi erääntyvinä velkasaatavina julkiselta elimeltä tai rahastolta ja sillä edellytyksellä, että niiden etusijalla ei ole muita saatavia ja/tai
d)
kyseisessä jäsenvaltiossa siirrettävinä arvopapereina sillä edellytyksellä, että ne ovat jäsenvaltion liikkeelle laskemia ja takaamia ja/tai
e)
kiinnitysluottoyhdistysten liikkeelle laskemina maksusitoumuksina, jotka on pörssinoteerattu ja joita myydään avoimilla markkinoilla sillä edellytyksellä, että niiden riskiluokitus on sama kuin valtion maksusitoumusten riskiluokitus.
3. Toimivaltaiset viranomaiset voivat asettaa 2 kohdassa tarkoitetun vakuuden hyväksymiselle lisäehtoja.
8 artikla
Toimivaltaisen viranomaisen on kieltäydyttävä hyväksymästä tai vaadittava korvaamaan tarjottu vakuus, jota se pitää soveltumattomana tai riittämättömänä tai joka ei kata riittävän pitkää ajanjaksoa.
9 artikla
1. Edellä 7 artiklan 2 kohdan a alakohdan mukaisen kiinnitetyn omaisuuden tai 7 artiklan 2 kohdan d ja e alakohdassa tarkoitettujen arvopapereiden ja maksusitoumusten realisointiarvon on oltava vakuuden antamispäivänä vähintään 115 prosenttia vaaditun vakuuden arvosta.
Toimivaltainen viranomainen voi hyväksyä 7 artiklan 2 kohdan a, d ja e alakohdassa tarkoitetun vakuuden kaltaisen vakuuden ainoastaan, jos tätä vakuutta tarjoava osapuoli sitoutuu kirjallisesti joko antamaan täydentävän vakuuden tai korvaamaan alkuperäisen vakuuden, jos omaisuuden, arvopapereiden tai maksusitoumusten realisointiarvo on ollut kolmen kuukauden ajan pienempi kuin 105 prosenttia vaaditun vakuuden arvosta. Kirjallinen sitoutuminen ei ole välttämätöntä, jos kansallisessa lainsäädännössä niin säädetään. Toimivaltaisen viranomaisen on tarkastettava säännöllisesti omaisuuden, arvopaperien ja maksusitoumusten arvo.
2. Toimivaltaisen viranomaisen on vahvistettava, ottaen huomioon realisointikustannukset, 7 artiklan 2 kohdan a, d ja e alakohdassa tarkoitetun vakuuden realisointiarvo.
Arvopapereiden ja maksusitoumusten realisointiarvo lasketaan viimeisimmän käytettävissä olevan kurssin perusteella.
Vakuuden antajan on toimitettava toimivaltaisten viranomaisten pyynnöstä todisteet realisointiarvosta.
10 artikla
1. Vakuus voidaan korvata toisella vakuudella.
Korvaamisen edellytyksenä on kuitenkin toimivaltaisen viranomaisen suostumus seuraavissa tapauksissa:
a)
jos alkuperäinen vakuus on pidätetty mutta sitä ei ole vielä muutettu rahaksi; tai
b)
jos korvaava vakuus on jokin 7 artiklan 2 kohdassa tarkoitetuista vakuusmuodoista.
2. Kokonaisvaltainen vakuus voidaan korvata toisella kokonaisvaltaisella vakuudella sillä edellytyksellä, että uusi kokonaisvaltainen vakuus kattaa vähintään kyseisenä ajankohtana yhden tai useamman velvoitteen noudattamisen varmistamiseksi annetun alkuperäisen vakuuden osan.
11 artikla
1. Kaikki 1 artiklassa tarkoitetut vakuudet asetetaan euroina.
2. Poiketen siitä, mitä 1 kohdassa säädetään, kun vakuus hyväksytään euroalueen ulkopuolisessa jäsenvaltiossa kansallisessa valuutassa, vakuuden määrä euroina muunnetaan täksi valuutaksi asetuksen (EY) N:o 1913/2006 10 artiklan mukaisesti. Vakuutta vastaavat sitoumusmäärärahat ja määrä, joka mahdollisesti pidätetään väärinkäytöksen tai laiminlyönnin vuoksi, säilyvät euromääräisinä.
12 artikla
Jos käteistalletus suoritetaan pankkisiirtona, se voidaan katsoa vakuudeksi vasta, kun toimivaltainen viranomainen on varmistunut määrän saamisesta käyttöönsä.
13 artikla
1. Sekki, jonka maksamisen sen jäsenvaltion tätä tehtävää varten hoitamaan hyväksymä rahoituslaitos on taannut, jonka toimivaltainen viranomainen on kyseessä, katsotaan käteistalletukseksi. Toimivaltainen viranomainen on velvollinen esittämään sekin maksettavaksi vasta, kun takuuaika päättyy.
2. Muu kuin 1 kohdassa tarkoitettu sekki kelpaa vakuudeksi ainoastaan, jos toimivaltainen viranomainen varmistuu sen määrän saamisesta käyttöönsä.
3. Rahalaitoksen vaatimat kulut lankeavat vakuuden antajan maksettaviksi.
14 artikla
Korkoa ei makseta käteistalletuksena maksetun vakuuden antajalle.
15 artikla
1. Takaajan asuinpaikan tai sijoittautumispaikan on oltava unionissa, ja jollei perussopimuksen palvelujen vapaata tarjoamista koskevista määräyksistä muuta johdu, sen jäsenvaltion, jossa vakuus annetaan, toimivaltaisen viranomaisen hyväksymä. Takaajan on sitouduttava toimittamalla kirjallinen vakuus.
2. Kirjallisessa vakuudessa on vähintään:
a)
määritettävä tarkasti velvoite, tai jos on kyse kokonaisvaltaisesta vakuudesta, velvoitteen tai velvoitteiden muodot, joiden noudattaminen taataan maksamalla rahasumma;
b)
ilmoitettava enimmäismäärä, johon takaaja sitoutuu;
c)
määriteltävä tarkasti takaajan sitoutuminen yhdessä ja yhteisvastuullisesti velvoitteen noudattamisesta vastaavan henkilön kanssa maksamaan saatava summa 30 päivän kuluessa toimivaltaisen viranomaisen vaatimuksesta ja vakuuden rajoissa, jos vakuus pidätetään.
3. Toimivaltainen viranomainen voi hyväksyä takaajan toimittaman kirjallisen telekopion kirjalliseksi vakuudeksi. Tällöin sen on toteutettava asianmukaiset toimenpiteet telekopion alkuperän varmistamiseksi.
4. Jos kirjallinen kokonaisvaltainen vakuus on jo toimitettu, toimivaltaisen viranomaisen on määritettävä noudatettava menettely, jotta tämän kokonaisvaltaisen vakuuden osa tai se kokonaisuudessaan liitetään erityiseen velvoitteeseen.
16 artikla
Kun kokonaisvaltainen vakuus liitetään erityiseen velvoitteeseen, käytettävissä oleva jäljelle jäävä määrä on saatettava ajan tasalle.
IV LUKU
ENNAKOT
17 artikla
Tämän luvun säännöksiä sovelletaan kaikkiin tapauksiin, joissa unionin erityisessä sääntelyssä säädetään, että määrä voidaan maksaa, ennen kuin velvoite on täytetty.
18 artikla
1. Vakuus vapautetaan, jos:
a)
oikeus ennakkomäärän saamiseen on vahvistettu; tai jos
b)
ennakko on maksettu takaisin ja korotettu unionin erityisessä sääntelyssä säädetyllä prosentilla.
2. Kun ennakkomäärän saamista koskevan oikeuden todistamiselle asetettu määräaika ylitetään ilman, että oikeudesta on esitetty todiste, toimivaltaisen viranomaisen on välittömästi sovellettava 28 artiklassa säädettyä menettelyä.
Määräaikaa voidaan pidentää ylivoimaisen esteen sattuessa.
Jos unionin lainsäädännössä niin säädetään, tämä todiste voidaan kuitenkin esittää vielä tämän määräpäivän jälkeen vakuuden osittaista palauttamista vastaan.
3. Jos unionin lainsäädännön ylivoimaista estettä koskevissa säännöksissä säädetään, että takaisinmaksu rajoittuu ennakkomäärään, sovelletaan seuraavia lisäehtoja:
a)
ylivoimaisen esteen muodostavista olosuhteista on tiedotettava toimivaltaiselle viranomaiselle 30 päivän kuluessa päivästä, jona asianosainen on saanut tietoonsa olosuhteet, joiden perusteella voidaan todeta, että kyseessä on ylivoimainen este;
b)
asianosaisen on maksettava ennakko tai sen osa takaisin 30 päivän kuluessa päivästä, jona toimivaltainen viranomainen on esittänyt takaisinmaksuvaatimuksen.
Jos a ja b alakohdassa tarkoitettuja edellytyksiä ei täytetä, takaisinmaksua koskevat ehdot ovat samat, kuin jos ylivoimaista estettä ei olisi ollut.
V LUKU
VAPAUTETUT VAKUUDET, MUUT KUIN IV LUVUSSA TARKOITETUT PIDÄTETYT VAKUUDET
19 artikla
1. Velvoitteeseen voi sisältyä ensisijaisia, toissijaisia tai alempiasteisia vaatimuksia.
2. Ensisijaisena vaatimuksena on kussakin asetuksessa asetettujen tavoitteiden toteuttamiseksi teon suorittaminen tai suorittamatta jättäminen.
3. Toissijaisena vaatimuksena on ensisijaisen vaatimuksen täyttämiselle asetetun määräajan noudattaminen.
4. Alempiasteinen vaatimus on muu asetuksessa säädetty vaatimus.
5. Tämän luvun säännöksiä ei sovelleta, jos unionin erityisessä sääntelyssä ei ole määritetty ensisijaista vaatimusta tai ensisijaisia vaatimuksia.
6. Tässä luvussa tarkoitetaan ’vakuutetun määrän kyseisellä osalla’ vakuutetun määrän osaa, jota vastaavaa määrää koskevaa vaatimusta ei ole noudatettu.
20 artikla
Kun tätä tarkoitusta varten unionin erityisessä sääntelyssä säädetty todiste kaikkien ensisijaisten, toissijaisten tai alempiasteisten vaatimusten täyttämisestä on esitetty, vakuus vapautetaan.
21 artikla
1. Vakuus pidätetään kokonaan sen määrän osalta, jota vastaavaa ensisijaista vaatimusta ei ole noudatettu, jollei noudattaminen ole ylivoimaisen esteen vuoksi mahdotonta.
2. Ensisijainen vaatimus katsotaan laiminlyödyksi, jos sitä koskevaa todistetta ei ole esitetty sen esittämiselle asetetussa määräajassa, jollei tämän todisteen esittäminen määräajassa ole ylivoimaisen esteen vuoksi mahdotonta. Jäljempänä 28 artiklassa säädettyä menettelyä pidätetyn määrän perimiseksi on noudatettava välittömästi.
3. Jos todiste ensisijaisen vaatimuksen tai ensisijaisten vaatimusten noudattamisesta esitetään 18 kuukauden kuluessa 2 kohdassa säädetystä määräajasta, 85 prosenttia pidätetystä määrästä maksetaan takaisin.
Jos todiste ensisijaisen vaatimuksen tai ensisijaisten vaatimusten noudattamisesta esitetään 18 kuukauden kuluessa 2 kohdassa säädetystä määräajasta ja jos siihen liittyvää toissijaista vaatimusta ei ole täytetty, takaisin maksettava määrä on samansuuruinen kuin määrä, joka olisi vapautettu sovellettaessa 22 artiklan 2 kohtaa, vähennettynä 15 prosentilla kyseisen osan vakuutetusta määrästä.
4. Pidätettyä määrää ei makseta takaisin, jos todiste ensisijaisen vaatimuksen tai ensisijaisten vaatimusten noudattamisesta esitetään 3 kohdassa tarkoitetun 18 kuukauden määräajan päättymisen jälkeen, jollei tämän todisteen esittäminen määräajassa ole ylivoimaisen esteen vuoksi mahdotonta.
22 artikla
1. Jos tähän tarkoitukseen asetetussa määräajassa esitetään unionin erityisessä sääntelyssä vahvistettu todiste ensisijaisen vaatimuksen tai ensisijaisten vaatimusten noudattamisesta ja jos toissijaista vaatimusta ei ole täytetty, osa vakuudesta vapautetaan ja jäljelle jäänyt määrä pidätetään. Jäljempänä 28 artiklassa säädettyä menettelyä määrän perimiseksi on noudatettava välittömästi.
2. Vakuuden osuus, joka vapautetaan, on samansuuruinen kuin vakuus, joka kattaa kyseisen osan vakuutetusta määrästä ja josta vähennetään 15 prosenttia, ja
a)
10 prosenttia määrästä, joka jää jäljelle, kun siitä on vähennetty 15 prosenttia päivää kohti:
i)
jos enintään 40 päivän pituinen tai sitä lyhyempi määräaika on ylitetty,
ii)
jos vähintään 40 päivän pituista tai sitä lyhyempää määräaikaa ei ole noudatettu;
b)
viisi prosenttia määrästä, joka jää jäljelle, kun siitä on vähennetty 15 prosenttia päivää kohti:
i)
jos enintään 41-80 päivän pituinen määräaika on ylitetty,
ii)
jos vähintään 41-80 päivän pituista määräaikaa ei ole noudatettu;
c)
kaksi prosenttia määrästä, joka jää jäljelle, kun siitä on vähennetty 15 prosenttia päivää kohti:
i)
jos enintään 81 päivän pituinen tai sitä pidempi määräaika on ylitetty,
ii)
jos vähintään 81 päivän pituista tai sitä pidempää määräaikaa ei ole noudatettu.
3. Tämän artiklan säännöksiä ei noudateta vienti-, tuonti- tai ennakkovahvistustodistuksia koskeviin määräaikoihin, eikä tuonti- ja vientimaksujen ja tarjouskilpailulla vientitukien vahvistamista koskeviin määräaikoihin.
23 artikla
1. Yhden tai useamman alempiasteisen vaatimuksen laiminlyömisen vuoksi 15 prosenttia vakuutetun määrän kyseisestä osasta pidätetään, jollei noudattaminen ole ylivoimaisen esteen vuoksi mahdotonta.
2. Jäljempänä 28 artiklassa säädettyä menettelyä pidätetyn määrän perimiseksi on noudatettava välittömästi.
3. Tätä artiklaa ei sovelleta sovellettaessa 21 artiklan 3 kohtaa.
24 artikla
Jos esitetään todiste kaikkien ensisijaisten vaatimusten noudattamisesta mutta jos samalla toissijaista ja alempiasteista vaatimusta ei ole noudatettu, 22 ja 23 artiklaa sovelletaan ja pidätetty kokonaismäärä on samansuuruinen kuin 22 artiklaa soveltamalla saatu määrä, korotettuna 15 prosentilla vakuutetun määrän kyseisestä osasta.
25 artikla
Pidätetyn määrän kokonaismäärä ei saa olla suurempi kuin 100 prosenttia vakuutetun määrän kyseisestä osasta.
VI LUKU
YLEISIÄ SÄÄNNÖKSIÄ
26 artikla
1. Vakuus vapautetaan pyynnöstä osittain, jos tuotteen määrän osaa koskeva, tätä tarkoitusta varten säädetty todiste esitetään, sillä edellytyksellä, että tämä osa ei ole pienempi kuin asetuksessa, jossa vakuus vaaditaan, määritetty vähimmäismäärä.
Kun unionin erityisessä sääntelyssä ei säädetä vähimmäismäärästä, toimivaltainen viranomainen voi rajata vakuuden vapautettujen osien lukumäärän ja vahvistaa vähimmäismäärän kaikille tämänkaltaisille vapautuksille.
2. Ennen vakuuden tai sen osan vapauttamista toimivaltainen viranomainen voi vaatia kirjallisen vapauttamispyynnön toimittamista.
3. Jos vakuus kattaa 9 artiklan 1 kohdan mukaisesti enemmän kuin 100 prosenttia vakuutettavasta määrästä, 100 prosentin ylittävä määrä vapautetaan, kun jäljelle jäänyt määrä vapautetaan tai pidätetään lopullisesti.
27 artikla
1. Jos vakuuden vapauttamiseksi tarvittavien todisteiden esittämiselle ei ole asetettu määräaikaa, määräaika on:
a)
12 kuukautta ensisijaisen vaatimuksen tai ensisijaisten vaatimusten noudattamiselle asetetusta määräajasta; tai
b)
jos tällaista a alakohdassa tarkoitettua määräaikaa ei ole asetettu, 12 kuukautta siitä päivästä, jona ensisijainen vaatimus tai ensisijaiset vaatimukset on noudatettu.
2. Edellä 1 kohdassa säädetty määräaika ei voi olla enemmän kuin kolme vuotta siitä, kun vakuus on liitetty tiettyyn velvoitteeseen, lukuun ottamatta ylivoimaista estettä.
28 artikla
1. Jos toimivaltaisen viranomaisen tietoon tulee seikkoja, jotka aiheuttavat vakuuden pidättämisen kokonaan tai osittain, sen on viipymättä vaadittava asianomaiselta pidätetyn määrän maksamista enintään 30 päivän kuluessa vaatimuksen esittämispäivästä.
Jos maksua ei ole suoritettu määrätyssä määräajassa, toimivaltaisen viranomaisen:
a)
on perittävä viipymättä ja lopullisesti 7 artiklan 1 kohdan a alakohdassa tarkoitettu vakuus;
b)
on vaadittava viipymättä, että 7 artiklan 1 kohdan b alakohdassa tarkoitettu takaaja suorittaa maksun 30 päivän kuluessa vaatimuksen esittämispäivästä;
c)
on toteutettava viipymättä tarvittavat toimenpiteet, jotta:
i)
7 artiklan 2 kohdan a, c, d ja e alakohdassa tarkoitetut vakuudet muunnetaan sen käytettävissä olevaksi käteiseksi,
ii)
7 artiklan 2 kohdan b alakohdassa tarkoitetut pankkitalletukset olisivat sen käytettävissä.
Toimivaltainen viranomainen voi välittömästi ja lopullisesti periä 7 artiklan 1 kohdan a alakohdassa tarkoitetun vakuuden kysymättä sitä etukäteen asianomaiselta.
2. Viranomainen voi luopua vähemmän kuin 60 euron menetyksestä edellyttäen, että kansallisessa laissa, asetuksessa tai hallinnollisessa määräyksessä on säädetty vastaaviin tapauksiin sovellettavista samanlaisista säännöistä.
3. Kun vakuuden pidättämisestä on tehty päätös, jota kansallisen lainsäädännön mukaisen valituksen vuoksi lykätään, asianomaisen on maksettava tosiasiallisesti pidätetyn summan korot 1 kohdan ensimmäisessä alakohdassa tarkoitetun maksuvaatimuksen esittämispäivää seuraavan 30 päivän kuluttua alkavan ja tosiasiallisesti pidätetyn määrän maksupäivää edeltävänä päivänä päättyvältä jaksolta, edellä sanotun kuitenkaan rajoittamatta 1 kohdan soveltamista.
Kun asianomaista osapuolta pyydetään muutoksenhaun tuloksen perusteella maksamaan pidätetty määrä 30 päivän kuluessa, jäsenvaltio voi korkojen laskentaa varten katsoa, että maksu suoritetaan kyseisen pyynnön esittämispäivää seuraavana 20 päivänä.
Sovellettava korkokanta lasketaan kansallisen lainsäädännön mukaisesti, mutta se ei voi olla pienempi kuin kansallisten suoritusten hyvityksiin sovellettava korkokanta.
Maksamisesta vastaavat viranomaisten on vähennettävä maksetut korot Euroopan maatalouden tukirahaston (maataloustukirahaston) tai Euroopan maaseudun kehittämisen maatalousrahaston (maaseuturahaston) menoista neuvoston asetuksen (ETY) N:o 352/78 (11) mukaisesti.
Jäsenvaltiot voivat määräajoin hakea lisävakuutta sovellettavan koron huomioon ottaen.
Kun vakuus on pidätetty, sen määrä hyvitetty maataloustukirahastolle tai maaseuturahastolle ja kun pidätetty määrä kansallisessa lainsäädännössä säädetyn kannan mukaisesti laskettuine korkoineen on muutoksenhaun vuoksi korvattava kokonaan tai osittain, maataloustukirahasto tai maaseuturahasto vastaa menetyksen korvaamisesta, ellei se ole jäsenvaltioiden hallinnon tai muiden elinten laiminlyönnistä tai vakavasta virheestä johtuva.
29 artikla
Komissio voi asetuksen (EY) N:o 1234/2007 195 artiklan 2 kohdassa ja muiden asiaa koskevien asetusten vastaavissa artikloissa tarkoitettua menettelyä noudattaen myöntää poikkeuksia edellä oleviin säännöksiin.
VII LUKU
TIEDOT
30 artikla
1. Jäsenvaltioiden on huolehdittava, että komission käytettävissä on kunkin varainhoitovuoden osalta tiedot pidätettyjen vakuuksien kokonaismääristä ja kokonaissummista, riippumatta 28 artiklassa tarkoitetun menettelyn vaiheesta, ja eriteltävä ne, jotka otetaan kansallisiin talousarvioihin, ja ne, jotka otetaan unionin talousarvioon.
2. Edellä 1 kohdassa tarkoitetut tiedot on koottava jokaisen unionin säännöksen, jossa säädetään vakuudesta, ja kaikkien yli 1 000 euron suuruisten pidätettyjen vakuuksien osalta.
3. Tiedoista on käytävä ilmi summat, jotka asianomainen on maksanut suoraan, sekä summat, jotka on saatu, kun vakuus on muutettu rahaksi.
31 artikla
Jäsenvaltioiden on huolehdittava, että komission käytettävissä on seuraavat tiedot:
a)
takaajaksi hyväksyttävät laitokset sekä tähän liittyvät edellytykset;
b)
edellä 7 artiklan 2 kohdan nojalla hyväksyttävät vakuusmuodot sekä tähän liittyvät edellytykset.
32 artikla
Kumotaan asetus (ETY) N:o 2220/85.
Viittauksia kumottuun asetukseen pidetään viittauksina tähän asetukseen liitteessä II olevan vastaavuustaulukon mukaisesti.
33 artikla
Tämä asetus tulee voimaan kahdentenakymmenentenä päivänä sen jälkeen, kun se on julkaistu Euroopan unionin virallisessa lehdessä.
Tämä asetus on kaikilta osiltaan velvoittava, ja sitä sovelletaan sellaisenaan kaikissa jäsenvaltioissa.
Tehty Brysselissä 28 päivänä maaliskuuta 2012.