KOMMISSIONENS AFGØRELSE
af 29. juni 2011
om statsstøtte SA.14554 (C 7/04) fra Tyskland til Gesellschaft für Weinabsatz
(meddelt under nummer C(2011) 4426)
(Kun den tyske udgave er autentisk)
(2012/268/EU)
EUROPA-KOMMISSIONEN HAR -
under henvisning til traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde, særlig artikel 108, stk. 2, første afsnit (1),
efter at have opfordret interesserede parter til at fremsætte deres bemærkninger i overensstemmelse med denne artikel (2) og
ud fra følgende betragtninger:
I. SAGSFORLØB
(1)
På baggrund af en klage modtaget den 10. maj 2001 sendte Kommissionen en skriftlig forespørgsel til Forbundsrepublikken Tyskland den 9. november 2001. Støtteforanstaltningen blev anmeldt ved brev af 5. marts 2002, modtaget den 8. marts 2002, som svar på Kommissionens forespørgsel. Da støtteforanstaltningen allerede var blevet gennemført på daværende tidspunkt, blev den indført i registeret over uanmeldt støtte (støtteforanstaltning NN 159/02).
(2)
Tyskland fremsendte yderligere oplysninger ved brev af 20. november 2002, modtaget den 25. november 2002, ved brev af 28. april 2003, modtaget den 2. maj 2003, ved brev af 27. maj 2003, modtaget den 28. maj 2003, og ved fax modtaget den 2. oktober 2003.
(3)
Ved brev af 19. februar 2004, SG-Greffe (2004) D/200645, meddelte Kommissionen Tyskland, at den havde besluttet at indlede proceduren efter artikel 108, stk. 2, i traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde (TEUF) i forbindelse med støtteforanstaltningen.
(4)
Kommissionens beslutning om at indlede proceduren blev offentliggjort i Den Europæiske Unions Tidende (3). Kommissionen opfordrede interesserede parter til at fremsætte deres bemærkninger til støtteforanstaltningen.
(5)
Kommissionen modtog ingen bemærkninger fra interesserede parter (4).
(6)
Tyskland fremsendte sine bemærkninger til Kommissionen ved brev af 18. marts 2004, modtaget den 23. marts 2004. Yderligere bemærkninger blev fremsendt ved brev af 10. januar 2006, modtaget den 10. januar 2006, og ved brev af 13. juli 2007, modtaget den 16. juli 2007.
(7)
Ved brev af 21. oktober 2008, SG-Greffe (2008) D/206430, underrettede Kommissionen Tyskland om sin beslutning om at udvide proceduren indledt i henhold til artikel 108, stk. 2, i TEUF vedrørende støtteforanstaltningen.
(8)
Kommissionens beslutning om at udvide proceduren blev offentliggjort i Den Europæiske Unions Tidende (5). Kommissionen opfordrede interesserede parter til at fremsætte deres bemærkninger til støtteforanstaltningen.
(9)
Kommissionen modtog ingen bemærkninger fra interesserede parter.
(10)
Tyskland fremsendte (efter en anmodning af 17. november 2008 om udsættelse af fristen, som Kommissionen efterkom den 21. november 2008) sine bemærkninger til Kommissionen ved brev af 23. december 2008, modtaget den 5. januar 2009.
II. DETALJERET BESKRIVELSE AF STØTTEFORANSTALTNINGEN
II.1. Foranstaltningens betegnelse
(11)
Kredit an die Gesellschaft für Weinabsatz mit nachfolgendem Forderungsverzicht [lån til Gesellschaft für Weinabsatz og efterfølgende afkald på fordringer]
II.2. Retsgrundlag
(12)
Foranstaltningen blev gennemført på grundlag af kontraktlig aftale indgået mellem Wiederaufbaukasse der rheinland-pfälzischen Weinbaugebiete (genopbygningsfond for vindyrkningsområdet i Rheinland-Pfalz, WAK) og Gesellschaft für Weinabsatz Pfalz GmbH (pfalzisk vinfirma, GfW).
II.3. Formål
(13)
Formålet var at yde et lån til GfW til indkøb af druemost fra vinproducenter og vinhandlere. Det blev aftalt at stille sikrede aktiver som sikkerhed. Vinproducenterne og vinhandlerne (Weinbaugetriebe und Kommissionäre) fik ligeledes forskellige former for ejendomsforbehold (Eigentumsvorbehalt) i disse aktiver i form af et enkelt, udvidet eller forlænget ejendomsforbehold. Der blev givet afkald på krav, da GfW fik økonomiske problemer på grund af et kraftigt fald i markedspriserne.
II.4. Offentligt organ
(14)
WAK er et offentligretligt organ i delstaten Rheinland-Pfalz med hjemsted i Mainz. Fonden opererer i vinsektoren på samme måde som en bank. WAK's normale forretningsområde er ydelse af lån til jordfordeling (Flurbereinigung). WAK finansieres gennem bidrag, gebyrer og tilskud (§ 8, stk. 1, i den tyske vinlov Weinbergsaufbaugesetz).
II.5. Støttemodtagere
(15)
Støttemodtageren var GfW, der fik et lån fra WAK på vilkår, der ikke var i overensstemmelse med markedsvilkårene.
(16)
GfW var et helejet datterselskab af Bauern- und Winzerverband Rheinland-Pfalz Süd (sammenslutning af landbrugere og vinproducenter i det sydlige Rheinland-Pfalz). Selskabet blev stiftet i 1984 med henblik på markedsføring af vin, og forretningsområdet var produktion og markedsføring af mousserende vin, druesaft, druegelé, druebrændevin og brandy. GfW leverede desuden tjenesteydelser til vinproducenter i forbindelse med destillationsforanstaltninger (Destillationsmaßnahmen). Disse destillationsforanstaltninger omfattede foranstaltningerne under den fælles markedsordning (6) og statsstøttet destillation, der normalt blev gennemført på grundlag af rådsafgørelser (7). I denne forbindelse rådgav GfW små vinproducenter og organiserede transporten af vin til destillerierne.
(17)
Andre mulige støttemodtagere er de vinproducenter og vinhandlere, som GfW i kraft af lånet var i stand til at købe mest druemost af, og som ikke gav afkald på nogen af deres fordringer på GfW i modsætning til WAK, da GfW fik økonomiske problemer.
II.6. Baggrund for støtten
(18)
I 1999 købte GfW 44 mio. l druemost finansieret via et lån på 15 302 696,25 EUR fra WAK og egne midler. 60 % af denne druemost målte mindst 60 oechslegrader og i gennemsnit 81 oechslegrader. 40 % af druemosten var druemost til almindelig bordvin med mindst 44 oechslegrader, som blev købt for at drage fordel af de fordelagtige betingelser for forebyggende destillation. Der blev betalt en gennemsnitspris på 0,38 EUR/l for den indkøbte druemost. Ingen færdig vin blev indkøbt. Ved købet fik vinproducenterne og vinhandlerne enkelt, udvidet eller forlænget ejendomsforbehold (einfache, erweiterte, verlängerte Eigentumsvorbehalte) i de solgte varer. Det blev samtidig aftalt at give WAK sikkerhed i disse sikrede aktiver.
(19)
Ifølge oplysningerne fra Tyskland var det GfW's forretningsplan at drage fordel af destillationsordningerne i overensstemmelse med forordning (EØF) nr. 822/87 for 40 % af druemostens vedkommende og at forarbejde de resterende 60 % af druemosten til råvin til fremstilling af mousserende vin, der skulle videresælges til producenter af mousserende vin. GfW planlagde desuden at lagre 20 % af råvinen i en periode fra ni måneder til et år for at drage fordel af EU-støtte til lagring af vin i overensstemmelse med forordning (EØF) nr. 822/87, før den blev solgt på markedet for råvin til fremstilling af mousserende vin.
(20)
Den 11. november 1999 modtog vinproducenterne og vinhandlerne et forskud på 80 % af købesummen. Der blev betalt et forskud på 0,31 EUR/l i gennemsnit.
(21)
I 1999 leverede GfW 40 % af sit lager til forebyggende destillation. I lyset af prisfaldet på markedet for råvin i slutningen af 1999 besluttede GfW ikke at sælge råvin i 1999, men at afvente en genopretning af markedet i 2000.
(22)
Som følge af den relativt store høst og det faldende salg af mousserende vin svækkedes markedet for hvidvin yderligere i 2000 (gennemsnitsprisen faldt i nogle tilfælde med hele 0,20 EUR/l). Store mængder af den vin, der stadig var på lager, måtte således leveres til destillation i anden runde.
(23)
Som følge af en ændring af den fælles markedsordning for vin, der blev vedtaget i 1999 og trådte i kraft den 1. august 2000, blev forebyggende destillation i overensstemmelse med forordning (EØF) nr. 822/87 erstattet af destillation med henblik på at forsyne markedet for konsumalkohol i overensstemmelse med forordning (EF) nr. 1493/1999. Vilkårene var betydeligt ringere, og der kunne kun opnås ca. halvdelen af den tidligere pris på 0,50-0,55 EUR/l for forebyggende destillation.
(24)
Som følge af det kraftige prisfald i 2000 viste det sig umuligt for GfW at opnå den forventede indtjening både på vinmarkedet og ved destillation til forsyning af markedet for konsumalkohol. Det var således nødvendigt at reducere den bogførte værdi af GfW's lagre betydeligt, og som følge heraf blev GfW's passiver større end aktiverne.
(25)
På baggrund af ovennævnte forretningsmæssige problemer blev der udarbejdet et midlertidigt regnskab for året frem til den 31. oktober 2000, som blev gennemgået af en revisor. Pr. 31. oktober 2000 oversteg GfW's passiver (15 670 155 EUR) værdien af selskabets aktiver (9 886 856 EUR) med 5 783 299 EUR, jf. nedenstående oversigt over GfW's gældsposter. Ifølge en rapport udarbejdet af Wirtschaftsprüfungsgesellschaft Falk & Co. GmbH stod GfW over for en umiddelbar insolvensbehandling, da passiverne oversteg aktiverne (Überschuldung), hvis der ikke blev gjort noget for at forhindre dette.
(26)
Tabel 1
(EUR)
Gældsposter
Beløb
WAK
10 150 959
Finansieringsinstitutter
726 892
Leverandører
218 460
Vinproducenter og vinhandlere
4 355 581
Andre
218 263
I alt
15 670 155
(27)
Ifølge § 19 i den tyske lov om insolvens (Insolvenzordnung - InsO) skal der indledes insolvensbehandling, når passiverne overstiger et selskabs aktiver. I henhold til § 64 i den tyske lov om selskaber med begrænset ansvar GmbHG (tidligere udgave) sammenholdt med § 19 i InsO var GfW's direktion således forpligtet til at indgive en begæring om indledning af insolvensbehandling senest tre uger efter konstateringen af, at der forelå ubalance, dvs. at passiverne oversteg aktiverne (Überschuldung).
(28)
I lyset af den umiddelbart forestående insolvens anmodede GfW en række kreditorer (WAK, vinproducenterne og omkring 130 vinhandlere involveret i det i betragtning 18 omhandlede køb) om at give afkald på en del af deres fordringer, således at selskabet kunne fortsætte driften. Vinproducenterne og vinhandlerne skulle give afkald på 90 % af deres krav, hvilket indebar, at de kun ville modtage yderligere 2 % af den aftalte købspris. Det resterende underskud skulle inddækkes ved WAK's efterstilling af og afkald på krav.
(29)
Som hovedkreditor (se tabel 1) med en ringere sikkerhed havde WAK en stor interesse i at forhindre den umiddelbart forestående insolvens. Fonden forsøgte derfor at få vinproducenterne og vinhandlerne til at gå med til at give afkald på en del af deres fordringer. WAK undertegnede desuden en skriftlig aftale med GfW dateret den 4. december 2000, hvor WAK indvilligede i at lade en del af fondens krav - svarende til GfW's underskud - efterstille de andre kreditorers krav. Det endelige beløb for efterstillingen af krav skulle først fastlægges, når vinproducenterne og vinhandlerne havde fremsendt deres erklæringer om afkald på krav, for at minimere det efterstillede beløb. Parterne aftalte ligeledes, at WAK ville give afkald på krav svarende til det efterstillede beløb, hvis det skulle vise sig nødvendigt på et senere tidspunkt for at undgå en insolvensbehandling.
(30)
Af de 2 700 vinproducenter og vinhandlere erklærede de 1 700 sig indforstået med at give afkald på 90 % af deres resterende fordringer svarende til ca. 60 % af de udestående fordringer for gruppen som helhed. De resterende vinproducenter og vinhandlere afslog imidlertid udtrykkeligt tilbuddet eller svarede ikke på anmodningen. Det var tydeligt, at nogle af kreditorerne havde besluttet ikke at give afkald på deres krav på grund af deres større sikkerhed - nogle havde forlænget ejendomsforbehold og havde allerede modtaget 80 % af den aftalte pris. Deres udbytte i tilfælde af en insolvensbehandling ville således blive større end de tilbudte 2 % af den aftalte købspris.
(31)
En række vinproducenter og vinhandlere havde desuden indgivet klager over GfW, og disse klager var blevet behandlet af retten, der havde stillet forslag til forligsaftaler. Ifølge forligsaftalerne skulle GfW indfri 70 % af de resterende fordringer, og der skulle gives afkald på 30 %. Retten fastslog endvidere, at GfW skulle erlægge 80 % af retsgebyrerne. Andre retter foreslog lignende forligsaftaler, og i lyset heraf havde GfW ikke længere noget grundlag for at forvente, at de øvrige vinproducenter og vinhandlere ville gå med til at give afkald på 90 % af deres resterende fordringer. Flere vinproducenter og vinhandlere erklærede desuden nu, at de ville kræve 100 % tilbagebetaling af de resterende 20 %.
(32)
I henhold til § 305a i den tyske lov om insolvens kan der ikke ske en udenretlig tvistbilæggelse (außergerichtliche Einigung) for at undgå gældsafvikling, hvis blot én enkelt kreditor beslutter at lade tvangsfuldbyrdelsen udføre efter indledningen af forhandlingerne om den udenretlige tvistbilæggelse.
(33)
GfW kunne således ikke længere som oprindeligt påtænkt anmode vinproducenterne og vinhandlerne om at give afkald på deres krav. GfW undertegnede i stedet en aftale med WAK dateret den 21. februar 2001, hvori WAK indvilliger i at inddække GfW's underskud for 2000 fuldt ud ved at give afkald på en del af sine krav til et beløb af 5 005 441,60 EUR. Der ville desuden ikke blive opkrævet renter af den resterende gæld i perioden fra den 1. januar 2001 til den 31. december 2001. Det fremgik også af aftalen, at vinproducenternes og vinhandlernes resterende fordringer ville blive indfriet fuldt ud. Sikkerheden af WAK's ikkeefterstillede krav blev således garanteret, underskuddet blev inddækket, insolvensbehandlingen blev midlertidigt afværget, og GfW kunne fortsætte driften.
(34)
I perioden fra den 1. november 2000 til den 31. december 2000 tilbagebetalte WAK 1 440 446,92 EUR på lånet. I perioden fra 2001 til 2005 fortsatte GfW driften og afdrog regelmæssigt på lånet fra WAK, i alt 3 728 969,40 EUR. I 2001 betalte GfW desuden i alt 149 757,16 EUR i renter til WAK.
(35)
Som følge af et fald i omsætningen på GfW's normale forretningsområder samt utilstrækkelig kapitalisering besluttede GfW at indstille alle aktiviteter og likvidere GfW pr. 31. december 2004. Det resterende lager på de øvrige forretningsområder blev solgt. Hele provenuet blev anvendt til at tilbagebetale WAK. Det blev aftalt med køberen (en privatperson), at værdien af hele det resterende lager i henhold til lagerlisten pr. 31. december 2004 ville blive overført til WAK ved udgangen af 2005. Værdien ville være den oprindelige købsværdi på 79 579,79 EUR.
(36)
GfW blev opløst pr. 1. juni 2005 og slettet af handelsregistret i 2006. Der er ingen retssuccessor eller retlig enhed, fra hvem støtten kan tilbagesøges.
(37)
Pr. 31. december 2005 var 9 897 154,65 EUR af lånet blevet tilbagebetalt, og der var blevet indbetalt 793 994,99 EUR i renter. Efter realisering af GfW's resterende aktiver (87 079,79 EUR) blev WAK's resterende udestående fordringer på ca. 313 000 EUR erklæret uerholdelige og afskrevet. Den del af lånet, der aldrig blev tilbagebetalt, beløb sig således til i alt 5 318 441,60 EUR (det oprindelige afkald på fordringer på 5 005 441,60 EUR samt de udestående fordringer efter likvidationen på 313 000 EUR).
II.7. Støttens form og intensitet
(38)
WAK's lån til GfW på 15 302 696,25 EUR blev udbetalt i flere trancher i 1999 med en løbetid på 12 til 18 måneder:
(EUR)
11.11.1999
5 936 061,62
25.11.1999
6 868 777,04
1.12.1999
585 429,72
13.12.1999
112 110,66
17.12.1999
1 800 317,21
I alt
15 302 696,25
(39)
Anvendte rentesatser:
4. kvartal 1999
3,28 %
1. kvartal 2000
3,51 %
2. kvartal af 2000
4,15 %
3. kvartal 2000
4,80 %
4. kvartal 2000
5,15 %
2001
4,55 %-5,25 %
(40)
Den 11. november 1999 modtog leverandørerne et forskud på 80 % af den aftalte købesum. Som følge af det forlængede ejendomsforbehold, som en række af leverandørerne fik, og som ikke bortfaldt ved forarbejdning, blending eller blanding, blev en del af lageret desuden anvendt som sikkerhed for disse leverandørers resterende krav på 20 %. Det blev ligeledes aftalt at give WAK sikkerhed i lagrene. Som følge af ejendomsforbeholdet havde WAK imidlertid kun et sekundært krav i en del af lageret, så længe fordringerne med ejendomsforbehold ikke blev indfriet. GfW og selskabets kreditorer, herunder WAK som den største, var derfor mest sårbare over for prisudsving.
(41)
Rentebetalingen på WAK's lån til GfW var begrænset: fra den 11. november 1999 til den 31. december 1999 (3,28 %), fra den 1. januar 2000 til den 31. december 2000 (3,51 %-5,15 %) og fra den 1. januar 2001 til den 31. december 2001 (4,55 %-5,25 %). Der blev ikke opkrævet yderligere renter efter den 31. december 2001.
(42)
I lyset af den risiko, som WAK løb ved at låne penge til GfW, skulle fonden have opkrævet en stor risikopræmie ud over den almindelige rentesats. Da en sådan risikopræmie ikke blev lagt oven i renten, forelå der et støtteelement på lånetidspunktet. Dette støtteelement kan beregnes som forskellen mellem den anvendte rentesats og markedsrenten samt den risikopræmie, som skulle have været opkrævet.
(43)
Ifølge Kommissionens meddelelse om metoden for fastsættelse af referencesatsen og kalkulationsrenten (8) som ændret ved Kommissionens meddelelse om en teknisk tilpasning af metoden for fastsættelse af referencesatsen og kalkulationsrenten (9), der var gældende i den pågældende periode, lå Tysklands basisreferencesats på mellem 5,23 % og 6,33 %. Det anføres i meddelelsen, at den fastsatte referencesats er en minimumssats, der kan forhøjes i tilfælde af særlige risici (f.eks. en virksomhed i vanskeligheder, tilfælde hvor den sikkerhed, bankerne normalt kræver, ikke er stillet osv.). I sådanne tilfælde kan præmien sættes op til 400 basispoint og endda mere, hvis ingen privat bank ville have accepteret at yde det omhandlede lån.
(44)
Ifølge Tyskland lå de tyske bankers rentesatser i samme periode for lignende lån på mellem 5,25 % og 6,50 % (VR-Bank Südliche Winstrasse e.G.) og 5,40 % og 6 % (Die Kreissparkasse Bad Dürkheim).
II.8. Foranstaltningens varighed
(45)
Engangsforanstaltning
II.9. Begrundelse for indledning af den formelle undersøgelsesprocedure
(46)
Kommissionen indledte den formelle undersøgelsesprocedure i henhold til artikel 108, stk. 2, i TEUF, da den havde mistanke om, at efterstillingen og afkaldet på krav kunne udgøre statsstøtte i henhold til artikel 107 i TEUF.
(47)
Kommissionen havde navnlig på grundlag af de foreliggende oplysninger ved indledningen af den formelle undersøgelsesprocedure undersøgt, om efterstillingen og afkaldet på krav skete efter de kriterier, der gælder for private kreditorer.
(48)
Ved en vurdering efter de kriterier, der gælder for private kreditorer, vurderes det, om en privat kreditor på de samme markedsvilkår ville have handlet eller har handlet på samme måde som den offentlige kreditor. I den foreliggende sag beløb de private kreditorers krav på GfW sig til 5,5 mio. EUR i alt pr. 31. oktober 2000, men ingen af de private kreditorer gav afkald på deres fordringer. Det fremgik ganske rigtigt af rapporten fra en uafhængig revisor, at det var økonomisk rentabelt for WAK at efterstille og give afkald på en del af fondens krav, men det forklarede ikke, hvorfor ingen af de andre kreditorer var villige til at give afkald på deres fordringer.
(49)
Ved indledningen af den formelle undersøgelsesprocedure konkluderede Kommissionen, at det ved indledningen af proceduren ikke kunne udelukkes, at WAK's efterstilling og afkald på krav (lånet til GfW og fremtidige rentebetalinger på dette lån) ikke var i overensstemmelse med de kriterier, der gælder for private kreditorer, da efterstillingen og afkaldet på krav syntes at gå ud over det absolut nødvendige og at være til alt for stor fordel ikke blot for GfW, men også for andre kreditorer (hovedsagelig vinproducenterne og vinhandlerne), hvis fordringer blev indfriet fuldt ud.
(50)
Indledningen af den formelle undersøgelsesprocedure blev udvidet til at omfatte ydelsen af lånet. Der blev navnlig udtrykt tvivl om, hvorvidt lånet var blevet ydet på markedsvilkår (ingen risikopræmie) og med tilstrækkelig sikkerhedsstillelse.
(51)
Ved udvidelsen af den formelle undersøgelsesprocedure blev der på ny udtrykt tvivl om, hvorvidt der muligvis var blevet ydet statsstøtte til vinproducenterne og vinhandlerne. De oplysninger, der forelå på daværende tidspunkt, tydede på, at den pris, der blev betalt for druemosten, lå over den relevante markedspris, at formålet med transaktionen ikke var at maksimere indtjeningen, men at støtte markedet for vin og druemost, og at den sikkerhed, som vinproducenterne og vinhandlerne fik stillet i salgskontrakterne, var usædvanligt fordelagtig.
(52)
Denne tvivl med hensyn til prisen blev bekræftet ved gennemgang af en række dokumenter fremsendt af Tyskland efter indledningen af proceduren, som viste et udsving i prisen pr. l bordvin (eksklusive moms) i 1999 i Pfalz-Rheinhessen-regionen fra en mindstepris på 0,26 EUR (oktober/november) over 0,30 EUR (juni til september) og 0,35 EUR (april) til en maksimumspris på 1,10 EUR (februar, juni, november/december). Den laveste markedspris for bordvin på lånetidspunktet var således 0,26 EUR/l.
(53)
Den fordelagtige købspris på 0,38 EUR/l syntes derfor at ligge over den laveste markedspris på ca. 0,26 EUR/l.
III. KLAGER OG OPLYSNINGER FRA TREDJEPARTER
(54)
Kommissionen fik oplyst, at ovennævnte afkald på krav blev finansieret med WAK-midler. Delstaten Rheinland-Pfalz, den offentlige myndighed, der finansierer WAK, havde efter forlydende undersøgt muligheden for kapitaltilførsel på grund af WAK's reducerede kapitalgrundlag, men besluttede i sidste ende ikke at gøre det.
(55)
Kommissionen modtog en klage om påstået statsstøtte i forbindelse med WAK's afkald på krav. Klageren anførte, at GfW konkurrerede på markedet for vindestillater, og at GfW's konkurrenter som følge af afkaldet på fordringer på dette selskab ville få meget svært ved at sælge deres egne produkter. Klageren fremlagde en række avisartikler om WAK's afkald på fordringer på GfW.
(56)
Samme klager fremsendte ligeledes et brev, som klageren havde modtaget fra den offentlige anklagemyndighed i Kaiserslautern (det centrale kontor for økonomisk kriminalitet) som svar på et brev fra klageren. I brevet fra den offentlige anklagemyndighed i Kaiserslautern opsummeres oplysningerne modtaget fra klageren i form af avisartikler og udtalelser, og klageren oplyses om, at der på baggrund af de modtagne oplysninger ikke er grundlag for at indlede en strafferetlig efterforskning (strafrechtliches Ermittlungsverfahren einzuleiten).
IV. BEMÆRKNINGER FRA INTERESSEREDE PARTER
(57)
Kommissionen har ikke modtaget bemærkninger under den formelle undersøgelsesprocedure.
(58)
De mange breve fra klageren efter indledningen af proceduren indeholdt ikke nye oplysninger eller argumenter.
V. BEMÆRKNINGER FRA TYSKLAND
V.1. Støtteelementet på tidspunktet for lånets tildeling
(59)
Tyskland har fremsendt fyldestgørende oplysninger om vilkårene for det lån, som WAK ydede til GfW, og disse oplysninger fremgår af beskrivelsen af støtteforanstaltningen i afsnit II.
(60)
I sine bemærkninger medgiver Tyskland, at den rentesats, som WAK anvendte for lånet til GfW, lå under markedsrenten. Tyskland erkender, at forskellen mellem markedsrenten og den anvendte rentesats udgør statsstøtte til GfW i henhold til artikel 107, stk. 1, i TEUF.
(61)
Tyskland dokumenterer ligeledes, at GfW blev likvideret og opløst pr. 1. juni 2005. Det resterende lager på de øvrige forretningsområder blev solgt. Hele provenuet blev anvendt til at tilbagebetale WAK. Det blev aftalt med køberen (en privatperson), at værdien af hele det resterende lager i henhold til lagerlisten pr. 31. december 2004 ville blive overført til WAK ved udgangen af 2005. Værdien ville være den oprindelige købsværdi på 79 579,79 EUR. GfW blev slettet af handelsregistret i 2006, og der er ingen retssuccessor eller retlig enhed, fra hvem støtten kan tilbagesøges. Tyskland anfører, at det ifølge fast retspraksis (10) således ikke er muligt at tilbagesøge støtten.
(62)
Tyskland forsikrer, at GfW's tildeling af et enkelt, udvidet eller forlænget ejendomsforbehold til vinproducenterne og vinhandlerne ved salget af druemosten var i overensstemmelse med almindelig forretningspraksis. Tyskland forsikrer ligeledes, at det også var i overensstemmelse med almindelig forretningspraksis at acceptere de sikrede aktiver som sikkerhed på trods af ejendomsforbeholdet, som WAK gjorde i forbindelse med lånet til GfW.
(63)
Tyskland anfører desuden, at GfW's køb af druemost i efteråret 1999 skete til markedspris, da 60 % af druemosten var druemost af høj kvalitet (mindst 60 oechslegrader) og ikke druemost til almindelig bordvin som antaget ved indledningen af proceduren. Ifølge Tyskland er kvalitetskravene ved produktion af mousserende vin højere end for bordvin (henholdsvis mindst 60 og 44 oechslegrader). De resterende 40 % af druemosten var druemost til almindelig bordvin og blev købt for at drage fordel af de fordelagtige betingelser for forebyggende destillation.
(64)
I sine bemærkninger understreger Tyskland, at GfW's markedsføringskoncept for 60 % af lagerets vedkommende var baseret på indkøb af druemost af høj kvalitet i store mængder og efterfølgende forarbejdning til homogene partier af råvin til fremstilling af mousserende vin (Sektgrundwein) i overensstemmelse med vinproducenternes krav til homogenitet og kvalitet. Råvin til fremstilling af mousserende vin kræver et lavt SO2-niveau og et højt frugtsyreniveau. Det kunne kun opnås, hvis druemosten blev købt i efteråret og GfW selv forarbejdede druemosten til råvin.
(65)
Ifølge oplysningerne fra Tyskland var basisprisen på markedet for råvin til fremstilling af mousserende vin pr. liter druemost med 60 oechslegrader 0,312 EUR/l. Der blev betalt 0,005 EUR/l for hver yderligere oechslegrad (op til maksimalt 80 oechslegrader). Vinproducenterne og vinhandlerne blev betalt for deres druemost af høj kvalitet, der udgjorde 60 % af den indkøbte druemost, i overensstemmelse med dette princip.
(66)
Tyskland henviser i denne forbindelse til det relevante marked. Efter Tysklands opfattelse kan markedsprisen for almindelig bordvin ikke anvendes som benchmark for disse 60 % af lageret, da det relevante marked for GfW ikke er markedet for almindelig bordvin, men markedet for råvin af høj kvalitet til fremstilling af mousserende vin. Tyskland henviser ligeledes til teorien om efterspørgselssubstitution, ifølge hvilken to produkter ikke handles på det samme marked, hvis det ene produkt ikke kan erstattes af det andet, selv om prisen på det ene produkt ændres. I den foreliggende sag indebærer de specifikke krav til druemost og råvin til fremstilling af mousserende vin, at det ikke er muligt at erstatte disse produkter med druemost til almindelig bordvin eller bordvin, selv om prisen for bordvin faldt betydeligt. Et fald i prisen på bordvin vil således ikke påvirke prisen på druemost til fremstilling af mousserende vin, da produkterne ikke er indbyrdes substituerbare.
(67)
Ifølge importstatistikkerne fra den tyske forening af vinproducenter (Deutsche Weinbauverband) for 1998-2001 var markedsprisen for importeret hvidvin, der på grund af sin høje kvalitet er egnet til fremstilling af mousserende vin, 0,38 EUR/l, hvilket er betydeligt højere end den anførte pris for bordvin på 0,26 EUR/l. Tyskland konkluderer i sine bemærkninger, at der er to adskilte markeder, et for almindelig bordvin og druemost til bordvin og et andet for råvin og druemost af høj kvalitet til fremstilling af mousserende vin.
(68)
Ifølge Tyskland bør det derfor konkluderes, at det relevante marked for den vin, der ikke blev leveret til destillation, er markedet for råvin af høj kvalitet til fremstilling af mousserende vin, hvor der kunne opnås langt højere priser (0,38 EUR/l) i forhold til markedsprisen for almindelig bordvin (0,26 EUR/l). Tyskland udleder derfor heraf, at den pris, som GfW betalte for druemosten, var i overensstemmelse med markedsprisen på det relevante marked, og at fortjenstmargenen var sædvanlig.
(69)
GfW havde desuden til hensigt at deltage i EU's oplagrings- og destillationsordninger (GfW havde allerede tidligere tilbudt vinproducenterne tjenester af denne art). I henhold til oplagringsordningen blev der betalt 0,06 EUR/l for 20 % af lageret, der efterfølgende skulle sælges som råvin til fremstilling af mousserende vin. I henhold til destillationsordningen blev der betalt 0,50-0,55 EUR/l for de 40 % af lageret, der blev leveret til destillation.
(70)
Tyskland er af den opfattelse, at det syntes muligt at tjene på disse aktiviteter, da WAK ydede lånet til GfW. På den ene side havde GfW til hensigt at levere 40 % af den indkøbte druemost til forebyggende destillation i december 1999 til en destillationspris, der var betydeligt højere end købsprisen (0,50-0,55 EUR/l), og på den anden side blev det forventet, at producenterne af mousserende vin ville betale forholdsvis høje priser (0,36-0,41 EUR/l) for store homogene partier af råvin af garanteret høj kvalitet. Tyskland anfører, at GfW kunne have opnået en gennemsnitlig salgspris på 0,44-0,46 EUR/l, hvilket er langt højere end gennemsnitsprisen på 0,38 EUR/l, der blev betalt til vinproducenterne og vinhandlerne.
(71)
Planlægningen var baseret på følgende antagelser vedrørende målpriserne:
Mængde
Pris/l i EUR
Destillation
40 %
0,50-0,55
EU-støtte til oplagring af vin/druemost (1 år): 0,06 EUR/l og efterfølgende salg som råvin til fremstilling af mousserende vin
20 %
0,435
Salg som råvin til fremstilling af mousserende vin
40 %
0,375
(72)
Baseret på disse antagelser blev den gennemsnitlige salgspris anslået til 0,44-0,46 EUR/l.
(73)
Ovennævnte salgsprognose lå til grund for følgende indtjeningsberegning:
Pris/l i EUR
Købspris og forarbejdning
0,37-0,38
Indtjening ved salg som råvin til fremstilling af mousserende vin, destillation, støtte til oplagring
0,44-0,46
Forventet indtjening
0,06-0,09
(74)
Den samlede indtjening blev anslået til ca. 2,64-3,96 mio. EUR ved en samlet mængde på ca. 44 mio. l.
(75)
Tyskland gør ligeledes opmærksom på, at den markedspris for bordvin, som Europa-Kommissionen anfører i åbningsskrivelserne (0,26 EUR/l), er mindsteprisen for bordvin i november 1999. Markedsprisen for bordvin i november 1999 lå reelt på mellem 0,26 EUR og 0,56 EUR/l. Det var desuden den samlede prisspredning for hele 1999. I 2000 svingede priserne mellem 0,20 EUR og 0,41 EUR/l. Tyskland understreger ligeledes, at 60 % af den druemost, som GfW købte, målte 81 oechslegrader i gennemsnit, hvilket lå langt over kravet til bordvin på 44 oechslegrader, og det blev naturligvis afspejlet i den pris, som GfW betalte for druemosten.
V.2. Støtteelementet på tidspunktet for efterstilling af krav og afkald på krav
(76)
Ifølge Tyskland blev det på baggrund af et midlertidigt regnskab udarbejdet i november 2000 fastslået, at GfW var truet af insolvens. GfW havde på daværende tidspunkt et underskud i regnskabet på ca. 6 mio. EUR, hvilket blev bekræftet ved udarbejdelsen af årsregnskabet for 2000. Dette underskud skyldtes, at værdien af GfW's resterende lager var faldet som følge af et kraftigt fald i markedspriserne, hvilket betød, at GfW kun kunne sælge selskabets lager til en lavere pris end oprindelig anslået.
(77)
Ifølge oplysningerne fra Tyskland havde WAK pr. 31. oktober 2000 stadig krav på ca. 10 mio. EUR på GfW. WAK havde sikkerhed i GfW's sikrede aktiver, der var vurderet til 5,7 mio. EUR på daværende tidspunkt. Vinproducenterne og vinhandlerne havde ejendomsforbehold (enkelt, udvidet eller forlænget) i disse aktiver, hvilket ifølge de tyske myndigheder ville give dem en fortrinsstilling i tilfælde af insolvens. Ifølge Tyskland ville GfW i tilfælde af en insolvensbehandling være nødsaget til at afvikle betalingen til vinproducenterne og vinhandlerne på ca. 3,5 mio. EUR inden betaling af de øvrige kreditorer.
(78)
For at rette op på dette underskud i tide og forhindre indledning af insolvensbehandlingen, jf. § 64 i den tyske lov om selskaber med begrænset ansvar GmbHG (tidligere udgave) sammenholdt med § 19 i InsO, var det tvingende nødvendigt at gribe ind.
(79)
Tyskland understreger, at WAK som hovedkreditor med en ringere sikkerhed havde stor interesse i at forhindre den umiddelbart forestående insolvens. Fonden forsøgte derfor at få vinproducenterne og vinhandlerne til at gå med til at give afkald på en del af deres fordringer og aftalte derudover følgende med GfW den 4. december 2000:
-
at efterstille krav svarende til underskuddet, når vinproducenterne og vinhandlerne havde indvilliget i at give afkald på 90 % af deres resterende fordringer
-
at give afkald på krav svarende til det efterstillede beløb, men kun hvis det skulle vise sig nødvendigt.
(80)
På trods af en vellykket indledning af forhandlingerne med flertallet af vinproducenterne og vinhandlerne, der indvilligede i at give afkald på deres fordringer, lykkedes det i sidste ende ikke for GfW at få aftalen i hus, da en række vinproducenter og vinhandlere og deres advokater slog sig sammen mod GfW. De var ikke villige til at give afkald på deres fordringer, da deres fordringer var privilegerede som følge af deres udvidede eller forlængede ejendomsforbehold, og de indgav klager. Disse klager blev behandlet af retten, der stillede forslag til forligsaftaler. Ifølge forligsaftalerne skulle GfW indfri 70 % af de resterende fordringer, og der skulle gives afkald på 30 %. Retten fastslog endvidere, at GfW skulle erlægge 80 % af retsgebyrerne. Andre retter foreslog lignende forligsaftaler. I lyset heraf havde GfW ikke længere noget grundlag for at forvente, at vinproducenterne og vinhandlerne ville gå med til at give afkald på 90 % af deres resterende fordringer. Flere vinproducenter og vinhandlere erklærede desuden nu, at de ville kræve 100 % tilbagebetaling af de resterende 20 %. Det forhold, at 1 700 af de 2 700 vinproducenter og vinhandlere allerede havde erklæret sig indforstået med at give afkald på en del af deres fordringer, var ikke længere relevant, idet der i henhold til § 305a i den tyske lov om insolvens ikke kan ske en udenretlig tvistbilæggelse (außergerichtliche Einigung) for at undgå en insolvensbehandling, hvis blot én enkelt kreditor beslutter at lade tvangsfuldbyrdelsen udføre efter indledningen af forhandlingerne om den udenretlige tvistbilæggelse.
(81)
Den 21. februar 2001 aftalte WAK derfor med GfW, at WAK ville inddække underskuddet for 2000 ved at give afkald på en del af sine krav til et beløb af 5 005 441,60 EUR, at der ikke ville blive opkrævet renter af den resterende gæld i perioden fra den 1. januar 2001 til den 31. december 2001, og at vinproducenternes og vinhandlernes fordringer ville blive indfriet fuldt ud. Sikkerheden af de ikkeefterstillede krav blev garanteret. GfW's underskud blev inddækket, insolvensbehandlingen blev afværget, og GfW kunne fortsætte driften.
(82)
Tyskland hævder, at efterstillingen og afkaldet på krav var i overensstemmelse med de kriterier, der gælder for private kreditorer, og henviser i denne forbindelse til relevant retspraksis.
(83)
Det kan være nødvendigt at give delvis afkald på tilbagesøgningen for at forøge det beløb, der inddrives (11). En privat kreditor vil forsøge at mindske sine tab. Hvis en fordring ikke var tilstrækkelig sikret, ville en aftale om at udsætte tilbagebetalingen øge mulighederne for tilbagebetaling uden tab, da skyldneren ville få mulighed for at overvinde krisen og rette op på sin økonomiske situation (12). I Rettens HAMSA-dom undsiger Retten Kommissionens tidligere praksis med at kræve, at private og offentlige kreditorer giver afkald på en ligelig del af fordringerne i forhold til deres andel af gælden. Retten fastslog derimod, at de kriterier, der gælder for private kreditorer, også finder anvendelse i forbindelse med gældseftergivelse, når forholdet mellem de forskellige kreditorer er asymmetrisk. Retten understreger, at det er afgørende, om kravet er pantesikret, privilegeret eller simpelt, dvs. hvilken rangorden de forskellige kreditorers fordringer har. Retten fastslog, at en offentlig kreditor handler som en privat kreditor, når den offentlige kreditor beslutter at give delvis afkald på tilbagesøgningen på baggrund af en grundig og rimelig vurdering af, hvor stort et beløb, der vil kunne tilbagesøges, risikoen for afvikling og mulighederne for genopretning af virksomheden (13). Endelig henviser Tyskland til Kommissionens beslutning i Huta Cynku-sagen, hvor Kommissionen besluttede, at der ikke kan være tale om nogen fordel og derfor ikke om statsstøtte, hvis omstruktureringen giver et mere indbringende resultat end likvidationen (14).
(84)
På denne baggrund gør Tyskland gældende, at både efterstillingen og afkaldet på krav - henset til WAK's position som hovedkreditor og fondens ringere sikkerhed i forhold til vinproducenterne og vinhandlerne - var i overensstemmelse med de kriterier, der gælder for private kreditorer, og dermed ikke udgør statsstøtte. WAK ville have tabt mindst det samme og sandsynligvis et betydeligt større beløb af fondens resterende fordringer i tilfælde af en insolvensbehandling.
(85)
WAK ville kun få fuld sikkerhed i det resterende lager og kunne sikre en større tilbagebetaling af fondens resterende fordringer end ved en insolvensbehandling ved at forhindre GfW's insolvens og indfri vinproducenternes og vinhandlernes resterende fordringer.
(86)
Ud fra en forhåndsbetragtning var WAK's adfærd ifølge Tyskland korrekt, navnlig da det lykkedes fonden at sikre en større tilbagebetaling ved at konvertere fondens begrænsede sikkerhed til en primær sikkerhedsret og forhindre GfW's umiddelbart forestående insolvens. Ifølge Tyskland ville enhver privat bank have handlet på samme måde i den samme situation.
(87)
Ifølge de tyske myndigheder ville en forhåndsevaluering af GfW's regnskaber have vist, at WAK ved en videreførelse af GfW ville kunne få tilbagebetalt 5 112 918,81 EUR. Hvis der derimod var blevet indledt en insolvensbehandling mod GfW, ville WAK kun kunne få tilbagebetalt højst 2,4 mio. EUR. Forskellen er således mindst 2,7 mio. EUR.
(88)
Dette bekræftes i en rapport af 3. februar 2003, som er udarbejdet af en uafhængig revisor (15) på foranledning af WAK og forelagt af de tyske myndigheder. Det konkluderes i rapporten, at det var økonomisk rentabelt for WAK at efterstille fondens krav, at give afkald på en del af fondens krav svarende til ovennævnte beløb og at give afkald på fremtidige rentebetalinger. Tyskland anførte følgende grunde til denne konklusion:
-
Hvis WAK ikke havde efterstillet og givet afkald på fondens krav og rentebetalingerne, ville GfW være nødsaget til at indgive en insolvensbegæring, og GfW var blevet opløst. WAK's fordringer skulle i så fald indfries ved salg af GfW's lagre.
-
Hvis selskabet var blevet opløst, ville værdien af GfW's lagre være faldet. Provenuet af salget af lagrene ville kun have udgjort ca. 50-70 % af den bogførte værdi. Under hensyntagen til sikkerhedsrettighederne ville provenuet således have udgjort mellem 1,84 mio. EUR og 2,4 mio. EUR.
-
Insolvensbehandlinger er dyre.
-
I henhold til den tyske lov om insolvens (InsO) er produkter behæftet med ejendomsforbehold omfattet af udtagelsesretten, men kurator kan vælge mellem opfyldelse af kontrakten og udtagelse af aktiver (§ 103 i InsO). Udtagelse af aktiver er kun muligt, hvis kurator nægter at opfylde kontrakten. I så fald kan kreditor hæve kontrakten og kræve udtagelse af aktiverne og er berettiget til erstatning for manglende opfyldelse af kontrakten. Forskud kan modregnes. GfW har til gengæld krav på tilbagebetaling af allerede gennemførte betalinger, som kan modregnes i erstatningen for manglende opfyldelse af kontrakten.
-
Efter WAK's efterstilling af en del af fondens krav var det derimod juridisk muligt for GfW at undgå en insolvensbehandling, og efter WAK's afkald på en del af fondens krav og rentebetalingerne beløb WAK's udestående fordringer sig til 5,15 mio. EUR, som fonden kunne forvente at få tilbagebetalt, da GfW kunne fortsætte driften.
-
Det understreges ligeledes, at hvis der var blevet indledt en insolvensbehandling, kunne GfW have gjort indsigelse mod tilbagebetalingerne på WAK's lån til GfW på 1 440 476,92 EUR i perioden fra den 1. november til den 31. december 2000 i henhold til insolvensreglerne. WAK ville således have været nødsaget til at tilbagebetale disse midler.
(89)
Tyskland understreger, at en efterfølgende vurdering viser, at efterstillingen og afkaldet på krav var en mere økonomisk rentabel løsning, da fonden således fik tilbagebetalt 4 670 517,65 EUR ved at forhindre GfW's insolvens, hvilket var mere end de højst 2,4 mio. EUR, der var sikkerhed for ved en insolvensbehandling.
(90)
Tyskland konkluderer, at efterstillingen og afkaldet på krav var i overensstemmelse med de kriterier, der gælder for private kreditorer, og at der ikke blev ydet statsstøtte til vinproducenterne og vinhandlerne i forbindelse med WAK's efterstilling og afkald på krav.
VI. VURDERING AF STØTTEN
VI.1. Fælles markedsordning
(91)
Indtil Rådets forordning (EF) nr. 479/2008 af 29. april 2008 om den fælles markedsordning for vin (16) trådte i kraft, var vinavl og -fremstilling omfattet af forordning (EF) nr. 1493/1999. I henhold til artikel 71 i forordning (EF) nr. 1493/1999 anvendes EF-traktatens artikel 87, 88 og 89 (nu artikel 107, 108 og 109 i TEUF) på produktion af og handel med de af forordningen omfattede produkter. Før den 31. juli 2000 var vinavl og -fremstilling omfattet af forordning (EØF) nr. 822/87. I henhold til artikel 76 i forordning (EØF) nr. 822/87 anvendes EF-traktatens artikel 92, 93 og 94 (nu artikel 107, 108 og 109 i TEUF) på produktion af og handel med de produkter, der er omfattet af forordningens artikel 1. De her omhandlede foranstaltninger skal derfor undersøges på grundlag af statsstøttereglerne.
VI.2. Statsstøtte som omhandlet i artikel 107, stk. 1, i TEUF
(92)
Artikel 107, stk. 1, i TEUF forbyder statsstøtte eller støtte, som ydes ved hjælp af statsmidler under enhver tænkelig form, og som fordrejer eller truer med at fordreje konkurrencevilkårene ved at begunstige visse virksomheder eller visse produktioner, i det omfang den påvirker samhandelen mellem medlemsstaterne.
(93)
WAK er en offentligretlig juridisk person og finansieres til dels af midler fra delstaten Rheinland-Pfalz og til dels gennem skattelignende indtægter. Foranstaltningen finansieres således ved hjælp af statsmidler.
(94)
Støtte til en virksomhed anses for at påvirke samhandelen mellem medlemsstaterne, når den pågældende virksomhed er aktiv på et marked, der er åbent for samhandel inden for EU (17). Der foregår en omfattende samhandel med landbrugsprodukter i Unionen. Foranstaltningen kan derfor påvirke samhandelen mellem medlemsstaterne (18).
(95)
Domstolen har udtalt, at det med henblik på at vurdere, hvorvidt en statslig foranstaltning skal anses for at være støtte i henhold til artikel 107, stk. 1, i TEUF, også må fastlægges, hvorvidt den virksomhed, foranstaltningen er rettet til, opnår en økonomisk fordel, som den ikke ville have opnået på sædvanlige markedsbetingelser (19), og/eller om foranstaltningen gjorde det muligt for virksomheden at undgå omkostninger, der normalt skulle have været afholdt af virksomhedens egen kapital (20). Dette ville rent faktisk være tilstrækkeligt til at afgøre, om der er risiko for konkurrenceforvridning (21).
VI.2.1. Støtte til Gesellschaft für Weinabsatz (GfW)
VI.2.1.a. Lånet fra WAK
(96)
Lånet fra WAK på 15 302 696,25 EUR blev ydet i efteråret 1999. GfW blev opkrævet en rente på mellem 3,28 % og 5,25 % i lånets løbetid. Der blev ikke opkrævet nogen risikopræmie. I den pågældende periode lå Tysklands basisreferencesats på mellem 5,23 % og 6,33 %.
(97)
Tyskland er enig med Kommissionen i, at lånet ikke blev ydet på markedsvilkår. Var lånet blevet ydet på markedsvilkår, ville basisrenten have været højere, og der ville være blevet opkrævet en risikopræmie henset til den begrænsede sikkerhedsstillelse for lånet.
(98)
Det kan konkluderes, at lånet til GfW indeholdt et statsstøtteelement i henhold til artikel 107, stk. 1, i TEUF, da GfW opnåede en økonomisk fordel, som selskabet ikke ville have opnået på sædvanlige markedsbetingelser. Dette støtteelement beregnes som forskellen mellem den anvendte rentesats og referencesatsen samt en passende risikopræmie.
(99)
Eventuel overførsel af støtte til retssuccessorer
(100)
Ifølge Tyskland blev GfW likvideret og opløst pr. 1. juni 2005. Det resterende lager på de øvrige forretningsområder blev solgt. Hele provenuet blev anvendt til at tilbagebetale WAK. Det blev aftalt med køberen (en privatperson), at værdien af hele det resterende lager i henhold til lagerlisten pr. 31. december 2004 ville blive overført til WAK ved udgangen af 2005. Værdien ville være den oprindelige købsværdi på 79 579,79 EUR. GfW blev slettet af handelsregistret i 2006, og der er ingen retssuccessor eller retlig enhed, fra hvem støtten kan tilbagesøges. Tyskland anfører, at det ifølge fast retspraksis (22) således ikke er muligt at tilbagesøge støtten.
(101)
Da de resterende aktiver i GfW blev solgt, kan køberen muligvis have draget fordel af støtten til GfW. Den pågældende køber betalte imidlertid den oprindelige købspris, og markedet faldt kraftigt de efterfølgende år, og køberen betalte således tydeligvis som minimum markedsprisen. Kommissionen konkluderer derfor, at der ikke blev overført støtte til køberen af GfW's resterende lager. GfW blev samtidig opløst, og støtten kan derfor ikke tilbagesøges.
VI.2.1.b. WAK's efterstilling af og afkald på krav
(102)
Efterstillingen af krav og afkaldet på krav og rentebetalinger blev finansieret med WAK's egne midler og et tilsvarende lån optaget af WAK og kan derfor betragtes som statsfinansieret.
(103)
For at vurdere, hvorvidt efterstillingen af krav og afkaldet på krav og rentebetalinger udgør statsstøtte til GfW i henhold til artikel 107, stk. 1, i TEUF, må det også fastlægges, hvorvidt GfW opnåede en økonomisk fordel, som virksomheden ikke ville have opnået på sædvanlige markedsbetingelser, og/eller om foranstaltningen gjorde det muligt for GfW at undgå omkostninger, der normalt skulle have været afholdt af virksomhedens egen kapital. Denne vurdering skal foretages efter de kriterier, der gælder for private kreditorer. Ved en vurdering efter de kriterier, der gælder for private kreditorer, vurderes det, om en privat kreditor ville have handlet eller har handlet på samme måde som den offentlige kreditor.
(104)
Ifølge fast retspraksis kan det være nødvendigt at give delvis afkald på tilbagesøgningen for at forøge det beløb, der inddrives. En privat kreditor vil forsøge at mindske sine tab (23). Hvis en fordring ikke var tilstrækkelig sikret, ville en aftale om at udsætte tilbagebetalingen øge mulighederne for tilbagebetaling uden tab, da skyldneren ville få mulighed for at overvinde krisen og rette op på sin økonomiske situation (24).
(105)
I HAMSA (25)-dommen undsiger Retten Kommissionens tidligere praksis med at kræve, at private og offentlige kreditorer giver afkald på en ligelig del af fordringerne i forhold til deres andel af gælden. Retten fastslog derimod, at de kriterier, der gælder for private kreditorer, også finder anvendelse i forbindelse med gældseftergivelse, når forholdet mellem de forskellige kreditorer er asymmetrisk. Det hedder i præmis 168 og 169:
»(168)
Når en virksomhed, som står over for en væsentlig forringelse af sin økonomiske situation, foreslår en aftale eller en række aftaler om omstrukturering af dens gæld til sine kreditorer med henblik på at genoprette sin økonomiske situation og undgå afvikling, må hver enkelt kreditor træffe et valg dels med hensyn til det beløb, der bliver tilbudt ham i den foreslåede aftale, dels med hensyn til det beløb, som han forventer at kunne opnå i forbindelse med virksomhedens eventuelle afvikling. Dette valg er påvirket af en række faktorer, såsom om kravet er pantesikret, privilegeret eller simpelt, arten og omfanget af eventuel anden sikkerhed, en vurdering af mulighederne for genopretning af virksomheden og det udbytte, han vil kunne opnå ved en afvikling. Hvis det eksempelvis viser sig, at værdien af virksomhedens realiserede aktiver i forbindelse med likvidation af virksomheden alene dækker de pantesikrede og privilegerede fordringer, vil de simple fordringer ikke have nogen værdi I en sådan situation er det ikke noget reelt offer for en simpel kreditor at give afkald på en væsentlig del af sin fordring.
(169)
Heraf følger navnlig, at når de faktorer, som er afgørende for at bestemme værdien af de muligheder, som tilbydes kreditorerne, ikke er kendte, er den blotte omstændighed, at der er en åbenbar ulighed mellem de beløb, som de forskellige grupper af kreditorer har eftergivet, ikke i sig selv tilstrækkelig til at nå til en konklusion hvad angår de grunde, som ledte kreditorerne til at acceptere den foreslåede gældseftergivelse.«
(106)
I HAMSA (26)-sagen fastslog Retten endvidere, at en offentlig kreditor handler som en privat kreditor, når den offentlige kreditor beslutter at give delvis afkald på tilbagesøgningen på baggrund af en grundig og rimelig vurdering af, hvor stort et beløb der vil kunne tilbagesøges, risikoen for afvikling og mulighederne for genopretning af virksomheden. Endelig besluttede Kommissionen i Huta Cynku-sagen (27), at der ikke kan være tale om nogen fordel, og derfor ikke om statsstøtte, hvis omstruktureringen giver et mere indbringende resultat end likvidationen.
(107)
Ved vurderingen af, om en privat kreditor ville have eller har handlet på samme måde som WAK er det ifølge ovennævnte retspraksis nødvendigt at undersøge de handlemuligheder, som WAK havde, da det blev fastslået, at GfW var truet af insolvens, og hvilke økonomiske følger disse handlemuligheder ville få. Det er derefter ligeledes nødvendigt at foretage den samme undersøgelse for vinproducenterne og vinhandlerne og herefter vurdere, om WAK's situation kan sammenlignes med og vurderes på grundlag af vinproducenternes og vinhandlernes tiltag.
(108)
Da WAK blev underrettet om, at GfW var truet af insolvens, havde fonden to valgmuligheder. Den kunne enten acceptere, at der blev indledt insolvensbehandling, eller forsøge at forhindre dette ved at indgå en aftale med GfW, som ville give GfW mulighed for at fortsætte driften. Ifølge oplysningerne fra Tyskland, der understøttes af en rapport af 3. februar 2003 udarbejdet af en uafhængig revisor (se betragtning 88), er de økonomiske følger af disse to afgørelser ifølge Tyskland følgende: Ved en insolvensbehandling kunne WAK ex-ante forvente at få inddrevet højst ca. 2,4 mio. EUR af fondens krav. Hvis WAK undertegnede en aftale med GfW, hvor fonden gav afkald på en del af sine fordringer og således gav GfW mulighed for at fortsætte driften, kunne WAK ex-ante forvente at få inddrevet ca. 5,1 mio. EUR af fondens krav, dvs. 2,7 mio. EUR mere, hvis GfW fik mulighed få at undgå insolvensbehandling. Hvorvidt vinproducenterne og vinhandlerne var villige til at gøre det samme havde kun en begrænset indvirkning på beregningen af størrelsen af det inddrevne beløb, men ændrede ikke ved resultatet af sammenligningen af de to alternativer.
(109)
Den skønnede tilbagebetalingsgrad på 2,4 mio. EUR i rapporten er baseret på Tysklands antagelse af, at vinproducenternes og vinhandlernes fordringer på 4,4 mio. EUR skulle indfries før WAK's fordringer. Ifølge Europa-Kommissionen er det i henhold til den tyske lov om insolvens kun fordringer fra vinproducenter og vinhandlere med forlænget ejendomsforbehold, der skal indfries før WAK's fordringer. De øvrige fordringer har samme rangorden som WAK's fordringer. Europa-Kommissionens egne beregninger viser imidlertid, at selv hvis WAK's og vinproducenternes og vinhandlernes fordringer alle havde samme rangorden, kunne WAK forvente at få inddrevet højst 4,7 mio. EUR i tilfælde af insolvens (ved en maksimal samlet tilbagebetaling af 6,8 mio. EUR i tilfælde af insolvens, og hvis WAK og vinproducenterne modtog tilbagebetaling i forhold til deres andel af gælden - henholdsvis 10 mio. EUR og 4,4 mio. EUR for WAK og vinproducenterne og vinhandlerne). Det kan derfor konkluderes, at det ex-ante ville være mest fordelagtigt for WAK at give GfW mulighed for at undgå insolvens.
(110)
Regnestykket så derimod helt anderledes ud for vinproducenterne og vinhandlerne. For det første havde de allerede modtaget 80 % af betalingen for de leverede varer. For det andet ville de i henhold til GfW's tilbud kun modtage 10 % af de 20 %, som de stadig havde til gode. Dette betød rent faktisk, at de kun ville modtage yderligere 2 % af den aftalte købspris, hvis de undertegnede aftalen. Det er bestemt mindre, end de kunne forvente ved en insolvensbehandling uanset deres sikkerhedsmæssige stilling (enkelt, udvidet eller forlænget ejendomsforbehold), idet de kunne forvente at modtage 48 % af deres resterende fordringer i gennemsnit (2,1 mio. EUR af de 4,4 mio. EUR, som de stadig havde til gode). Det er således ikke overraskende, at en række af vinproducenterne og vinhandlerne afslog GfW's tilbud. For det tredje må det have været tydeligt, at det ville være i WAK's interesse at give afkald på en del af fondens krav og forhindre insolvens, selv om vinproducenterne og vinhandlerne ikke gjorde det samme, hvilket desuden ville give vinproducenterne og vinhandlerne mulighed for at få inddrevet en større andel af deres resterende fordringer end de tilbudte 10 %. For det fjerde havde flere vinproducenter og vinhandlere allerede anlagt sag mod GfW, og retten havde afsagt dom til deres fordel og pålagt GfW at indfri 80 % af de resterende fordringer.
(111)
Det kan konkluderes, at selv om vinproducenterne og vinhandlerne og WAK alle var GfW's kreditorer, var disse valgmuligheder og resultatet af disse valgmuligheder for WAK og vinproducenterne og vinhandlerne så forskellige, at de ikke kan sammenlignes. Det forhold, at vinproducenterne og vinhandlerne valgte ikke at give afkald på deres fordringer, burde ikke have en negativ indflydelse på vurderingen af, om WAK handlede i overensstemmelse med de kriterier, der gælder for private kreditorer.
(112)
Efter en afvejning af WAK's forskellige valgmuligheder konkluderer Kommissionen, at den delvise efterstilling af og afkald på krav den 4. december 2000 og den 21. februar 2001 på i alt 5 005 441,60 EUR og afkaldet på rentebetalinger pr. 31. december 2000 var den mest fordelagtige valgmulighed for WAK og således i overensstemmelse med de kriterier, der gælder for private kreditorer. Efterstillingen og afkaldet på krav er som betalingshenstand mere fordelagtigt for kreditoren end likvidation. Det følger af retspraksis (28), at en offentligretlig kreditor kan afveje fordelene ved at modtage den sum, der tilbydes i henhold til en omstruktureringsaftale, eller den sum, kreditor modtager ved likvidation af virksomheden. GfW opnåede således ikke nogen fordel, som selskabet ikke ville have opnået på sædvanlige markedsbetingelser, og der blev derfor ikke ydet statsstøtte til GfW som følge af WAK's beslutning om at efterstille og give afkald på en del af fondens krav.
(113)
Ved indledningen af proceduren blev der udtrykt tvivl om, hvorvidt WAK's efterstilling af og afkald på krav var begrænset til et strengt minimum. Ifølge bemærkningerne fra Tyskland gav WAK imidlertid kun afkald på den andel af fondens krav, der var nødvendig for at inddække GfW's underskud for 2000, hvilket var påkrævet i henhold til den tyske lov om insolvens (se betragtning 25) for at undgå en insolvensbehandling og give GfW mulighed for at fortsætte driften. I den første aftale (undertegnet den 4.12.2000) mellem GfW og WAK for at forhindre GfW's insolvens aftalte WAK med GfW, at fonden ville efterstille krav svarende til underskuddet, når vinproducenterne og vinhandlerne havde indvilliget i at give afkald på 90 % af deres resterende fordringer, og give afkald på krav svarende til det efterstillede beløb, hvis det skulle vise sig nødvendigt (se betragtning 79 og 80). Årsagen til, at afkaldet var større end først forventet, var vinproducenternes og vinhandlernes beslutning om ikke at give afkald på nogen af deres fordringer af de grunde, der er anført i ovennævnte betragtning 110, på trods af WAK's og GfW's bestræbelser på at overtale vinproducenterne og vinhandlerne til at yde deres bidrag og hjælpe GfW med at undgå insolvens (se betragtning 79 og 80 vedrørende de tyske bemærkninger). Som nævnt i betragtning 108 havde vinproducenternes og vinhandlernes beslutning om ikke at give afkald på en del af deres resterende fordringer kun en begrænset indvirkning på WAK's økonomiske vurdering og ændrede ikke ved resultatet af denne vurdering, nemlig at det økonomisk set var mest fordelagtigt for WAK at give GfW mulighed for at undgå insolvensbehandling.
(114)
Kommissionen konkluderer derfor, at WAK's delvise efterstilling af og afkald på krav var den mest fordelagtige valgmulighed for WAK og således i overensstemmelse med de kriterier, der gælder for private kreditorer, og at der således ikke blev ydet statsstøtte til GfW i henhold til artikel 107, stk. 1, i TEUF.
VI.2.2. Støtte til vinproducenter og vinhandlere
(115)
Ved indledningen og den efterfølgende udvidelse af den formelle undersøgelsesprocedure blev der rejst en række spørgsmål vedrørende eventuel statsstøtte til vinproducenterne og vinhandlerne. For det første forekom den sikkerhed, som vinproducenterne og vinhandlerne havde fået stillet af GfW på købstidspunktet, at være forholdsvis høj, og der blev udtrykt tvivl om, hvorvidt denne sikkerhedsstillelse egentlig var i overensstemmelse med normal forretningspraksis. For det andet blev det vurderet, at prisen for den indkøbte druemost lå over markedsprisen. For det tredje blev der sat spørgsmålstegn ved vinproducenternes og vinhandlernes beslutning om ikke at give afkald på nogen af deres fordringer, da GfW var truet af insolvens, samt ved WAK's beslutning om at give afkald på en del af fondens fordringer, selv om vinproducenterne og vinhandlerne besluttede ikke at give afkald på 90 % af deres resterende fordringer (20 % af lagerværdien).
VI.2.2.a. På tidspunktet for indkøb af druemost - sikkerhedsstillelse
(116)
I bemærkningerne har Tyskland forsikret, at tildelingen af enkle, udvidede eller forlængede ejendomsforbehold til de forskellige vinproducenter og vinhandlere ved købet af druemost var helt i overensstemmelse med almindelig forretningspraksis. Selv om det gav vinproducenterne og vinhandlerne en forholdsvis høj sikkerhed, navnlig vinproducenter og vinhandlere med forlænget ejendomsforbehold, var det i overensstemmelse med almindelig forretningspraksis, og de stod ikke stærkere, end hvis de havde indgået aftaler med en privat køber.
(117)
Kommissionen henviser til de anbefalinger (29), som foreningen af tyske vinproducenter og detailhandlere i Trier, foreningen af tyske vinhandlere i Mainz og foreningen af tyske vinproducenter i Bonn (Der Bundesverband der Deutschen Weinkellereien und des Weinfachhandels e.V., Trier, der Bundesverband der Deutschen Weinkommissionäre e.V., Mainz und der Deutsche Weinbauverband e.V., Bonn) har registreret hos den tyske konkurrencemyndighed (Bundezkartellamt) i overensstemmelse med § 22, stk. 3, nr. 2, i den tyske lov om forbud mod konkurrencebegrænsninger (des Gesetzes gegen Wettbewerbsbeschränkungen) (30). Den første version af anbefalingerne blev registreret i 1990 og den nuværende version i 2005. I disse anbefalinger fastslås det klart, at hvis de fulde beløb ikke er betalt ved levering af varen, bør sælger have ejendomsforbehold, indtil det fulde beløb er blevet betalt. I den foreliggende sag varierede den sikkerhed, som vinproducenterne og vinhandlerne fik stillet. Kun vinproducenter og vinhandlere med forlænget ejendomsforbehold havde fuld sikkerhed for betaling. Vinproducenternes og vinhandlernes sikkerhed var således ikke i almindelighed så høj som tilrådet i ovennævnte anbefalinger. Kommissionen accepterer derfor under henvisning til anbefalingerne og den faktiske sikkerhedsstillelse Tysklands forsikringer om, at den sikkerhed, som vinproducenterne og vinhandlerne fik stillet i denne sag, er almindelig forretningspraksis, og at denne sikkerhed ikke er større end i en almindelig aftale mellem to private aktører og derfor ikke udgør statsstøtte i henhold til artikel 107, stk. 1, i TEUF.
VI.2.2.b. På tidspunktet for indkøb af druemost - prisen for den indkøbte druemost
(118)
Ved indledningen af proceduren blev det anført, at den pris, som GfW betalte, lå over markedsprisen. Prisen for bordvin blev anvendt som markedspris, og referenceprisen var 0,26 EUR/l. Tyskland har i sine bemærkninger forelagt fyldestgørende oplysninger om GfW's forretningspraksis, der viser, at markedet for almindelig bordvin ikke er det relevante marked, og at GfW havde en trestrenget strategi om for det første at købe druemost til bordvin med henblik på deltagelse i EU's destillationsordning (40 % af lageret), for det andet at købe druemost af høj kvalitet med henblik på videresalg på markedet for råvin af høj kvalitet til fremstilling af mousserende vin (60 % af lageret) og for det tredje at deltage i EU's oplagringsordning med 20 % af lageret, inden det blev solgt til fremstilling af mousserende vin. Når Kommissionen skal analysere, om to produkter tilhører det samme marked, tager den udgangspunkt i Kommissionens meddelelse om afgrænsning af det relevante marked i forbindelse med Fællesskabets konkurrenceret (31). Punkt 7 i meddelelsen har følgende ordlyd: »Ved det relevante produktmarked forstås således markedet for alle de produkter og/eller tjenesteydelser, som forbrugeren anser for indbyrdes substituerbare på grund af deres egenskaber, pris og anvendelsesformål«.
(119)
Markedet for den druemost, der blev købt for at drage fordel af EU's destillationsordning, er naturligvis markedet for almindelig bordvin. Den relevante pris må imidlertid være den pris, der blev betalt for vin leveret til destillation.
(120)
I lighed med alle traditionelle interventionsforanstaltninger til regulering af landbrugsmarkederne er formålet med forebyggende destillation i henhold til artikel 38 i forordning (EØF) nr. 822/87 at forhindre overforsyning af vinmarkedet, og prisen for denne frivillige destillation var således nødt til at være høj nok til at give producenterne incitament til at levere vin til destillation. Den faktiske årlige destillationspris blev fastsat af Rådet til 65 % af den såkaldte orienteringspris.
(121)
Orienteringsprisen blev fastsat af Rådet en gang om året, og prisen blev fastsat med det specifikke formål at understøtte markedet. Det var således nødvendigt at fastsætte prisen på et tilstrækkelig højt niveau. Ved Rådets forordning (EF) nr. 1676/1999 af 19. juli 1999 om fastsættelse for produktionsåret 1999/2000 af orienteringspriserne for vin (32) fastsattes orienteringspriserne for de forskellige vinkategorier. Prisen for vintype A II (»hvid bordvin fra vinstoksorter af arterne Sylvaner eller Mueller-Thurgau«) blev fastsat til 82,81 EUR/hl og for vintype A III (»hvid bordvin fra vinstoksorter af arten Riesling«) til 94,57 EUR/hl. I henhold til bilag III i Kommissionens forordning (EF) nr. 1681/1999 af 26. juli 1999 om fastsættelse af opkøbspriser og støtte samt visse andre beløb, der for produktionsåret 1999/2000 anvendes i forbindelse med interventionsforanstaltningerne i vinsektoren (33) afhang den nøjagtige beløb, der blev betalt for destillationen, af alkoholgraden af den leverede vin, da Kommissionen beregnede prisen for forebyggende destillation (65 % af orienteringsprisen) pr. alkoholgrad/hl og ikke pr. hl for det pågældende år.
(122)
Kommissionens primære rolle i forbindelse med destillation af vin var at vurdere den aktuelle markedssituation og fastsætte de mængder, som kunne leveres til forebyggende destillation hvert år i de enkelte medlemsstater. Ved Kommissionens forordning (EF) nr. 2367/1999 af 5. november 1999 om åbning af forebyggende destillation som omhandlet i artikel 38 i Rådets forordning (EØF) nr. 822/87 for produktionsåret 1999/2000 (34) fik Tyskland tildelt 148 000 hl for produktionsåret 1999/2000. Ved Kommissionens forordning (EF) nr. 546/2000 af 14. marts 2000 om ændring af forordning (EF) nr. 2367/1999 om åbning af forebyggende destillation som omhandlet i artikel 38 i Rådets forordning (EØF) nr. 822/87 for produktionsåret 1999/2000 (35) blev denne mængde forøget til 468 000 hl. Ved forordning (EF) nr. 2367/1999 blev mængden af vin, der kunne leveres til destillation, begrænset til 40 % af produktionen. Ifølge Kommissionens optegnelser destillerede de tyske producenter ca. 400 000 hl under denne ordning.
(123)
Ifølge Tyskland blev der betalt 0,50-0,55 EUR/l for den vin, der blev leveret til destillation. Under hensyntagen til ovennævnte beregningsmetode finder Kommissionen, at den pris, der anføres af Tyskland, er realistisk.
(124)
Kommissionen konkluderer, at der som følge af EU's omfattende intervention på vinmarkedet blev skabt to adskilte markeder, nemlig et marked, hvor der blev betalt en referencepris for vin leveret til destillation, i dette tilfælde 0,50-0,55 EUR/l, og et andet marked, hvor referenceprisen var markedsprisen. Den pris på 0,26 EUR/l, der blev anført i åbningsskrivelsen, kan derfor ikke betragtes som den relevante referencepris for den druemost, der blev indkøbt med henblik på destillation.
(125)
For at bestemme det relevante marked for den druemost, der blev indkøbt med det formål at forarbejde mosten til råvin til fremstilling af mousserende vin, skal det først vurderes, om der er to adskilte markeder for vinen, og om den druemost, som GfW købte, tilhører det samme marked som bordvin. Det er ligeledes nødvendigt at afgøre, om vin af højere kvalitet kunne sælges til højere priser. I sine statistikker henviser Kommissionen altid til forskellige priser afhængigt af vinens kvalitet. Ifølge Kommissionens egne vineksperter er vinprisen ikke den samme for hvert parti, og de tilgængelige vinstatistikker viser kun gennemsnitspriserne for forskellige vinkvaliteter. Den faktiske pris afhænger af flere forskellige faktorer. De vigtigste faktorer er kvalitet, lagringsperiode, omdømme, efterspørgsel og alkoholgrad/oechslegrader. Oechslegraden angiver modenheden og sukkerindholdet i druerne. Det er vigtigt, da den afgør en vins endelige naturlige alkoholindhold. Ifølge Deutsches Weininstitute kræver fremstillingen af sekt/mousserende vin et højt alkoholindhold i råvinen (36).
(126)
Dette understøtter Tysklands påstande om, at antallet af oechslegrader i druemosten skal være højere, hvis det færdige produkt skal være mousserende vin og ikke bordvin, og at der skulle betales en præmie for druemosten med et højere antal oechslegrader. Kommissionen tilslutter sig derfor Tysklands argument om, at der er tale om adskilte markeder, og at prisen ganske rigtigt må have været højere for druemost til fremstilling af mousserende vin end for druemost til fremstilling af bordvin. Kommissionen accepterer derfor også, at den pris, som GfW betalte på købstidspunktet, ikke kan sammenlignes med prisen for bordvin, 0,26 EUR/l, hvilket skete ved indledningen af proceduren.
(127)
Tyskland har også fremlagt oplysninger om den opnåelige pris på det relevante marked, dvs. markedet for druemost af høj kvalitet til fremstilling af mousserende vin. Ifølge disse oplysninger var basisprisen på markedet for råvin til fremstilling af mousserende vin pr. liter druemost med 60 oechslegrader 0,312 EUR/l. Der blev betalt 0,005 EUR/l for hver yderligere oechslegrad (op til maksimalt 80 oechslegrader). Vinproducenterne og vinhandlerne blev betalt for deres druemost af høj kvalitet, der udgjorde 60 % af den indkøbte druemost, i overensstemmelse med dette princip. Ifølge importstatistikkerne fra den tyske forening af vinproducenter (Deutsche Weinbauverband) for 1998-2001 fremlagt af Tyskland var markedsprisen for importeret uaftappet hvidvin, der på grund af sin høje kvalitet er egnet til fremstilling af mousserende vin, 0,38 EUR/l.
(128)
Kommissionen er villig til at acceptere Tysklands argumenter for en relevant markedspris på ca. 0,38 EUR/l på baggrund af oplysningerne fra Kommissionens egne eksperter vedrørende prisfastsættelsen for vin, ovennævnte oplysninger fra Deutsches Weininstitute og indtjeningsberegningen i GfW's forretningsplan.
(129)
Det fremgår af GfW's forretningsplan indsendt af Tyskland, at GfW på tidspunktet for indkøbet af druemosten forventede at kunne levere 40 % af lageret til forebyggende destillation til en pris af 0,50-0,55 EUR/l, at kunne sælge 60 % af lageret til en pris af 0,375 EUR/l og at få EU-støtte på 0,06 EUR/l til oplagring af 20 % af lageret, inden det skulle videresælges til en pris af 0,375 EUR/l året efter. Samlet set forventede selskabet at sælge lageret til en gennemsnitspris på 0,44-0,46 EUR/l og at opnå en fortjeneste på 0,06-0,09 EUR/l. Den samlede indtjening ville således ligge på ca. 2,64-3,96 mio. EUR.
(130)
I 1999 sendte GfW 40 % af selskabets lager til forebyggende destillation og modtog 0,50-0,55 EUR/l. På baggrund af et prisfald på vinmarkedet i slutningen af 1999 - som GfW ikke havde forventet i lyset af de højere priser året før - besluttede GfW at undlade at sælge det resterende lager i 1999 og i stedet lagre vinen og sælge den i 2000, eller hvis markedsprisen fortsat var lav, levere vinen til destillation i anden runde. Denne beslutning var baseret på den antagelse, at der fortsat ville være mulighed for forebyggende destillation. Den nye forordning (EF) nr. 1493/1999 om den fælles markedsordning for vin ophævede imidlertid ordningen for forebyggende destillation og introducerede i stedet muligheden for frivillig destillation med henblik på at forsyne markedet for konsumalkohol. Den nyligt indførte krisedestillation kan kun foretages i ekstraordinære tilfælde af markedsforstyrrelser. I betragtning 35 i forordning (EF) nr. 1493/1999 henvises der udtrykkeligt til nødvendigheden af at fjerne destillationsordningen som kunstig afsætningsmulighed for overskudsproduktion. Den nye forordning trådte i kraft den 31. juli 2000.
(131)
For GfW indebar dette, at destillationsordningerne for produktionsåret 2000/01 var betydeligt mindre fordelagtige end de tidligere år. I forbindelse med destillation til forsyning af markedet for konsumalkohol kunne der kun opnås ca. halvdelen af den tidligere opnåede gennemsnitspris på 0,50-0,55 EUR/l.
(132)
Efter Tysklands opfattelse kunne denne udvikling ikke forudses, da GfW besluttede at oplagre vinen. Kommissionen mener derimod, at denne udvikling kunne forudses. I den nye fælles markedsordning for vin blev det udtrykkeligt anført, at destillationsordningerne skulle afskaffes. GfW burde således have vidst, at destillationsordningerne fra anden halvdel af 2000 og fremover ikke ville kompensere for de faldende priser på vinmarkedet, da det blev besluttet at levere vinen til destillation i anden runde.
(133)
Hvorvidt GfW burde have haft kendskab til ændringen af forordningen, er imidlertid irrelevant. På købstidspunktet omfattede forretningsplanen, som GfW's adfærd som privat investor skal bedømmes på, kun én destillationsrunde, der også fandt sted, og hvor GfW modtog 0,50-0,55 EUR/l. Den omfattede ikke en anden runde af forebyggende destillation, og den forventede indtjening ved denne destillation var således ikke medtaget i den samlede indtjeningsberegning på købstidspunktet. Den indgik ikke i forretningsplanen, og selv om der ikke er nogen tvivl om, at GfW's beslutning om at levere vinen til destillation i anden runde, da markedspriserne faldt, var forkert, kan det ikke betragtes som statsstøtte til vinproducenterne og vinhandlerne på købstidspunktet.
(134)
På grundlag af ovenstående konkluderer Kommissionen, at GfW betalte markedsprisen for den indkøbte druemost i efteråret 1999, og at der således ikke blev ydet statsstøtte til vinproducenterne og vinhandlerne i henhold til artikel 107, stk. 1, i TEUF.
VI.2.2.c. På tidspunktet for WAK's efterstilling af og afkald på krav
(135)
I betragtning 114 blev det konkluderet, at WAK's efterstilling af og afkald på krav udelukkende skete i egen interesse og i overensstemmelse med de kriterier, der gælder for private kreditorer, og at der således ikke blev ydet statsstøtte til GfW. Det forhold, at WAK's beslutning begunstigede vinproducenterne og vinhandlerne, er ikke relevant, da det ikke var hensigten, men blot en konsekvens af WAK's forsøg på at opnå størst mulig dækning af sine tilgodehavender.
(136)
Kommissionen konkluderer, at WAK ved efterstillingen og afkald på krav ikke ydede statsstøtte til vinproducenterne og vinhandlerne i henhold til artikel 107, stk. 1, i TEUF.
VI.3. Betegnelse af støtten som ulovlig støtte
(137)
Da støtteelementet i WAK's lån til GfW blev ydet og udbetalt uden forudgående anmeldelse, udgør det en ulovlig støtte i henhold til artikel 1, litra f), i Rådets forordning (EF) nr. 659/1999 af 22. marts 1999 om fastlæggelse af regler for anvendelsen af EF-traktatens artikel 93 (37).
VI.4. Undtagelser i traktatens artikel 107 vedrørende lånet til GfW
(138)
Det skal således undersøges, om en af undtagelserne fra forbuddet mod statsstøtte i artikel 107, stk. 1, i TEUF finder anvendelse.
(139)
I den aktuelle sag finder undtagelserne i artikel 107, stk. 2, og stk. 3, litra a), b) og d), ikke anvendelse, da den pågældende støtte hverken er:
-
støtte til fremme af den økonomiske udvikling i områder, hvor levestandarden er usædvanlig lav, eller hvor der hersker en alvorlig underbeskæftigelse
-
støtte, der kan fremme virkeliggørelsen af vigtige projekter af fælleseuropæisk interesse eller afhjælpe en alvorlig forstyrrelse i en medlemsstats økonomi
-
støtte til fremme af kulturen og bevarelse af kulturarven, når den ikke ændrer samhandels- og konkurrencevilkårene i Unionen i et omfang, der strider mod de fælles interesser.
(140)
Den eneste mulige undtagelse, som eventuelt kan finde anvendelse, er således artikel 107, stk. 3, litra c), i TEUF.
(141)
På støttetidspunktet blev støtte til primærproducenter vurderet direkte på grundlag af artikel 107, stk. 3, litra c), i TEUF. I henhold til almindelig praksis på daværende tidspunkt kunne støtte til investeringer, lån, husdyrsektoren, producentorganisationer, salgsfremme, erstatning for tab som følge af sygdomme, forsikringspræmier og teknisk bistand betragtes som forenelig med det indre marked, hvis visse kriterier var opfyldt. Ingen af de nævnte former for forenelig støtte kan imidlertid anvendes til at undtage den foreliggende støtteforanstaltning.
(142)
For fuldstændighedens skyld har Kommissionen desuden undersøgt, om rammebestemmelserne for statsstøtte til redning og omstrukturering af kriseramte virksomheder kunne finde anvendelse i den foreliggende sag. Den første betingelse for at være berettiget til støtte til redning eller omstrukturering er, at den pågældende virksomhed kan betragtes som kriseramt i henhold til rammebestemmelserne for statsstøtte til redning og omstrukturering af kriseramte virksomheder (38). Det fremgår ikke af de oplysninger, som Kommissionen er i besiddelse af, at virksomheden var kriseramt i henhold til ovennævnte rammebestemmelser på det tidspunkt, hvor støtteforanstaltningen blev anmeldt. GfW kommer først i vanskeligheder et år senere på grund af afmatningen på markedet.
(143)
Under alle omstændigheder vil Kommissionen gerne understrege, at det påhviler den pågældende medlemsstat at samarbejde med Kommissionen og forelægge alle oplysninger, der gør det muligt for Kommissionen at kontrollere, om betingelserne for at fravige reglerne er opfyldt (39). I den foreliggende sag har Tyskland ikke fremsendt tilstrækkelig dokumentation til at sætte Kommissionen i stand til at undersøge sagen i lyset af disse rammebestemmelser, og de tyske myndigheder har heller ikke fremsendt tilstrækkelig dokumentation til at sætte Kommissionen i stand til at vurdere støtten i lyset af de andre former for forenelig støtte, der henvises til i betragtning 126, på trods af Kommissionens henvisning hertil i punkt 44 i åbningsskrivelsen.
(144)
Støtteforanstaltninger, hvis forenelighed skal vurderes direkte på grundlag af artikel 107, stk. 3, litra c), i TEUF, skal vurderes restriktivt. Det skal klart påvises, at de positive virkninger af støtteforanstaltningen opvejer den skadelige indvirkning, som støtten kan have på konkurrencevilkårene og det indre markeds funktion. Ensidige statsstøtteforanstaltninger, som blot har til formål at forbedre producenternes økonomiske situation uden på nogen måde at bidrage til sektorens udvikling, anses ikke for at opfylde disse kriterier, og er således driftsstøtte, der er uforenelig med det indre marked.
(145)
Af ovennævnte grunde er støtten til GfW som et element i lånet ikke omfattet af en af de mulige undtagelser i artikel 107, stk. 3. Støtten er således uforenelig med det indre marked.
(146)
Ingen andre undtagelser i henhold til artikel 107, stk. 3, litra c), i TEUF finder anvendelse.
VII. KONKLUSIONER
(147)
Kommissionen konstaterer af de ovenfor anførte grunde, at lånet til GfW ikke kan betragtes som foreneligt med det indre marked. Kommissionen konstaterer desuden, at Tyskland uretmæssigt har gennemført den pågældende foranstaltning.
(148)
Kommissionen konstaterer af de ovenfor anførte grunde, at den efterfølgende efterstilling af krav og afkald på krav og fremtidige rentebetalinger ikke udgør statsstøtte til fordel for GfW eller til fordel for vinproducenterne og vinhandlerne.
(149)
Kommissionen konstaterer af de ovenfor anførte grunde, at druemosten blev indkøbt til markedspris og i overensstemmelse med almindelig forretningspraksis og således ikke udgør statsstøtte til vinproducenterne og vinhandlerne.
(150)
Når en uretmæssigt ydet statsstøtte anses for uforenelig med det indre marked, er den naturlige konsekvens af denne konstatering et krav om tilbagesøgning med henblik på i videst muligt omfang at genetablere den konkurrencesituation, der bestod, inden støtten blev ydet.
(151)
Da der ikke er nogen retssuccessor til GfW er det ifølge fast retspraksis ikke muligt at tilbagesøge støtten (40) -
VEDTAGET DENNE AFGØRELSE:
Artikel 1
Den statsstøtte - svarende til forskellen mellem den anvendte rentesats og markedsrenten samt den risikopræmie, der skulle have været opkrævet - som Tyskland ulovligt har ydet til Gesellschaft für Weinabsatz Pfalz GmbH i strid med artikel 108, stk. 3, i traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde, er uforenelig med det indre marked.
Artikel 2
WAK's efterstilling af og afkald på krav udgør ikke statsstøtte til GfW eller vinproducenterne og vinhandlerne i henhold til artikel 107, stk. 1, i traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde.
Artikel 3
GfW's indkøb af druemost i 1999 udgør ikke statsstøtte til vinproducenterne og vinhandlerne i henhold til artikel 107, stk. 1, i traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde.
Artikel 4
Tyskland skal ikke tilbagesøge den i artikel 1 omhandlede støtte fra støttemodtageren, da støttemodtageren er insolvent og er blevet opløst og slettet af handelsregistret, og da der ikke er nogen retssuccessor.
Artikel 5
Denne afgørelse er rettet til Forbundsrepublikken Tyskland.
Udfærdiget i Bruxelles, den 29. juni 2011.
KOMISSION PÄÄTÖS,
annettu 29 päivänä kesäkuuta 2011,
valtiontuesta SA.14554 (C 7/04), jonka Saksa on myöntänyt Gesellschaft für Weinabsatz -viininmarkkinointiyhtiölle
(tiedoksiannettu numerolla K(2011) 4426)
(Ainoastaan saksankielinen teksti on todistusvoimainen)
(2012/268/EU)
EUROOPAN KOMISSIO, joka
ottaa huomioon Euroopan unionin toiminnasta tehdyn sopimuksen ja erityisesti sen 108 artiklan 2 kohdan ensimmäisen alakohdan (1),
on mainitun artiklan mukaisesti kehottanut asianomaisia osapuolia esittämään huomautuksensa (2),
sekä katsoo seuraavaa:
I. MENETTELY
(1)
Komissio lähetti 10 päivänä toukokuuta 2001 vastaanottamansa kantelun perusteella Saksan liittotasavallalle kirjallisen tiedustelun 9 päivänä marraskuuta 2001. Toimenpiteestä ilmoitettiin 5 päivänä maaliskuuta 2002 päivätyllä ja 8 päivänä maaliskuuta 2002 vastaanotetulla kirjeellä vastauksena kyseiseen komission kirjalliseen tiedusteluun. Koska toimenpide oli tuolloin jo pantu täytäntöön, se kirjattiin ilmoittamatta jätettyjen tukijärjestelmien luetteloon (tuki nro NN 159/02).
(2)
Saksa lähetti lisätietoja 20 päivänä marraskuuta 2002 päivätyllä ja 25 päivänä marraskuuta 2002 vastaanotetulla kirjeellä, 28 päivänä huhtikuuta 2003 päivätyllä ja 2 päivänä toukokuuta 2003 vastaanotetulla kirjeellä, 27 päivänä toukokuuta 2003 päivätyllä ja 28 päivänä toukokuuta 2003 vastaanotetulla kirjeellä sekä 2 päivänä lokakuuta 2003 päivätyllä faksilla.
(3)
Komissio ilmoitti Saksalle 19 päivänä helmikuuta 2004 päivätyllä kirjeellä SG-Greffe (2004) D/200645 päätöksestään aloittaa Euroopan unionin toiminnasta tehdyn sopimuksen 108 artiklan 2 kohdassa tarkoitettu menettely, joka koskee kyseistä tukea.
(4)
Komission päätös menettelyn aloittamisesta on julkaistu Euroopan unionin virallisessa lehdessä (3). Komissio on kehottanut asianomaisia esittämään huomautuksensa tuesta.
(5)
Komissio ei saanut huomautuksia asianomaisilta (4).
(6)
Saksa esitti 18 päivänä maaliskuuta 2004 päivätyssä ja 23 päivänä maaliskuuta 2004 saapuneeksi kirjatussa kirjeessä komissiolle huomautuksia. Lisähuomautuksia esitettiin 10 päivänä tammikuuta 2006 päivätyssä ja 10 päivänä tammikuuta 2006 saapuneeksi kirjatussa kirjeessä sekä 13 päivänä heinäkuuta 2007 päivätyssä ja 16 päivänä heinäkuuta 2007 saapuneeksi kirjatussa kirjeessä.
(7)
Komissio ilmoitti Saksalle 21 päivänä lokakuuta 2008 päivätyssä kirjeessä SG-Greffe (2008) D/206430 päätöksestään laajentaa menettelyä, joka oli aloitettu SEUT-sopimuksen 108 artiklan 2 kohdan mukaisesti kyseisen tuen osalta.
(8)
Komission päätös menettelyn laajentamisesta on julkaistu Euroopan unionin virallisessa lehdessä (5). Komissio kehotti asianomaisia esittämään huomautuksensa kyseisestä tuesta.
(9)
Komissio ei saanut huomautuksia asianomaisilta.
(10)
Saksa esitti (toimitettuaan 17 päivänä marraskuuta 2008 määräajan jatkamista koskevan pyynnön, jonka komissio hyväksyi 21 päivänä marraskuuta 2008) komissiolle huomautuksia 23 päivänä joulukuuta 2008 päivätyssä ja 5 päivänä tammikuuta 2009 saapuneeksi kirjatussa kirjeessä.
II. YKSITYISKOHTAINEN KUVAUS TUESTA
II.1 Toimenpiteen nimi
(11)
Kredit an die Gesellschaft für Weinabsatz mit nachfolgendem Forderungsverzicht (laina Gesellschaft für Weinabsatz -viininmarkkinointiyhtiölle (eli GfW:lle) ja myöhempi saatavista luopuminen).
II.2 Oikeusperusta
(12)
Toimenpide pantiin täytäntöön Wiederaufbaukasse der rheinland-pfälzischen Weinbaugebiete -rahaston (Rheinland-Pfalzin viinialueen jälleenrakennusrahasto, WAK) ja GfW:n välisellä sopimuksella.
II.3 Tarkoitus
(13)
Tarkoituksena oli myöntää GfW:lle laina rypäleen puristemehun hankkimiseen viinitiloilta ja kauppiailta. Vakuudeksi sovittiin kiinnitetty omaisuus. Viinitilat ja kauppiaat (Weinbaugetriebe und Kommissionäre) sovelsivat tähän omaisuuteen myös eriasteisia omistuksenpidätyksiä (Eigentumsvorbehalt) yksinkertaisen, laajennetun tai jatketun omistuksenpidätyksen muodossa. Saatavista luovuttiin, kun GfW joutui taloudelliseen ahdinkoon markkinahintojen romahtamisen vuoksi.
II.4 Julkisyhteisö
(14)
WAK on Mainzissa rekisteröity Rheinland-Pfalzin osavaltion julkisoikeudellinen yhteisö. Se toimii viininviljelyalalla samaan tapaan kuin pankki. WAK:n tavanomaista toimintaa on lainojen myöntäminen maan uudelleen jakamiseen (Flurbereinigung). WAK:ta rahoitetaan maksuosuuksilla, korvauksilla, lainoilla ja avustuksilla (viinitilojen kehittämisestä annetun Weinbergsaufbaugesetz-säädöksen 8 §:n 1 momentti).
II.5 Edunsaajat
(15)
Toimenpiteen edunsaaja oli GfW, jolle WAK myönsi lainan markkinaehdoista poikkeavilla ehdoilla.
(16)
GfW oli Bauern- und Winzerverband Rheinland-Pfalz Süd -yhdistyksen (Rhineland-Pfalzin eteläosien viljelijöiden ja viinitilojen yhdistys) kokonaan omistama tytäryhtiö. Se perustettiin vuonna 1984 viinin markkinointitarkoituksiin, ja se tuotti ja markkinoi kuohuviiniä, rypälemehua, rypälehyytelöä, rypäleviinaa ja brandya. Lisäksi GfW tarjosi viinitiloille tislaustoimenpiteisiin (Destillationsmaßnahmen) liittyviä palveluja. Kyseiset tislaustoimenpiteet pitivät sisällään yhteisen markkinajärjestelyn kattamat toimenpiteet (6) ja valtion rahoittaman tislauksen, joka tavallisesti toteutetaan neuvoston päätösten perusteella (7). Tähän liittyen GfW neuvoi pieniä viinintuottajia ja organisoi viinin kuljetuksen tislaamoihin.
(17)
Muita mahdollisia edunsaajia ovat viinitilat ja kauppiaat, joilta GfW pystyi lainan seurauksena ostamaan rypäleen puristemehua ja jotka eivät luopuneet mistään GfW:tä koskevista saatavistaan silloin, kun WAK päätti luopua niistä GfW:n jouduttua taloudelliseen ahdinkoon.
II.6 Tuen tausta
(18)
Vuonna 1999 GfW osti 44 miljoonaa litraa rypäleen puristemehua käyttäen WAK:n myöntämää 15 302 696,25 euron lainaa ja omia varojaan. Tästä puristemehusta 60 prosenttia oli Öchsle-asteiltaan vähintään 60 ja keskimäärin 81. Puristemehusta 40 prosenttia oli vähintään 44 Öchsle-asteista tavallisen pöytäviinin valmistukseen tarkoitettua puristemehua, joka ostettiin esitislaukseen liittyvien kannattavien ehtojen hyödyntämiseksi. Kaikesta ostetusta puristemehusta maksettu keskihinta oli 0,38 euroa litralta. Valmista viiniä ei ostettu lainkaan. Hankinta suoritettiin viinitilojen ja kauppiaiden soveltaman yksinkertaisen, laajennetun tai jatketun omistuksenpidätyksen perusteella (einfache, erweiterte, verlängerte Eigentumsvorbehalte). Samalla tämä kiinnitetty omaisuus sovittiin vakuudeksi WAK:lle.
(19)
Saksan toimittamien tietojen mukaan GfW:n liiketoimintasuunnitelmana oli hyödyntää asetuksen (ETY) N:o 822/87 mukaisia tislausmahdollisuuksia 40 prosentin osalta puristemehua ja jalostaa 60 prosenttia puristemehusta kuohuviinin tuotantoon tarkoitetuksi raakaviiniksi ja myydä se kuohuviinin tuottajille. Lisäksi GfW aikoi varastoida raakaviinistä 20 prosenttia kaudeksi, jonka oli määrä kestää yhdeksästä kuukaudesta yhteen vuoteen, voidakseen hyödyntää asetuksen (ETY) N:o 822/87 mukaisia viinin varastoinnista maksettavia EU:n tukia ennen kyseisen määrän myymistä raakaviinin markkinoilla kuohuviinin tuotantoon.
(20)
Viinitilat ja kauppiaat saivat 11 päivänä marraskuuta 1999 ostohinnasta 80 prosentin etumaksun. Etumaksu oli keskimäärin 0,31 euroa litralta.
(21)
GfW toimitti 40 prosenttia varastostaan esitislaukseen vuonna 1999. Raakaviinin markkinoilla vuoden 1999 lopussa tapahtuneen hintojen laskun vuoksi GfW päätti olla myymättä yhtään raakaviiniä kyseisenä vuonna ja odottaa markkinoiden elpyvän vuonna 2000.
(22)
Valkoviinin markkinat heikkenivät vuonna 2000 entisestään verrattain suurten satojen ja kuohuviinin myynnin laskun vuoksi (keskihinnat laskivat paikoitellen jopa 0,20 euroa). Suuri osa vielä varastoissa olevasta tynnyriviinistä oli toimitettava toiselle tislauskierrokselle.
(23)
Viinin yhteiseen markkinajärjestelyyn vuonna 1999 tehdyn, 1 päivänä elokuuta 2000 voimaan tulleen muutoksen johdosta asetuksen (ETY) N:o 822/87 mukainen esitislaus korvattiin asetuksen (EY) N:o 1493/1999 mukaisella tislauksella, jolla on määrä varmistaa juotavaksi tarkoitetun alkoholin markkinatoimitukset. Siihen liittyvät ehdot olivat merkittävästi heikommat, ja sen avulla oli mahdollista saada vain noin puolet esitislauksen yhteydessä aiemmin saadusta 0,50-0,55 euron litrahinnasta.
(24)
Vuoden 2000 hinnanlaskun seurauksena GfW:n oli mahdotonta päästä tuottoihin, joita se oli odottanut saavansa niin viinimarkkinoilta kuin juotavaksi tarkoitetun alkoholin markkinatoimitusten varmistamiseksi toteutettavasta tislauksesta. Tämän johdosta GfW:n varastojen kirjanpitoarvoa oli alennettava merkittävästi, minkä seurauksena GfW:n velat ylittivät sen varat.
(25)
Edellä kuvailtujen kaupallisten ongelmien vuoksi kyseisen vuoden osalta laadittiin 31 päivään lokakuuta 2000 asti ulottuva, tilintarkastajan tutkima välitilitys. GfW:n velat (15 670 155 euroa) ylittivät 31 päivänä lokakuuta 2000 sen käyttöpääoman (9 886 856 euroa) 5 783 299 eurolla. GfW:n velat olivat jäljempänä olevassa taulukossa kuvailtujen kaltaiset. Wirtschaftsprüfungsgesellschaft Falk & Co. GmbH:n laatimassa raportissa todettiin, että jollei mitään tehtäisi, GfW asetettaisiin hyvin pian maksukyvyttömyysmenettelyyn, koska sen velat ylittivät sen varat (Überschuldung).
(26)
Taulukko 1
(euroa)
Velat (velkojat)
Määrä
WAK
10 150 959
Finanssilaitokset
726 892
Toimittajat
218 460
Viinitilat ja kauppiaat
4 355 581
Muut
218 263
Yhteensä
15 670 155
(27)
Saksan maksukyvyttömyyslain (Insolvenzordnung) 19 §:n mukaisesti se, että yhtiön velat ylittävät sen varat, on peruste maksukyvyttömyysmenettelyn aloittamiseen. Tämän vuoksi GfW:n johtokunnalla oli Saksan osakeyhtiölain alkuperäisen version 64 §:n ja maksukyvyttömyyslain 19 §:n mukaisesti velvollisuus kolmen viikon kuluessa siitä, kun sen velat ylittivät sen varat (Überschuldung), hakea maksukyvyttömyysmenettelyn aloittamista.
(28)
Uhkaavan maksukyvyttömyyden johdosta GfW pyysi joitakin velkojiaan (WAK, viinitilat ja noin 130 kauppiasta, jotka olivat osallisina johdanto-osan 18 kappaleessa kuvailluissa hankinnoissa) luopumaan osasta perittäviä saataviaan, jotta yhtiö voisi jatkaa toimintaansa. Viinitiloja ja kauppiaita pyydettiin luopumaan 90-prosenttisesti perittävänä olevista saatavistaan, jolloin ne saisivat sovitusta ostohinnasta enää vain 2 prosenttia. Jäljellä oleva vaje oli määrä poistaa toteuttamalla saatavien asettaminen etuoikeudeltaan huonompaan asemaan ja WAK:n saatavista luopuminen.
(29)
Pääasiallisena velkojana WAK:lla (ks. taulukko 1), jonka vakuudet olivat heikommat, oli huomattava intressi välttää uhkaava maksukyvyttömyys. Sen vuoksi se yritti saada viinitilat ja kauppiaat luopumaan osasta saataviaan. WAK allekirjoitti GfW:n kanssa myös 4 päivänä joulukuuta 2000 päivätyn kirjallisen sopimuksen, jossa se suostui asettamaan GfW:n vajetta vastaavan osan saatavistaan etuoikeudeltaan huonompaan asemaan muiden velkojien hyväksi. Etuoikeudeltaan huonompien saatavien lopullinen määrä oli tarkoitus täsmentää vasta, kun viinitiloilta ja kauppiailta olisi saatu saatavista luopumista koskevat ilmoitukset, jotta etuoikeusasemaltaan huonompi määrä olisi mahdollisimman pieni. Lisäksi sovittiin, että WAK luopuisi samasta määrästä saatavia kuin ne, jotka se oli asettanut etuoikeudeltaan huonompaan asemaan, jos tämä olisi myöhemmässä vaiheessa tarpeen maksukyvyttömyysmenettelyn välttämiseksi.
(30)
Kaikkiaan 2 700 viinitilasta ja kauppiaasta 1 700 ilmoitti olevansa halukkaita luopumaan jäljellä olevista saatavistaan 90-prosenttisesti. Tämä prosenttiosuus vastasi noin 60:tä prosenttia koko ryhmän jäljellä olevista saatavista. Loput viinitilat ja kauppiaat kuitenkin joko nimenomaisesti kieltäytyivät tästä tarjouksesta tai eivät vastanneet pyyntöön. Oli selvää, että jotkut niistä päättivät olla luopumatta saatavistaan vahvempien vakuuksiensa vuoksi - jotkut olivat jatkaneet omistuksenpidätystä ja saaneet jo 80 prosentin etumaksun sovitusta hinnasta. Tämä tarkoitti, että niiden saama tuotto olisi maksukyvyttömyysmenettelyn tapauksessa suurempi kuin tarjottu 2 prosenttia sovitusta ostohinnasta.
(31)
Lisäksi joukko viinitiloja ja kauppiaita oli tehnyt kanteluja GfW:tä vastaan, ja näitä kanteluja oli käsitelty tuomioistuimessa, joka ehdotti sovintosopimuksia. Sovintosopimusten mukaan GfW:n olisi maksettava 70 prosenttia jäljellä olevista saatavista, ja 30 prosentin osalta niistä olisi luovuttava. Tuomioistuin päätti myös, että GfW:n olisi maksettava tuomioistuinkäsittelystä johtuvat maksut 80-prosenttisesti. Muut tuomioistuimet ehdottivat vastaavia sovintosopimuksia, minkä vuoksi GfW ei voinut enää olettaa, että muut viinitilat ja kauppiaat suostuisivat luopumaan jäljellä olevista saatavistaan 90-prosenttisesti. Monet viinitilat ja kauppiaat ilmoittivat lisäksi nyt, että ne vaatisivat jäljellä olevan 20 prosentin maksuosuuden 100-prosenttista takaisinmaksua.
(32)
Saksan maksukyvyttömyyslain 305a §:ssä säädetään, että tuomioistuimen ulkopuolinen sovintoratkaisu (außergerichtliche Einigung) velkojen perimisen välttämiseksi epäonnistuu, jos yksikin velkoja päättää hakea täytäntöönpanoa sen jälkeen, kun tuomioistuimen ulkopuolista sovintoratkaisua koskevat neuvottelut on aloitettu.
(33)
Sen vuoksi GfW ei vastoin alkuperäistä aikomustaan voinut enää pyytää viinitiloja ja kauppiaita luopumaan saatavistaan. Sen sijaan GfW allekirjoitti WAK:n kanssa 21 päivänä helmikuuta 2001 päivätyn sopimuksen, jonka mukaan WAK suostuu kattamaan vuotta 2000 koskevan GfW:n vajeen kokonaisuudessaan luopumalla 5 005 441,60 euron osuudesta saatavistaan. Velan loppusummasta ei perittäisi lainkaan korkoa ajalta 1 päivästä tammikuuta 200131 päivään joulukuuta 2001. Sopimuksessa sovittiin myös, että loput viinitilojen ja kauppiaiden saatavat maksettaisiin takaisin kokonaisuudessaan. Tällä tavoin paremmassa etuoikeusasemassa olevien WAK:n saatavien vakuus oli taattu, vaje saatiin korjattua, maksukyvyttömyysmenettelyt vältettiin toistaiseksi ja GfW pystyi jatkamaan toimintaansa.
(34)
GfW suoritti 1 päivästä marraskuuta 200031 päivään joulukuuta 2000 WAK:lle lainalyhennyksiä 1 440 446,92 euron edestä. Vuosina 2001-2005 GfW jatkoi toimintaansa ja suoritti WAK:lle säännöllisiä lainalyhennyksiä yhteensä 3 728 969,40 euron edestä. Vuonna 2001 GfW maksoi WAK:lle myös korkoja yhteensä 149 757,16 euroa.
(35)
GfW:n tavanomaisilla liiketoiminta-aloilla tapahtuneen liikevaihdon vähenemisen sekä heikon pääomapohjan vuoksi GfW oli 31 päivään joulukuuta 2004 mennessä päättänyt lopettaa kaiken toiminnan ja asettaa GfW:n selvitystilaan. Jäljellä olevilta liiketoiminta-aloilta jääneet varastot myytiin kokonaisuudessaan. Koko tuotto käytettiin lainalyhennyksiin WAK:lle. Ostajan (yksityishenkilö) kanssa sovittiin, että 31 päivänä joulukuuta 2004 laaditun omaisuusluettelon mukainen jäljellä olevan varaston arvo siirrettäisiin WAK:lle vuoden 2005 lopussa. Kyseinen arvo olisi 79 579,79 euron suuruinen alkuperäinen hankinta-arvo.
(36)
GfW lakkautettiin lopulta 1 päivästä kesäkuuta 2005 ja poistettiin kaupparekisteristä vuoden 2006 aikana. Sillä ei ole oikeudellista seuraajaa, eikä olemassa ole mitään oikeushenkilöä, jolta tuki voitaisiin periä takaisin.
(37)
Lainasta oli 31 päivään joulukuuta 2005 mennessä maksettu takaisin 9 897 154,65 euroa, ja korkomaksuina oli suoritettu 793 994,99 euroa. Sen jälkeen, kun GfW:n jäljellä oleva omaisuus oli muutettu rahaksi (87 079,79 euroa), WAK:n loput jäljellä olevat saatavat, joiden määrä oli noin 313 000 euroa, todettiin mahdottomiksi perittäviksi ja mitätöitiin. Se osuus lainasta, jota ei koskaan maksettu takaisin, oli näin ollen yhteensä 5 318 441,60 euroa (alkuperäinen 5 005 441,60 euron suuruinen saatavista luopuminen plus 313 000 euron suuruiset jäljellä olevat saatavat selvitysmenettelyjen jälkeen).
II.7 Tuen luonne ja intensiteetti
(38)
WAK:n 15 302 696,25 euron laina GfW:lle myönnettiin vuonna 1999 useassa erässä 12-18 kuukauden ajaksi:
(euroa)
11.11.1999
5 936 061,62
25.11.1999
6 868 777,04
1.12.1999
585 429,72
13.12.1999
112 110,66
17.12.1999
1 800 317,21
Yhteensä
15 302 696,25
(39)
Lainasta perittiin korkoa seuraavasti:
Vuoden 19994. neljännes
3,28 %
Vuoden 20001. neljännes
3,51 %
Vuoden 20002. neljännes
4,15 %
Vuoden 20003. neljännes
4,80 %
Vuoden 20004. neljännes
5,15 %
2001
4,55 %-5,25 %
(40)
Toimittajat saivat 11 päivänä marraskuuta 1999 etumaksun, joka oli 80 prosenttia sovitusta hinnasta. Koska joillekin toimittajille oli lisäksi myönnetty jatkettu omistuksenpidätys, joka ei päättyisi jalostamiseen, yhdistämiseen tai sekoittamiseen, osa varastosta käytettiin näiden toimittajien jäljellä olevan 20 prosentin suuruisten saatavien vakuudeksi. Varastot sovittiin myös vakuudeksi WAK:lle. Omistuksenpidätyksen johdosta WAK:lla oli kuitenkin vain toissijainen oikeus osaan varastoa, niin kauan kuin jatketun omistuksenpidätyksen kohteena olleita saatavia ei ollut maksettu. Hinnanvaihteluihin liittyvä riski koski näin ollen suuremmassa määrin GfW:tä ja sen velkojia, joista tärkein oli WAK.
(41)
WAK:n GfW:lle myöntämästä lainasta maksettiin korkoa vain vähän: 11 päivästä marraskuuta 199931 päivään joulukuuta 1999 (3,28 %), 1 päivästä tammikuuta 200031 päivään joulukuuta 2000 (3,51-5,15 %) ja 1 päivästä tammikuuta 200131 päivään joulukuuta 2001 (4,55-5,25 %). Korkoa ei vaadittu enää maksettavaksi 31 päivän joulukuuta 2001 jälkeen.
(42)
Kun otetaan huomioon riski, jonka WAK otti lainatessaan rahat GfW:lle, tavanomaisen korkoprosentin lisäksi olisi pitänyt veloittaa huomattava riskipreemio. Koska korkoprosenttiin ei lisätty tällaista riskipreemiota, lainan myöntämiseen liittyi tukiosuus. Tukiosuudeksi voidaan laskea perityn koron ja sellaisen markkinakoron välinen erotus, johon on lisätty riskipreemio, joka olisi pitänyt veloittaa.
(43)
Viite- ja diskonttokorkojen vahvistamismenetelmästä annetun komission tiedonannon (8) mukaan, sellaisena kuin se on muutettuna viite- ja diskonttokorkojen vahvistamismenetelmiin tehtävistä teknisistä mukautuksista annetulla komission tiedonannolla (9), jota kyseisenä aikana sovellettiin, Saksassa viitekorkona käytettävä peruskorko on 5,23-6,33 prosenttia. Tiedonannossa todetaan, että viitekorko, joka on tällä tavoin määritelty, on alin käytetty korko ja sitä voidaan korottaa tilanteissa, joissa on erityinen riski (esimerkiksi vaikeuksissa oleva yritys tai jos pankkien yleensä vaatimat vakuudet puuttuvat). Tällaisissa tapauksissa preemio voi olla 400 pistettä tai enemmän, jos mikään yksityinen pankki ei myöntäisi kyseessä olevaa lainaa.
(44)
Saksan mukaan Saksan pankkien samalla kaudella vastaavanlaisista luotoista perimät korot ovat 5,25-6,50 prosenttia (VR-Bank Südliche Winstrasse e.G.) ja 5,40-6 prosenttia (Die Kreissparkasse Bad Dürkheim).
II.8 Toimenpiteen voimassaoloaika
(45)
Kertaluonteinen toimenpide.
II.9 Muodollisen tutkintamenettelyn aloittamisen perusteet
(46)
Komissio aloitti SEUT-sopimuksen 108 artiklan 2 kohdassa määrätyn muodollisen tutkintamenettelyn, koska se epäili, että saatavien asettaminen etuoikeudeltaan huonompaan asemaan ja niistä luopuminen saattoi olla SEUT-sopimuksen 107 artiklassa tarkoitettua valtiontukea.
(47)
Komissio oli niiden tietojen pohjalta, jotka olivat käytettävissä muodollista tutkintamenettelyä ensi kertaa aloitettaessa, tutkinut erityisesti, oliko saatavien asettaminen etuoikeudeltaan huonompaan asemaan ja saatavista luopuminen toteutettu yksityisen velkojan testin mukaisesti.
(48)
Yksityisen velkojan testillä arvioidaan, olisiko tai onko yksityinen velkoja toiminut vastaavissa markkinaolosuhteissa samalla tavoin kuin julkinen velkoja. Tarkasteltavana olevassa tapauksessa yksityisillä velkojilla oli GfW:ltä saatavia 31 päivänä lokakuuta 2000 yhteensä 5,5 miljoonaa euroa, mutta yksikään niistä ei luopunut saatavistaan. Riippumattoman tilintarkastajan laatiman raportin mukaan vaikutti siltä, että WAK:n oli taloudelliselta kannalta järkevää asettaa saatavansa etuoikeudeltaan huonompaan asemaan ja luopua osasta niitä, mutta raportissa ei selitetty, miksei yksikään muista velkojista ollut valmis luopumaan omista saatavistaan.
(49)
Muodollista tutkintamenettelyä aloittaessaan komissio totesi, että menettelyn aloittamishetkellä ei voitu sulkea pois sitä mahdollisuutta, että WAK:n toteuttama saatavien asettaminen etuoikeudeltaan huonompaan asemaan ja niistä luopuminen (GfW:lle myönnetty laina ja tulevat korkomaksut tästä lainasta) ei ollut yksityisen velkojan testin mukaista, sillä kyseiset toimet vaikuttivat suuremmilta, kuin oli välttämättä tarpeen, ja suosivat kohtuuttomasti paitsi GfW:tä myös muita velkojia (lähinnä viinitiloja ja kauppiaita), joiden saatavat oli maksettu takaisin kokonaisuudessaan.
(50)
Muodollinen tutkintamenettely laajennettiin sen jälkeen koskemaan myös lainan myöntämistä. Epäilyjä esitettiin erityisesti sen suhteen, oliko laina myönnetty markkinaehdoin (riskipreemiota ei veloitettu) ja riittävin vakuuksin.
(51)
Muodollisen tutkintamenettelyn laajentamisen yhteydessä esille tuli jälleen epäilys viinitiloille ja kauppiaille mahdollisesti myönnetystä tuesta. Tuolloin käytettävissä olleiden tietojen perusteella vaikutti siltä, että puristemehusta maksettu hinta oli markkinahintaa korkeampi, että liiketoimen tavoitteena ei ollut maksimoida voittoja vaan tukea viini- ja puristemehumarkkinoita ja että viinitiloille ja kauppiaille kauppasopimuksessa myönnetyt vakuudet olivat tavanomaista edullisemmat.
(52)
Hintaa koskevan epäilyn tueksi esitettiin asiakirjoja, jotka Saksa oli toimittanut ensimmäisen menettelyn aloittamisen jälkeen ja joista kävi ilmi, että pöytäviinien litrahinta (ilman alv:tä) oli vuonna 1999 vaihdellut Rhineland-Pfalzin alueella 0,26 euron (loka-marraskuu), 0,30 euron (kesä-syyskuu), 0,35 euron (huhtikuu) ja 1,10 euron välillä (helmi-, kesä-, marras- ja joulukuu). Alin markkinahinta, joka pöytäviinistä lainan myöntämisen aikaan saatiin, oli näin ollen 0,26 euroa litralta.
(53)
Keskimääräinen hankintahinta, joka oli 0,38 euroa litralta, näytti näin ollen ylittävän alhaisimman markkinahinnan, joka oli noin 0,26 euroa litralta.
III. KANTELUT JA KOLMANSILTA SAADUT TIEDOT
(54)
Komissio vastaanotti tietoja, joiden mukaan edellä mainittu saatavista luopuminen oli rahoitettu WAK:n varoista. Rheinland-Pfalzin osavaltion sanottiin WAK:ta rahoittavan viranomaisen ominaisuudessa harkinneen mahdollista pääomasiirtoa WAK:n heikentyneen pääomarakenteen vuoksi mutta luopuneen lopulta suunnitelmasta.
(55)
Komissio vastaanotti kantelun, joka koski WAK:n saatavista luopumiseen mahdollisesti liittyvää valtiontukea. Kantelija totesi, että GfW kilpaili viinitisleiden myynnin alalla, ja saatavista luopuminen kyseisen yhtiön hyväksi aiheuttaisi kilpailijoille huomattavia ongelmia omien tuotteidensa myynnissä. Kantelija toimitti useita lehtiartikkeleita, jotka käsittelivät WAK:n saatavista luopumista GfW:n hyväksi.
(56)
Sama kantelija toimitti myös kirjeen, jonka hän oli saanut Kaiserslauternin syyttäjänvirastosta (talousrikoksia käsittelevä keskusvirasto) vastauksena sinne lähettämäänsä kirjeeseen. Kaiserslauternin syyttäjänvirastosta saadussa kirjeessä tehdään yhteenveto kantelijalta lehtiartikkeleiden ja lausuntojen muodossa saaduista tiedoista. Kirjeessä ilmoitetaan kantelijalle, että syyttäjänviraston saamien tietojen perusteella ei ole syytä aloittaa rikostutkintamenettelyä (strafrechtliches Ermittlungsverfahren einzuleiten).
IV. ASIANOMAISTEN ESITTÄMÄT HUOMAUTUKSET
(57)
Komissiolle ei esitetty muodollisten tutkintamenettelyjen yhteydessä mitään huomautuksia.
(58)
Kantelijalta ensimmäisen menettelyn aloittamisen jälkeen toistuvasti saadut kirjeet eivät sisältäneet mitään uusia seikkoja tai perusteluja.
V. SAKSAN HUOMAUTUKSET
V.1 Tukiosuus lainan myöntämishetkellä
(59)
Saksa on toimittanut kattavat tiedot WAK:n GfW:lle myöntämän lainan ehdoista. Nämä tiedot on sisällytetty II jaksossa olevaan toimenpiteen kuvaukseen.
(60)
Saksa myöntää huomautuksissaan, että WAK:n GfW:lle myöntämästä lainasta peritty korko oli markkinakorkoa alhaisempi. Saksa myöntää, että markkinakoron ja perityn koron välinen ero on SEUT-sopimuksen 107 artiklan 1 kohdassa tarkoitettua tukea GfW:lle.
(61)
Lisäksi Saksa toimitti todisteita siitä, että GfW asetettiin selvitystilaan ja lakkautettiin 1 päivästä kesäkuuta 2005. Jäljellä olevilta liiketoiminta-aloilta jääneet varastot myytiin kokonaisuudessaan. Koko tuotto käytettiin lyhennyksiin WAK:lle. Ostajan (yksityishenkilö) kanssa sovittiin, että 31 päivänä joulukuuta 2004 laaditun omaisuusluettelon mukainen jäljellä olevan varaston arvo siirrettäisiin WAK:lle vuoden 2005 lopussa. Kyseinen arvo olisi 79 579,79 euron suuruinen alkuperäinen hankinta-arvo. GfW poistettiin kaupparekisteristä vuoden 2006 aikana. Sillä ei ole oikeudellista seuraajaa, eikä olemassa ole mitään oikeushenkilöä, jolta tuki voitaisiin periä takaisin. Saksa toteaa, että näin ollen tuen takaisinperiminen ei ole oikeuskäytännön (10) mukaan mahdollista.
(62)
Saksa vakuuttaa että yksinkertainen, laajennettu tai jatkettu omistuksenpidätys, jonka GfW myönsi viinitiloille ja kauppiaille puristemehun myynnin yhteydessä, oli tavanomaisen liiketoimintakäytännön mukaista. Saksa vakuuttaa myös, että kiinnitetyn omaisuuden hyväksyminen vakuudeksi omistuksenpidätyksestä huolimatta, kuten WAK toimi GfW:lle myönnetyn lainan tapauksessa, on myös tavanomaisen liiketoimintakäytännön mukaista.
(63)
Lisäksi Saksa toteaa, että GfW:n syksyllä 1999 suorittama puristemehun osto tehtiin markkinahintaan, sillä 60 prosenttia ostetusta puristemehusta oli korkealaatuista puristemehua (vähintään 60 Öchsle-astetta) eikä tavallisen pöytäviinin valmistukseen tarkoitettua puristemehua, kuten menettelyä aloitettaessa oletettiin. Saksan mukaan kuohuviinin tuotannon edellyttämät laatuvaatimukset (vähintään 60 Öchsle-astetta) ovat korkeammat kuin pöytäviiniä koskevat vaatimukset (vähintään 44 Öchsle-astetta). Loput 40 prosenttia puristemehusta oli tavallisen pöytäviinin valmistukseen tarkoitettua puristemehua, joka ostettiin esitislaukseen liittyvien kannattavien ehtojen hyödyntämiseksi.
(64)
Saksa korostaa huomautuksissaan, että GfW:n markkinointisuunnitelma 60 prosentin osalta varastosta oli hankkia suuria määriä korkealaatuista rypäleen puristemehua, joka jalostettaisiin tasalaatuisiksi eriksi kuohuviinin tuotantoon tarkoitettua raakaviiniä (Sektgrundwein) noudattaen viininvalmistamoiden tasalaatuisuus- ja laatuvaatimuksia. Kuohuviinin tuotantoon tarkoitetun raakaviinin on sisällettävä vähän rikkidioksidia ja runsaasti hedelmähappoja. Tämä oli mahdollista ainoastaan siten, että puristemehu ostettiin syksyn myyntijaksolla ja GfW valmisti rypälemehun itse raakaviiniksi.
(65)
Saksan esittämien tietojen mukaan perushinta, joka kuohuviinin tuotantoon tarkoitetun raakaviinin markkinoilla maksettiin yhdestä litrasta 60 Öchsle-asteen puristemehua, oli 0,312 euroa litralta. Kutakin ylimääräistä Öchsle-astetta kohden (enintään 80 Öchsle-asteeseen saakka) maksettiin lisää 0,005 euroa litralta. Viinitiloille ja kauppiaille näiden korkealaatuisesta puristemehusta (60 % ostetusta puristemehusta) suoritettu maksu noudatti tätä periaatetta.
(66)
Tältä osin Saksa viittaa merkityksellisiin markkinoihin. Sen mielestä tavanomaisen pöytäviinin markkinahintaa ei voida ottaa vertailuarvoksi kyseiselle 60 prosentin osuudelle varastosta, koska GfW:n merkitykselliset markkinat eivät ole tavanomaisen pöytäviinin markkinat vaan kuohuviinin tuotantoon käytettävän korkealaatuisen raakaviinin markkinat. Saksa viittaa myös kysynnän korvattavuuden teoriaan, jossa korostetaan, että kahdella tuotteella ei käydä kauppaa samoilla markkinoilla, ellei yhtä tuotetta voida korvata toisella, vaikka toisen tuotteen hinta muuttuisi. Tässä tapauksessa puristemehua ja kuohuviinin tuotantoon tarkoitettua raakaviiniä koskevat erityisvaatimukset saavat aikaan sen, ettei kyseisiä tuotteita voida korvata tavanomaisen pöytäviinin valmistukseen käytettävällä puristemehulla tai pöytäviinillä, vaikka pöytäviinin hinta laskisi merkittävästi. Pöytäviinin hinnan lasku ei siis vaikuta kuohuviinin tuotantoon tarkoitetun puristemehun hintaan, koska kyseiset tuotteet eivät ole korvattavissa keskenään.
(67)
Saksan viininviljelijöiden yhdistyksen (Deutsche Weinbauverband) kaudelta 1998-2001 olevien tuontitilastojen mukaan tuontivalkoviinistä, joka soveltui korkea laatunsa ansiosta kuohuviinin tuotantoon, maksettu markkinahinta oli 0,38 euroa litraa. Tämä hinta on huomattavasti korkeampi kuin pöytäviinin osalta mainittu 0,26 euroa litralta. Saksa päätyy huomautuksissaan siihen, että maassa on kahdet erilliset markkinat, toiset tavalliselle pöytäviinille ja pöytäviinin valmistukseen tarkoitetulle puristemehulle ja toiset kuohuviinin tuotantoon käytettäville korkealaatuiselle raakaviinille ja korkealaatuiselle puristemehulle.
(68)
Saksan mukaan tästä voidaan päätellä, että sellaisen viinin merkitykselliset markkinat, jota ei toimiteta tislattavaksi, ovat kuohuviinin tuotantoon tarkoitetun korkealaatuisen raakaviinin markkinat, joilla voidaan saavuttaa paljon korkeammat hinnat (0,38 euroa litralta) kuin tavanomaisen pöytäviinin markkinoilla (0,26 euroa litralta). Tästä syystä Saksa päättelee, että GfW:n puristemehusta maksama hinta oli merkityksellisten markkinoiden markkinahinnan mukainen ja sisälsi tavanomaisen voittomarginaalin.
(69)
Lisäksi GfW suunnitteli osallistuvansa EU:n varastointi- ja tislausohjelmiin (GfW oli jo aiemmin tarjonnut tällaisia palveluja viininviljelijöille). Varastointiohjelmassa maksettiin 0,06 euroa litralta 20 prosentille varastoista, jotka olisi myöhemmin myytävä kuohuviinin tuotantoon tarkoitettuna raakaviininä. Tislausohjelmassa maksettiin 0,50-0,55 euroa litralta 40 prosentille tislaukseen toimitettavasta varastosta.
(70)
Saksan näkemyksen mukaan kyseisistä toimista oli mahdollista saada voittoa silloin, kun WAK myönsi lainan GfW:lle. Toisaalta GfW aikoi käyttää 40 prosenttia puristemehuhankinnoista esitislaukseen joulukuussa 1999. Tislaushinta oli huomattavasti ostohintaa korkeampi (0,50-0,55 euroa litralta). Toisaalta kuohuviinin tuottajien ennakoitiin maksavan suhteellisen hyviä hintoja (0,36-0,41 euroa litralta) suurista eristä tasa- ja takuulaatuista raakaviiniä. Saksa päättelee, että GfW olisi voinut saada myyntituottona keskimäärin 0,44-0,46 euroa litralta eli huomattavasti yli viinitiloille ja kauppiaille maksetun 0,38 euron litrahinnan.
(71)
Suunnittelu perustui seuraaviin tavoitehintoja koskeviin oletuksiin:
Määrä
Litrahinta
(euroa)
Tislaus
40 %
0,50-0,55
EU:n tuki viinin/rypälemehun varastointiin (1 vuosi): 0,06 euroa/litra ja myöhempi myynti kuohuviinin tuotantoon tarkoitettuna raakaviininä
20 %
0,435
Myynti kuohuviinin tuotantoon tarkoitettuna raakaviininä
40 %
0,375
(72)
Näiden oletusten perusteella myyntihinnan odotettiin olevan keskimäärin 0,44-0,46 euroa litralta.
(73)
Edellä esitetyt myyntiennusteet johtivat seuraavaan tuottolaskelmaan:
Litrahinta
(euroa)
Ostohinta ja jalostus
0,37-0,38
Tulot kuohuviinin tuotantoon tarkoitettuna raakaviininä myynnistä, tislauksesta, varastointituista
0,44-0,46
Odotettavissa oleva voitto
0,06-0,09
(74)
Noin 44 miljoonan litran kokonaismäärän perusteella odotettiin, että kokonaisvoitto sijoittuisi 2,64 ja 3,96 miljoonan euron välille.
(75)
Saksa huomauttaa myös, että pöytäviinin markkinahinta, jonka Euroopan komissio mainitsi menettelyn aloittamista koskevissa päätöksissään (0,26 euroa litralta), on alhaisin pöytäviinin hintanoteeraus marraskuulta 1999. Normaalihinta marraskuulta 1999 on 0,26-0,56 euroa litralta oleva pöytäviinin markkinahinta. Tämä kattoi myös koko vuoden 1999. Vuoden 2000 markkinahinta vaihteli 0,20 eurosta 0,41 euroon litralta. Lisäksi Saksa korosti, että GfW:n ostamasta puristemehusta 60 prosenttia oli keskimäärin 81 Öchsle-asteista, joka on paljon enemmän kuin pöytäviiniltä vaadittu 44 astetta, ja tämä luonnollisesti vaikutti GfW:n puristemehusta maksamaan hintaan.
V.2 Tukiosuus saatavien etuoikeudeltaan huonompaan asemaan asettamisen ja saatavista luopumisen hetkellä
(76)
Saksan mukaan GfW:n todettiin marraskuussa 2000 laaditun välitilityksen jälkeen joutuvan maksukyvyttömyysmenettelyyn. GfW:llä oli tuolloin noin 6 miljoonan euron tilivaje, joka vahvistettiin laadittaessa vuoden 2000 tilinpäätöstä. Vaje johtui siitä, että GfW:n omistuksessa edelleen olevan varaston arvo oli laskenut markkinahintojen romahdettua, mikä tarkoitti, että GfW ei pystyisi myymään varastoaan kuin hintaan, joka on aluksi arvioitua alempi.
(77)
Saksan toimittamien tietojen mukaan WAK:lla oli 31 päivänä lokakuuta 2000 vielä noin 10 miljoonan euron saatavat GfW:ltä. Vakuutena WAK:lla oli GfW:n kiinnitettyä omaisuutta, joka oli tuolloin arvoltaan 5,7 miljoonaa euroa. Viinitilat ja kauppiaat sovelsivat siihen (yksinkertaisia, laajennettuja tai jatkettuja) omistuksenpidätyksiä, jotka Saksan lain mukaan antaisivat viinitiloille ja kauppiaille etuoikeuden maksukyvyttömyyden tapauksessa. Saksan mukaan GfW:n olisi siis maksukyvyttömyysmenettelyn tapauksessa suoritettava viinitiloille ja kauppiaille noin 3,5 miljoonan euron suuruinen maksu ennen kuin maksuja voitaisiin suorittaa muille velkojille.
(78)
Välittömät toimet olivat tarpeen, jotta tilivaje saataisiin korjattua ajoissa ja voitaisiin välttää maksukyvyttömyysmenettelyjen aloittaminen Saksan osakeyhtiölain alkuperäisen version 64 §:n ja maksukyvyttömyyslain 19 §:n mukaisesti.
(79)
Saksa huomauttaa, että pääasiallisen velkojan ominaisuudessa WAK:lla, jonka vakuudet olivat heikommat, oli huomattava intressi välttää uhkaava maksukyvyttömyys. Sen vuoksi se yritti saada viinitilat ja kauppiaat luopumaan osasta saataviaan ja sopi GfW:n kanssa 4 päivänä joulukuuta 2000 seuraavaa:
-
vajetta vastaava osa saatavista asetetaan etuoikeudeltaan huonompaan asemaan sen jälkeen, kun viinitilat ja kauppiaat ovat suostuneet luopumaan 90 prosentin osuudesta jäljellä olevia saataviaan,
-
luovutaan, mutta vain tarvittaessa, siitä määrästä saatavia, joka oli sovittu asetettavan etuoikeudeltaan huonompaan asemaan.
(80)
Vaikka neuvottelut alkoivat menestyksekkäästi valtaosan viinitiloista ja kauppiaista suostuttua luopumaan saatavistaan, ne eivät lopulta kuitenkaan tuoneet GfW:lle toivottua tulosta, mikä johtui eräiden viinitilojen ja kauppiaiden sekä näiden lakimiesten yhdenmukaistetusta toiminnasta. Viinitilat ja kauppiaat eivät olleet halukkaita luopumaan saatavistaan, koska ne olivat laajennetun tai jatketun omistuksenpidätyksen seurauksena saaneet vakuuksiin liittyvän etuoikeusaseman, joten ne jättivät kanteluja. Nämä kantelut käsiteltiin tuomioistuimessa, joka ehdotti sovintosopimuksia. Sovintosopimusten mukaan GfW:n olisi maksettava 70 prosenttia jäljellä olevista saatavista, ja 30 prosentin osalta niistä olisi luovuttava. Tuomioistuin päätti myös, että GfW:n olisi maksettava tuomioistuinkäsittelystä johtuvat maksut 80-prosenttisesti. Muut tuomioistuimet ehdottivat vastaavia sovintosopimuksia. Tämän vuoksi GfW ei voinut enää olettaa, että muut viinitilat ja kauppiaat suostuisivat luopumaan jäljellä olevista saatavistaan 90-prosenttisesti. Monet viinitilat ja kauppiaat ilmoittivat nyt myös, että ne vaatisivat jäljellä olevan 20 prosentin maksuosuuden 100-prosenttista takaisinmaksua. Se, että 2 700 viinitilasta ja kauppiaasta 1 700 oli jo ilmoittanut olevansa valmis luopumaan osasta saataviaan, ei ollut enää merkityksellistä, sillä Saksan maksukyvyttömyyslain 305a §:ssä säädetään, että tuomioistuimen ulkopuolinen sovintoratkaisu (außergerichtliche Einigung) maksukyvyttömyysmenettelyjen välttämiseksi epäonnistuu, jos yksikin velkoja päättää hakea täytäntöönpanoa sen jälkeen, kun tuomioistuimen ulkopuolista sovintoratkaisua koskevat neuvottelut on aloitettu.
(81)
Sen vuoksi WAK sopi 21 päivänä helmikuuta 2001 GfW:n kanssa kattavansa vuotta 2000 koskevan vajeen kokonaisuudessaan luopumalla 5 005 441,60 eurosta saataviaan, ja että velan loppusummasta ei perittäisi lainkaan korkoa ajalta 1.1.2001-31.12.2001 ja että viinitilojen ja kauppiaiden saatavat maksettaisiin takaisin kokonaisuudessaan. Paremmassa etuoikeusasemassa olevien saatavien vakuus oli taattu. GfW:n vaje saatiin korjattua, maksukyvyttömyysmenettelyt vältettiin ja GfW pystyi jatkamaan toimintaansa.
(82)
Saksa väittää, että sekä saatavien asettaminen etuoikeudeltaan huonompaan asemaan että niistä luopuminen noudattavat yksityisen velkojan testiä. Tämän väitteensä tueksi Saksa viittaa asian kannalta merkitykselliseen oikeuskäytäntöön.
(83)
Tosiasiallisesti takaisin perityn määrän lisäämiseksi voidaan vaatia, että osasta vaatimuksia luovutaan (11). Yksityinen velkoja toimisi tällä tavoin minimoidakseen tappionsa. Jos saatavilla ei olisi riittäviä vakuuksia, takaisinmaksun lykkäämiseen suostuminen lisäisi takaisinmaksun mahdollisuuksia tappioitta, koska velallisella olisi mahdollisuus selvitä kriisistä ja korjata tilanteensa (12). Euroopan yhteisöjen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin torjuu HAMSA-tuomiossa komission aiemman käytännön, jonka mukaan yksityisten ja julkisten velkojien edellytetään luopuvan yhtäläisestä osuudesta saatavia suhteessa näiden velkaosuuksiin. Sen sijaan ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin totesi, että yksityisen velkojan testiä voidaan soveltaa myös, kun niiden summien välillä, joista eri velkojat ovat luopuneet, on epäsuhta. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin korostaa, että määräävänä seikkana on se, onko velkoja kiinteistöpanttivelkoja, etuoikeutettu vai tavallinen velkoja, toisin sanoen eri velkojille annettujen vakuuksien asema. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin totesi, että julkinen velkoja toimii kuten yksityinen velkoja, kun tämä päättää luopua osasta saataviaan laadittuaan laajan ja kohtuullisen arvion mahdollisesti takaisin maksettavasta määrästä, selvitystilaan asettamisen riskistä ja mahdollisuudesta palauttaa yrityksen kannattavuus (13). Saksa viittaa myös komission Huta Cynku -asiassa tekemään päätökseen, jonka mukaan ei voida puhua hyödystä eikä myöskään valtiontuesta silloin, kun rakenneuudistus tuottaisi velkojille suuremman hyödyn kuin yrityksen asettaminen selvitystilaan (14).
(84)
Saksa väittää tämän perusteella, että kun otetaan huomioon WAK:n asema pääasiallisena velkojana, jonka vakuudet olivat heikommat kuin viinitiloilla ja kauppiailla, saatavien asettaminen etuoikeudeltaan huonompaan asemaan kuin niistä luopuminen noudattivat yksityisen velkojan testiä eivätkä olleet valtiontukea. WAK olisi maksukyvyttömyysmenettelyssä menettänyt vähintään saman ja todennäköisimmin huomattavasti suuremman määrän jäljellä olevia saataviaan.
(85)
Vain GfW:n maksukyvyttömyyden välttämisen sekä viinitilojen ja kauppiaiden jäljellä olevien saatavien maksamisen ansiosta WAK:lla oli täydet vakuusoikeudet jäljellä olevaan varastoon ja WAK pystyi turvaamaan jäljellä olevien saataviensa paremman takaisinmaksun kuin mikä olisi toteutunut maksukyvyttömyyden tapauksessa.
(86)
Ennakkoarvioinnin näkökulmasta WAK:n toiminta oli Saksan mukaan moitteetonta, varsinkin koska se onnistui turvaamaan paremman takaisinmaksun muunnettuaan heikot vakuutensa ensisijaiseksi vakuusoikeudeksi ja vältti GfW:tä uhkaavan maksukyvyttömyyden. Saksan mukaan mikä tahansa yksityinen pankki olisi toiminut vastaavassa tilanteessa samoin.
(87)
GfW:n tilien ennakkoarvioinnissa oli Saksan viranomaisten mukaan arvioitu, että jos GfW olisi jatkanut toimintaansa, WAK:lle olisi saatettu maksaa takaisin 5 112 918,81 euroa. Toisaalta jos GfW olisi joutunut maksukyvyttömyysmenettelyyn, WAK:lle olisi voitu maksaa takaisin vain korkeintaan 2,4 miljoonaa euroa. Tämä erotus on vähintään 2,7 miljoonaa euroa.
(88)
Tämä seikka vahvistetaan riippumattoman tilintarkastajan (15)3 päivänä helmikuuta 2003 laatimassa WAK:n tilaamassa raportissa, joka toimitettiin Saksan viranomaisille. Raportissa päädytään siihen, että WAK:n oli taloudelliselta kannalta järkevää asettaa saatavansa etuoikeudeltaan huonompaan asemaan, luopua osasta saataviaan edellä mainitun määrän osalta ja luopua tulevista korkomaksuista. Saksa esitti tälle johtopäätökselle perustelut, jotka ovat seuraavat:
-
Ellei WAK olisi asettanut saataviaan etuoikeudeltaan huonompaan asemaan ja luopunut niistä sekä korkomaksuista, GfW:n olisi pitänyt hakea maksukyvyttömyystilaan asettamista, jolloin GfW:n toiminta olisi lopetettu. WAK:n saatavat olisi pitänyt maksaa GfW:n varastojen myynnillä.
-
Jos GfW:n toiminta olisi lopetettu, sen varastojen arvo olisi laskenut. Varastojen myynnistä saatava tosiasiallinen tuotto olisi ollut vain noin 50-70 prosenttia kirjanpitoarvosta. Näin ollen tuotto olisi vakuusoikeudet huomioon ottaen ollut 1,84-2,4 miljoonaa euroa.
-
Maksukyvyttömyysmenettelyt tulevat kalliiksi.
-
Saksan maksukyvyttömyyslaissa (”InsO”) säädetään oikeudesta erottaa omistuksenpidätyksellä varustetut tuotteet; tämä määräytyy kuitenkin sen mukaan, päättääkö selvittäjä valita sopimuksen täytäntöönpanon vai omaisuuden pitämisen erillään (InsO:n 103 kohta). Omaisuuden pitäminen erillään on mahdollista vain, jos selvittäjä kieltäytyy panemasta sopimusta täytäntöön, jolloin velkoja voi vetäytyä sopimuksesta ja vaatia omaisuuden erottamista. Tällöin velkoja on oikeutettu korvaukseen sopimuksen laiminlyönnin johdosta. Etumaksut voidaan vähentää. Vastineeksi GfW voi vaatia jo suoritettujen maksujen palautusta, ja ne voidaan huomioida sopimuksen laiminlyönnistä maksettavassa korvauksessa.
-
GfW:n oli oikeudellisesti mahdollista välttää maksukyvyttömyysmenettelyt sen jälkeen, kun WAK oli asettanut osan saatavistaan etuoikeudeltaan huonompaan asemaan. Kun WAK oli luopunut osasta saataviaan ja korkomaksujaan, sen jäljellä olevat saatavat olivat 5,15 miljoonaa euroa, jonka se saattoi olettaa saavansa takaisin sen ansiosta, että GfW pystyi jatkamaan toimintaansa.
-
Lisäksi todetaan, että jos maksukyvyttömyysmenettelyt olisi aloitettu, GfW olisi maksukyvyttömyyssäännösten mukaisesti voinut kiistää WAK:lle 1 päivän marraskuuta ja 31 päivän joulukuuta 2000 välillä suorittamansa, 1 440 476,92 euron suuruiset lainalyhennykset. Tällöin WAK olisi joutunut maksamaan kyseisen summan takaisin.
(89)
Saksa korostaa, että jälkiarvioinnin perusteella saatavien asettaminen etuoikeudeltaan huonompaan asemaan ja niistä luopuminen oli taloudelliselta kannalta järkevämpää, sillä GfW:n maksukyvyttömyyden välttämiseksi suoritetut lyhennykset olivat 4 670 517,65 euroa. Tämä on suurempi summa kuin ne 2,4 miljoonaa euroa, jotka olisi enimmillään voitu turvata maksukyvyttömyysmenettelyllä.
(90)
Saksa toteaa lopuksi, että koska saatavien asettaminen etuoikeudeltaan huonompaan asemaan ja niistä luopuminen noudattivat yksityisen velkojan testiä, kyseiset WAK:n toteuttamat toimenpiteet eivät olleet viinitiloille ja kauppiaille myönnettyä tukea.
VI. TUEN ARVIOINTI
VI.1 Yhteinen markkinajärjestely
(91)
Ennen kuin viinialan yhteisestä markkinajärjestelystä 29 päivänä huhtikuuta 2008 annettu neuvoston asetus (EY) N:o 479/2008 (16) tuli voimaan, viininviljelyä ja -valmistusta säädeltiin asetuksella (EY) N:o 1493/1999. Asetuksen (EY) N:o 1493/1999 71 artiklan mukaan EY:n perustamissopimuksen 87, 88 ja 89 artiklaa (nykyisin SEUT-sopimuksen 107, 108 ja 109 artiklaa) sovelletaan tämän asetuksen soveltamisalaan kuuluvien tuotteiden tuotantoon ja kauppaan. Viininviljelyä ja valmistusta säädeltiin ennen 31 päivää heinäkuuta 2000 asetuksella (ETY) N:o 822/87. Asetuksen (ETY) N:o 822/87 76 artiklan mukaan EY:n perustamissopimuksen 92, 93 ja 94 artiklaa (nykyisin SEUT-sopimuksen 107, 108 ja 109 artiklaa) sovelletaan asetuksen 1 artiklassa lueteltujen tuotteiden tuotantoon ja kauppaan. Sen vuoksi nyt kyseessä olevat toimenpiteet on tutkittava valtiontukia koskevien sääntöjen valossa.
VI.2 Onko kyse SEUT-sopimuksen 107 artiklan 1 kohdassa tarkoitetusta valtiontuesta?
(92)
SEUT-sopimuksen 107 artiklan 1 kohdan mukaan jäsenvaltion myöntämä taikka valtion varoista muodossa tai toisessa myönnetty tuki, joka vääristää tai uhkaa vääristää kilpailua suosimalla jotakin yritystä tai tuotannonalaa, ei sovellu sisämarkkinoille, siltä osin kuin se vaikuttaa jäsenvaltioiden väliseen kauppaan.
(93)
WAK on julkisoikeudellinen yhteisö, jota rahoitetaan osaksi Rheinland-Pfalzin osavaltion varoilla ja osaksi veroluonteisilla maksuilla. Toimenpide rahoitetaan näin ollen valtion varoista.
(94)
Yritykselle myönnetty tuki näyttää vaikuttavan jäsenvaltioiden väliseen kauppaan, jos kyseinen yritys toimii markkinoilla, joilla käydään unionin sisäistä kauppaa (17). Maataloustuotteilla käytävä unionin sisäinen kauppa on merkittävää. Kyseinen tuki on siis omiaan vaikuttamaan jäsenvaltioiden väliseen kauppaan (18).
(95)
Yhteisöjen tuomioistuin on todennut, että ratkaistaessa, onko jokin valtion toimenpide SEUT-sopimuksen 107 artiklassa tarkoitettua valtiontukea, on tarpeen selvittää myös, saako tuensaajayritys sellaista taloudellista etua, jota se ei olisi saanut tavanomaisten markkinoilla sovellettavien ehtojen mukaan (19), ja/tai vapauttaako toimenpide yrityksen sellaisista kustannuksista, jotka olisivat muuten kuluttaneet sen varoja (20). Tämä riittäisi osoittamaan mahdolliset kilpailun vääristymät (21).
VI.2.1 Onko kyse Gesellschaft für Weinabsatz -yhtiölle (GfW) myönnetystä tuesta?
VI.2.1.a WAK:n myöntämä laina
(96)
WAK myönsi 15 302 696,25 euron lainan syksyllä 1999. GfW:ltä perittiin laina-ajalla korkoa 3,28-5,25 prosenttia. Riskipreemiota ei veloitettu. Saksan viitekorko oli kyseisellä ajanjaksolla 5,23-6,33 prosenttia.
(97)
Saksa on komission kanssa samaa mieltä siitä, että lainaa ei myönnetty markkinaehdoin. Jos laina olisi myönnetty markkinaehdoin, siitä olisi peritty korkeampi peruskorko, johon olisi lisätty riskipreemio ottaen huomioon lainan vakuuden tarjoama alhainen turva.
(98)
Yhteenvetona voidaan todeta, että GfW:lle myönnetty laina sisälsi SEUT-sopimuksen 107 artiklan 1 kohdassa tarkoitetun valtiontukiosuuden, sillä GfW sai sellaista taloudellista etua, jota se ei olisi saanut tavanomaisten markkinoilla sovellettavien ehtojen mukaan. Tukiosuudeksi lasketaan perityn koron ja sellaisen viitekoron välinen erotus, johon on lisätty asianmukainen riskipreemio.
(99)
Tuen mahdollinen siirtyminen oikeudellisille seuraajille
(100)
Saksan mukaan GfW asetettiin selvitystilaan ja lakkautettiin 1 päivästä kesäkuuta 2005. Jäljellä olevilta liiketoiminta-aloilta jääneet varastot myytiin kokonaisuudessaan. Koko tuotto käytettiin lyhennyksiin WAK:lle. Ostajan (yksityishenkilö) kanssa sovittiin, että 31 päivänä joulukuuta 2004 laaditun omaisuusluettelon mukainen jäljellä olevan varaston arvo siirrettäisiin WAK:lle vuoden 2005 lopussa. Kyseinen arvo olisi 79 579,79 euron suuruinen alkuperäinen hankinta-arvo. GfW poistettiin kaupparekisteristä vuoden 2006 aikana. Sillä ei ole oikeudellista seuraajaa, eikä olemassa ole mitään oikeushenkilöä, jolta tuki voitaisiin periä takaisin. Saksa toteaa, että näin ollen tuen takaisinperiminen ei ole oikeuskäytännön (22) mukaan mahdollista.
(101)
Koska GfW:n jäljellä oleva omaisuus myytiin, ostaja olisi mahdollisesti voinut hyötyä GfW:lle myönnetystä tuesta. Koska ostaja kuitenkin maksoi alkuperäisen hankintahinnan ja markkinat olivat edellisvuosien aikana romahtaneet, on selvää, että ostajan maksama hinta vastasi vähintäänkin markkinahintoja. Sen vuoksi komissio päättelee, ettei GfW:n jäljellä olevan varaston ostajalle siirtynyt mitään tukea. Samanaikaisesti GfW lakkasi olemasta olemassa, joten tukea ei voida periä takaisin.
VI.2.1.b. WAK:n toteuttama saatavien asettaminen etuoikeudeltaan huonompaan asemaan ja niistä luopuminen
(102)
Saatavien asettaminen etuoikeudeltaan huonompaan asemaan sekä saatavista ja korkomaksuista luopuminen rahoitettiin WAK:n omista varoista ja WAK:n ottamalla lainalla, minkä vuoksi ne on katsottava rahoitetuiksi valtion varoista.
(103)
Sen selvittämiseksi, onko saatavien asettaminen etuoikeudeltaan huonompaan asemaan sekä saatavista ja korkomaksuista luopuminen SEUT-sopimuksen 107 artiklan 1 kohdassa tarkoitettua valtiontukea, on tarpeen selvittää, saiko GfW sellaista taloudellista etua, jota se ei olisi saanut tavanomaisten markkinaehtojen mukaan, ja/tai vapauttiko toimenpide GfW:n sellaisista kustannuksista, jotka olisivat muuten kuluttaneet sen varoja. Tämä arviointi on tehtävä soveltaen yksityisen velkojan testiä. Yksityisen velkojan testillä arvioidaan, olisiko tai onko yksityinen velkoja toiminut vastaavissa markkinaolosuhteissa samalla tavoin kuin julkinen velkoja.
(104)
Tosiasiallisesti takaisin perityn määrän lisäämiseksi voidaan vakiintuneen oikeuskäytännön mukaisesti vaatia, että osasta vaatimuksia luovutaan. Yksityinen velkoja toimisi tällä tavoin minimoidakseen tappionsa (23). Jos saatavilla ei olisi riittäviä vakuuksia, takaisinmaksun lykkäämiseen suostuminen lisäisi takaisinmaksun mahdollisuuksia tappioitta, koska velallisella olisi mahdollisuus selvitä kriisistä ja korjata tilanteensa (24).
(105)
Euroopan yhteisöjen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin torjuu antamassaan HAMSA-tuomiossa (25) komission aiemman käytännön, jonka mukaan yksityisten ja julkisten velkojien edellytetään luopuvan yhtäläisestä osuudesta saatavia suhteessa näiden velkaosuuksiin. Sen sijaan yhteisöjen tuomioistuin totesi, että yksityisen velkojan testiä voidaan soveltaa myös, kun niiden summien välillä, joista eri velkojat ovat luopuneet, on epäsuhta. Tuomion 168 ja 169 kohdassa todetaan seuraavaa:
”(168)
Kun yritys, jonka taloudellinen asema on huonontunut merkittävästi, ehdottaa velkojilleen sellaista sopimusta tai joukkoa sopimuksia, jotka koskevat sen velkojen järjestelyä, tilanteensa korjaamiseksi ja selvitystilaan asettamisen välttämiseksi, kunkin velkojan on tehtävä päätös yhtäältä sen summan osalta, jota sille tarjotaan ehdotetun sopimuksen pohjalta, ja toisaalta sen summan osalta, jonka se arvioi voivansa saada takaisin yrityksen mahdollisen selvitystilaan asettamisen jälkeen. Sen päätökseen vaikuttaa joukko tekijöitä, kuten se, onko se kiinteistöpanttivelkoja, etuoikeutettu vai tavallinen velkoja, sen hallussa mahdollisesti olevien vakuuksien luonne ja merkitys, sen tekemä arviointi yrityksen selviämismahdollisuuksista, ja se hyöty, jonka se saa, jos yritys asetetaan selvitystilaan. Jos esimerkiksi ilmenee, että siinä tapauksessa, että yritys asetetaan selvitystilaan, yrityksen varallisuuden realisoinnista saadaan riittävästi rahaa ainoastaan kiinnityksellä turvattujen saamisten ja etuoikeutettujen saamisten maksamiseen, tavallisilla saamisilla ei ole mitään arvoa. Tällaisessa tilanteessa se, että tavallinen velkoja luopuu merkittävästä osasta saamisiaan, ei merkitse todellista uhrausta.
(169)
Tästä seuraa varsinkin, että silloin kun niitä tekijöitä, joiden perusteella velkoja päättää siitä, kuinka kiinnostava sille tarjottu mahdollisuus on, ei tunneta, pelkästään sen perusteella, että niiden summien välillä, joista eri velkojaryhmät ovat luopuneet, on ilmeinen epäsuhde, ei yksinään voida tehdä mitään johtopäätöksiä niistä syistä, joiden vuoksi kyseiset velkojaryhmät ovat päättäneet hyväksyä ehdotetut velkojen anteeksiannot.”
(106)
Lisäksi yhteisöjen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin totesi HAMSA-asiassa (26), että julkinen velkoja toimii kuten yksityinen velkoja, kun tämä päättää luopua osasta saataviaan laadittuaan laajan ja kohtuullisen arvion mahdollisesti takaisin maksettavasta määrästä, selvitystilaan asettamisen riskistä ja mahdollisuudesta palauttaa yrityksen kannattavuus. Komissio päätti Huta Cynku -asiassa (27) tekemässään päätöksessä, ettei hyödystä eikä näin ollen valtiontuesta voida puhua silloin, kun rakenneuudistus tuottaisi velkojille suuremman hyödyn kuin yrityksen asettaminen selvitystilaan.
(107)
Arvioitaessa, olisiko tai onko yksityinen velkoja toiminut samalla tavoin kuin WAK, on edellä siteerattuun oikeuskäytäntöön viitaten tarpeen tarkastella, mitkä olivat WAK:n mahdollisuudet silloin kun todettiin, että GfW oli vaarassa joutua maksukyvyttömyysmenettelyyn, ja mitkä olisivat olleet niiden taloudelliset seuraukset. Seuraavaksi on tarpeen toteuttaa sama tarkastelu myös viinitilojen ja kauppiaiden osalta ja arvioida sen jälkeen, voidaanko WAK:n tilannetta verrata ja arvioida viinitilojen ja kauppiaiden toteuttamien toimien pohjalta.
(108)
WAK:lla oli kaksi mahdollisuutta, kun sille oli ilmoitettu GfW:tä uhkaavasta maksukyvyttömyydestä. Se saattoi joko hyväksyä maksukyvyttömyysmenettelyjen aloittamisen tai yrittää välttää ne tekemällä GfW:n kanssa sopimuksen, jonka ansiosta GfW voisi jatkaa toimintaansa. Saksan toimittamien ja riippumattoman tarkastajan laatimassa 3 päivänä helmikuuta 2003 päivätyssä raportissa vahvistettujen tietojen perusteella (ks. johdanto-osan 88 kappale) näihin kahteen päätökseen liittyvät taloudelliset seuraukset ovat Saksan mukaan seuraavanlaiset: Maksukyvyttömyysmenettelyjen tapauksessa WAK voisi ennakolta odottaa saavansa takaisin enimmillään noin 2,4 miljoonaa euroa saatavistaan. Jos WAK allekirjoittaisi GfW:n kanssa sopimuksen ja luopuisi osasta saataviaan, jolloin GfW voisi jatkaa toimintaansa, WAK voisi ennakolta odottaa saavansa takaisin noin 5,1 miljoonaa euroa saatavistaan. Erotus on siis 2,7 miljoonaa euroa sen vaihtoehdon hyväksi, että GfW:tä autetaan välttämään maksukyvyttömyysmenettelyt. Se seikka, suostuisivatko viinitilat ja kauppiaat toimimaan samoin, vaikutti takaisinperittävien määrien laskentaan vain hieman eikä muuttanut näiden kahden vaihtoehdon vertailun tulosta.
(109)
Raportissa esitetty arvio maksukyvyttömyyden tapauksessa toteutuvasta 2,4 miljoonan euron takaisinperinnästä perustuu Saksan oletukseen siitä, että viinitilojen ja kauppiaiden 4,4 miljoonan euron saatavat olisi maksettava ennen WAK:n saatavia. Euroopan komission mukaan Saksan maksukyvyttömyyslaissa säädetään kuitenkin, että velat olisi ennen WAK:n velkoja maksettava takaisin vain niille viinitiloille ja kauppiaille, joihin sovelletaan jatkettua omistuksenpidätystä. Muut velat olisivat samassa asemassa WAK:n velan kanssa. Euroopan komission omista laskelmista käy kuitenkin ilmi, että vaikka kaikki WAK:n, viinitilojen ja kauppiaiden saatavat olisivat samassa asemassa, WAK voisi maksukyvyttömyyden tapauksessa odottaa saavansa takaisin enintään 4,7 miljoonaa euroa (laskelma perustuu siihen, että maksukyvyttömyyden tapauksessa takaisin maksettava kokonaismäärä olisi enintään 6,8 miljoonaa euroa ja että takaisinmaksut suoritettaisiin WAK:lle ja viinitiloille suhteessa siihen, mitä niille oltiin velkaa - 10 miljoonaa euroa WAK:lle ja 4,4 miljoonaa euroa viinitiloille ja kauppiaille). Näin ollen voidaan päätellä, että ennakolta parempi vaihtoehto WAK:n kannalta olisi auttaa GfW:tä välttämään maksukyvyttömyys.
(110)
Viinitilat ja kauppiaat esittivät toisaalta hyvin erilaisen laskelman. Niille oli ensinnäkin jo suoritettu 80 prosenttia maksusta niiden toimittamien tuotteiden osalta. Toisekseen ne saisivat GfW:n esittämän tarjouksen mukaisesti vain 10 prosenttia siitä 20 prosentin osuudesta, jonka GfW oli niille vielä velkaa. Tosiasiassa tämä tarkoitti, että jos ne allekirjoittaisivat sopimuksen, ne saisivat sovitusta ostohinnasta enää vain 2 prosenttia. Tämä on varmuudella vähemmän, kuin ne voisivat odottaa saavansa maksukyvyttömyysmenettelyssä, riippumatta niiden vakuusasemasta (yksinkertainen, laajennettu vai jatkettu omistuksenpidätys). Keskimäärin ne saattoivat odottaa saavansa 48 prosenttia jäljellä olevista saatavistaan (2,1 miljoonaa euroa siitä 4,4 miljoonan euron summasta, joka niille oltiin velkaa). Sen vuoksi ei ole yllättävää, että osa viinitiloista ja kauppiaista hylkäsi GfW:n tarjouksen. Kolmanneksi viinitilojen ja kauppiaiden on täytynyt tietää, että WAK:n kannatti luopua osasta saataviaan ja välttää maksukyvyttömyysmenettelyt, vaikkeivät viinitilat ja kauppiaat näin toimisikaan. Tässäkin tapauksessa viinitilat ja kauppiaat saisivat jäljellä olevista saatavistaan takaisin suuremman osuuden kuin tarjotut 10 prosenttia. Neljänneksi syyksi mainittakoon, että monet viinitiloista ja kauppiaista olivat jo haastaneet GfW:n oikeuteen ja oikeus oli ratkaissut asian niiden eduksi ja velvoittanut GfW:n maksamaan 80 prosenttia jäljellä olevista saatavista.
(111)
Voidaan todeta, että huolimatta siitä seikasta, että viinitilat, kauppiaat ja WAK olivat kaikki GfW:n velkojia, WAK:n sekä viinitilojen kauppiaiden tekemät valinnat ja kyseisten valintojen tulokset olivat niin erilaiset, ettei niitä voida verrata keskenään. Se seikka, että viinitilat ja kauppiaat päättivät olla luopumatta saatavistaan, ei saisi vaikuttaa kielteisesti analysoitaessa, oliko WAK:n toiminta yksityisen velkojan testin mukaista.
(112)
Verrattuaan WAK:n eri vaihtoehtoja toisiinsa komissio toteaa, että WAK:lle suotuisin vaihtoehto oli 4 päivänä joulukuuta 2000 ja 21 päivänä helmikuuta 2001 toteutettu saatavien asettaminen etuoikeudeltaan huonompaan asemaan ja niistä luopuminen yhteensä 5 005 441,60 euron edestä sekä korkomaksuista luopuminen 31 päivästä joulukuuta 2000. Näin ollen tämä vaihtoehto täyttää yksityisen velkojan kriteerit. Saatavien asettaminen etuoikeudeltaan huonompaan asemaan ja niistä luopuminen tulkitaan velan maksun lykkäämiseksi, joka on velkojalle edullisempi vaihtoehto kuin selvitystilaan asettaminen. Vakiintuneen oikeuskäytännön (28) mukaisesti julkiset velkojat vertaavat toisiinsa niille rakenneuudistuksen yhteydessä ehdotettua osuutta saatavista ja sitä osuutta, jonka ne voisivat saada, jos yritys asetettaisiin selvitystilaan. Näin ollen GfW ei saanut sellaista etua, jota se ei olisi saanut tavanomaisissa markkinaolosuhteissa, joten WAK:n päätös asettaa osa saatavistaan etuoikeudeltaan huonompaan asemaan ja luopua osasta niitä, ei johtanut GfW:lle myönnettyyn valtiontukeen.
(113)
Menettelyjä aloitettaessa esitettiin epäilyjä siitä, oliko WAK rajoittanut minimiin saatavansa, jotka se päätti asettaa etuoikeudeltaan huonompaan asemaan ja joista se päätti luopua. Saksan huomautuksista kävi kuitenkin ilmi, että WAK luopui siitä osasta saataviaan, joka oli tarpeen GfW:n vuotta 2000 koskevan vajeen kattamiseksi. Tämä oli Saksan maksukyvyttömyyslain mukaan välttämätöntä (ks. johdanto-osan 25 kappale), jotta maksukyvyttömyysmenettelyt voitiin välttää ja mahdollistaa GfW:n toiminnan jatkuminen. Ensimmäisessä GfW:n ja WAK:n välisessä sopimuksessa (allekirjoitettu 4 päivänä joulukuuta 2000) WAK sopii GfW:n kanssa GfW:n maksukyvyttömyyden välttämiseksi, että GfW:n vajetta vastaava määrä saatavia asetetaan etuoikeudeltaan huonompaan asemaan sen jälkeen, kun viinitilat ja kauppiaat ovat suostuneet luopumaan 90 prosentin osuudesta jäljellä olevia saataviaan, ja että tarvittaessa WAK luopuu siitä määrästä saatavia, jonka se oli suostunut asettamaan etuoikeudeltaan huonompaan asemaan (ks. johdanto-osan 79 ja 80 kappale). Se, että saatavista luopuminen oli aluksi oletettua suurempaa, johtui siitä, että huolimatta WAK:n ja GfW:n yrityksistä saada viinitilat ja kauppiaat osallistumaan GfW:n maksukyvyttömyyden välttämiseen (ks. Saksan huomautuksia koskeva johdanto-osan 79 ja 80 kappale), viinitilat ja kauppiaat päättivät olla luopumatta saatavistaan edellä johdanto-osan 110 kappaleessa mainituista syistä. Kuten johdanto-osan 108 kappaleessa todetaan, viinitilojen ja kauppiaiden päätös olla luopumatta mistään osasta jäljellä olevia saataviaan vaikutti vain vähän WAK:n taloudelliseen arvioon eikä muuttanut arvion tulosta, jonka mukaan WAK:n oli taloudellisesti kannattavampaa auttaa GfW:tä välttämään maksukyvyttömyysmenettelyt.
(114)
Sen vuoksi komissio päättelee, että WAK:n päätös, jonka mukaan se asetti osan saatavista etuoikeudeltaan huonompaan asemaan ja luopui osasta niitä, oli WAK:lle suotuisin vaihtoehto. Näin ollen se noudattaa yksityisen velkojan periaatetta, mistä syystä sen ei pidä katsoa olevan SEUT-sopimuksen 107 artiklan 1 kohdassa tarkoitettua, GfW:lle myönnettyä valtiontukea.
VI.2.2 Onko kyse viinitiloille ja kauppiaille myönnetystä tuesta?
(115)
Muodollisen tutkintamenettelyn aloittamisen ja myöhemmän laajentamisen yhteydessä esitettiin kysymyksiä viinitiloille ja kauppiaille mahdollisesti myönnetystä tuesta. GfW:n viinitiloille ja kauppiaille ostoajankohtana myöntämät vakuudet vaikuttivat ensinnäkin suhteellisen vahvoilta, ja epäiltiin, olivatko myönnetyt vakuudet todella tavanomaisen liiketoimintakäytännön mukaisia. Toiseksi arvioitiin, että puristemehusta oli maksettu markkinahintaa korkeampi hinta. Kolmanneksi viinitilojen ja kauppiaiden GfW:tä uhanneen maksukyvyttömyyden yhteydessä tekemä päätös olla luopumatta saatavistaan asetettiin kyseenalaiseksi samoin kuin WAK:n päätös, jonka mukaan ne asettivat osan saatavistaan etuoikeudeltaan huonompaan asemaan ja sen jälkeen luopuivat niistä, vaikka viinitilat ja kauppiaat kieltäytyivät luopumasta 90 prosentin osuudesta jäljellä olevia saataviaan (20 % varaston arvosta).
VI.2.2.a Puristemehun ostoajankohtana myönnetyt vakuudet
(116)
Saksa on huomautuksissaan vakuuttanut, että eri viinitiloille ja kauppiaille puristemehun hankinnan yhteydessä myönnetty yksinkertainen, laajennettu tai jatkettu omistuksenpidätys oli todellakin tavanomaisen liiketoimintakäytännön mukaista. Tämä tarkoittaa, että vaikka omistuksenpidätys antoi erityisesti jatketun omistuksenpidätyksen saaneille viinitiloille ja kauppiaille suhteellisen vahvat vakuudet, ne noudattivat tavanomaista liiketoimintakäytäntöä eivätkä olleet vahvempia, kuin mitä olisi seurannut yksityisen ostajan kanssa sovituista järjestelyistä.
(117)
Komissio viittaa suosituksiin (29), jotka Trierissä sijaitseva Saksan viininvalmistamoiden ja viinin vähittäiskauppiaiden liitto, Mainzissa sijaitseva Saksan viinikauppiaiden liitto ja Bonnissa sijaitseva Saksan viininviljelijöiden yhdistys (Der Bundesverband der Deutschen Weinkellereien und des Weinfachhandels e.V., Trier, der Bundesverband der Deutschen Weinkommissionäre e.V., Mainz und der Deutsche Weinbauverband e.V., Bonn) ovat rekisteröineet Saksan kilpailuviranomaisten kanssa (Bundeskartellamt) kilpailunrajoituslain (Gesetz gegen Wettbewerbsbeschränkungen) (30) 22 §:n 3 momentin 2 alamomentin mukaisesti. Suositusten ensimmäinen versio rekisteröitiin vuonna 1990 ja nykyinen versio vuonna 2005. Suosituksissa tehdään selväksi, että tapauksissa, joissa täyttä ostohintaa ei makseta tavaraa siirrettäessä, myyjän olisi pidätettävä itsellään omistusoikeus, kunnes hinta on maksettu kokonaisuudessaan. Viinitiloille ja kauppiaille tässä tapauksessa myönnetyt vakuudet tarjosivat eritasoiset takeet. Täydellinen maksuvarmuus oli vain niillä toimijoilla, joihin sovellettiin jatkettua omistuksenpidätystä. Tämä merkitsee, että viinitiloille ja kauppiaille myönnetyt vakuudet eivät keskimäärin olleet niin vahvat, kuin edellä mainituissa suosituksissa suositellaan. Sen vuoksi komissio hyväksyy suositusten ja tosiasiallisesti myönnettyjen vakuuksien perusteella Saksan vakuuttelut, että viinitiloille ja kauppiaille tässä tapauksessa annettujen vakuuksien myöntäminen on tavanomaisen liiketoiminnan mukaista ja että myönnetyt vakuudet eivät olleet kahden yksityisen toimijan välisessä tavanomaisessa sopimuksessa myönnettyjä vahvemmat eivätkä sen vuoksi ole SEUT-sopimuksen 107 artiklan 1 kohdassa tarkoitettua valtiontukea.
VI.2.2.b Puristemehun ostoajankohtana puristemehusta maksettu hinta
(118)
Menettelyjä aloitettaessa GfW:n ostamasta puristemehusta maksaman hinnan sanottiin olevan markkinahintaa korkeampi. Markkinahintana käytettiin pöytäviinin hintaa, ja viitehintana mainittu hinta oli 0,26 euroa litralta. Saksa oli toimittanut huomautuksissaan merkittäviä tietoja GfW:n liiketoimintastrategiasta. Tiedoista käy ilmi, että tavanomaisen pöytäviinin markkinat eivät ole merkitykselliset markkinat ja että GfW:n strategialla oli kolme tavoitetta. Ensimmäinen tavoite oli ostaa pöytäviinin valmistukseen tarkoitettua puristemehua, jolla oli tarkoitus osallistua EU:n tislausohjelmaan (40 % varastosta). Toinen tavoite oli ostaa korkealaatuista puristemehua, joka oli määrä myydä kuohuviinin tuotantoon käytettävän korkealaatuisten raakaviinin markkinoilla (60 % varastosta) Kolmantena tavoitteena oli osallistua EU:n varastointiohjelmaan 20 prosentin osuudella varastosta, ennen kuin se myytäisiin kuohuviinin tuotantoon. Arvioidessaan, kuuluvatko kaksi tuotetta samoille markkinoille, komissio viittaa merkityksellisten markkinoiden määritelmästä yhteisön kilpailuoikeuden kannalta annettuun komission tiedonantoon (31). Tiedonannon 7 kohdan mukaisesti merkityksellisiin tuotemarkkinoihin kuuluvat kaikki tuotteet ja/tai palvelut, joita kuluttaja pitää keskenään vaihdettavissa tai korvattavissa olevina niiden ominaisuuksien, hinnan ja käyttötarkoituksen vuoksi.
(119)
Selvää on, että sen puristemehun markkinat, joka ostettiin EU:n tislausohjelman hyödyntämiseksi, ovat tavanomaisen pöytäviinin markkinat. Merkityksellisen hinnan on kuitenkin oltava tislattavaksi toimitetusta viinistä maksettu hinta.
(120)
Kaikkien maatalousmarkkinoilla sovellettujen perinteisten interventiotoimenpiteiden tavoin viinin esitislauksen tärkeimpänä tavoitteena on asetuksen (ETY) N:o 822/87 38 artiklan mukaisesti poistaa ylitarjonta viinimarkkinoilta, ja sen vuoksi tästä vapaaehtoisesta tislauksesta oli maksettava riittävän korkea hinta, joka tarjosi tuottajille kannustimen toimittaa viini tislattavaksi. Neuvosto vahvisti tislaustoimenpiteen tosiasialliseksi vuosittaiseksi hinnaksi 65 prosenttia niin kutsusta ohjehinnasta.
(121)
Itse ohjehinnasta päätettiin neuvostossa vuosittain, ja hinta vahvistettiin nimenomaisesti markkinoiden tukemiseksi. Tästä syystä se oli luonnollisesti vahvistettava riittävän korkealle tasolle. Viinialan ohjehintojen vahvistamisesta viinivuodeksi 1999/2000 19 päivänä heinäkuuta 1999 annetussa neuvoston asetuksessa (EY) N:o 1676/1999 (32) vahvistettiin eri viiniluokkien ohjehinnat. Luokan A II (Sylvaner- tai Müller-Thurgau-tyyppisistä viiniköynnöslajikkeista peräisin oleva pöytävalkoviini) hinnaksi vahvistettiin 82,81 euroa hehtolitralta ja luokan A III (Riesling-tyyppisistä viiniköynnöslajikkeista peräisin oleva pöytävalkoviini) hinnaksi 94,57 euroa hehtolitralta. Ostohintojen ja tukien sekä joidenkin muiden viinivuonna 1999/2000 interventiotoimenpiteisiin viinialalla sovellettavien määrien vahvistamisesta 26 päivänä heinäkuuta 1999 annetun komission asetuksen (EY) N:o 1681/1999 (33) liitteen III mukaan tislauksesta maksettu täsmällinen määrä riippui tislaukseen toimitetun viinin alkoholipitoisuudesta, koska komissio ei laskenut esitislauksesta maksettavaa hintaa (65 % ohjehinnasta) kyseisenä vuonna hehtolitraa kohden vaan hehtolitran alkoholipitoisuuden mukaan.
(122)
Komission tärkein tehtävä viinin tislauksen suhteen oli arvioida todellinen markkinatilanne ja vahvistaa sen mukaisesti esitislaukseen hyväksytyt määrät kunakin vuonna kaikissa jäsenvaltioissa. Neuvoston asetuksen (ETY) N:o 822/87 38 artiklassa tarkoitetun esitislauksen käyttöön ottamisesta markkinointivuodeksi 1999/2000 5 päivänä marraskuuta 1999 annetun komission asetuksen (EY) N:o 2367/1999 (34) mukaan Saksan markkinoille jaettu määrä viinivuonna 1999/2000 oli 148 000 hehtolitraa. Neuvoston asetuksen (ETY) N:o 822/87 38 artiklassa tarkoitetun esitislauksen käyttöön ottamisesta markkinointivuodeksi 1999/2000 annetun asetuksen (EY) N:o 2367/1999 muuttamisesta 14 päivänä maaliskuuta 2000 annetulla komission asetuksella (EY) N:o 546/2000 (35) tämä määrä nostettiin 468 000 hehtolitraan. Asetuksella (EY) N:o 2367/1999 tislattavaksi toimitetun viinin määrä rajoitettiin 40 prosenttiin tuotannosta. Komission tietojen mukaan Saksan tuottajat tislasivat tässä järjestelmässä noin 400 000 hehtolitraa.
(123)
Tislattavaksi toimitetusta viinistä maksettu hinta oli Saksan mukaan 0,50-0,55 euroa litralta. Komission mielestä Saksan mainitsema hinta on realistinen ottaen huomioon edellä tarkoitettu laskentatapa.
(124)
Komissio toteaa, että EU:n huomattavaan osaan viinimarkkinoita kohdistamien markkinainterventioiden seurauksena luotiin kahdet erilliset markkinat. Toisilla markkinoilla viitehinta oli tislaukseen toimitetusta viinistä maksettu hinta, tässä tapauksessa 0,50-0,55 euroa litralta, ja toisilla markkinoilla viitehinta oli markkinahinta. Menettelyn aloittamisesta tehdyssä päätöksessä mainittua 0,26 euron litrahintaa ei voida näin ollen pitää ostetusta, tislaukseen lähetettävästä puristemehusta maksettuna merkityksellisenä viitehintana.
(125)
Jotta voitaisiin määrittää, mitkä olivat sen puristemehun merkitykselliset markkinat, joka ostettiin tarkoituksena jalostaa se kuohuviinin tuotantoon tarkoitetuksi raakaviiniksi, on ensiksi tarpeen arvioida, onko olemassa erillisiä viinimarkkinoita ja kuuluuko GfW:n ostama puristemehu samoille markkinoille kuin pöytäviini. Lisäksi on tärkeää selvittää, voitaisiinko korkealaatuisemmasta viinistä saada korkeampia hintoja. Komissio viittaa tilastoissaan aina eri hintoihin viinin laadusta riippuen. Komission omien viiniasiantuntijoiden mukaan viinin hinta ei ole kunkin erän osalta sama ja käytettävissä olevista viinitilastoista saadaan vain erilaatuisten viinien keskihinnat. Todellisen hintaan vaikuttavat monet seikat. Tärkeimmät seikat ovat laatu, ikä, maine, kysyntä ja alkoholipitoisuus/Öchsle-asteet. Öchsle-aste ilmoittaa kypsyyden ja rypäleissä olevan sokerin tason. Se on tärkeä, sillä se määrittää viinin lopullisen luonnollisen alkoholipitoisuuden. Saksan viini-instituutin (Deutsches Weininstitute) mukaan sektin/kuohuviinin tuotanto edellyttää raakaviiniltä korkeaa alkoholipitoisuutta (36).
(126)
Tämä tukee Saksan väitteitä siitä, että puristemehun Öchsle-asteen on oltava korkeampi, jos lopputuotteena on kuohuviini kuin jos lopputuotteena olisi pöytäviini, ja että Öchsle-asteiltaan korkeammasta puristemehusta oli maksettava lisämaksu. Sen vuoksi komissio hyväksyy Saksan väitteet erillisten markkinoiden olemassaolosta ja siitä, että kuohuviinin tuotantoon käytetystä puristemehusta maksetun hinnan on todellakin pitänyt olla pöytäviinin tuotantoon käytetystä rypälemehusta maksettua hintaa korkeampi. Tämän johdosta komissio hyväksyy myös sen, että GfW:n tuolloin maksamaa ostohintaa ei voida verrata 0,26 euroa litralta olevaan pöytäviinin hintaan, kuten menettelyn aluksi tehtiin.
(127)
Saksa toimitti lisäksi tietoja hinnasta, joka on saavutettavissa merkityksellisillä markkinoilla, eli kuohuviinin tuotantoon käytettävän korkealaatuisen puristemehun markkinoilla. Kyseisten tietojen mukaan perushinta, joka kuohuviinin tuotantoon tarkoitetun raakaviinin markkinoilla maksettiin yhdestä litrasta 60 Öchsle-asteen puristemehua, oli 0,312 euroa litralta. Kutakin ylimääräistä Öchsle-astetta kohden (enintään 80 Öchsle-asteeseen saakka) maksettiin lisää 0,005 euroa litralta. Viinitiloille ja kauppiaille näiden korkealaatuisesta puristemehusta (60 % ostetusta puristemehusta) suoritettu maksu noudatti tätä periaatetta. Tämän lisäksi Saksan viininviljelijöiden yhdistyksen (Deutsche Weinbauverband) kaudelta 1998-2001 olevien, Saksan toimittamien tuontitilastojen mukaan irtotavarana tuodusta valkoviinistä, joka soveltui korkean laatunsa ansiosta kuohuviinin tuotantoon, maksettu markkinahinta oli 0,38 euroa litralta.
(128)
Komissio on valmis hyväksymään Saksan väitteet noin 0,38 euroa litralta olevasta markkinahinnasta ottaen huomioon omilta viiniasiantuntijoiltaan saamansa, viinin hinnan muodostumista koskevat tiedot, edellä esitetyt Saksan viini-instituutilta saamansa tiedot ja GfW:n toimintasuunnitelmassa esitetyn tuottolaskelman.
(129)
Saksan toimittamasta GfW:n toimintasuunnitelmasta käy ilmi, että GfW oletti rypäleen puristemehun hankinnan ajankohtana voivansa toimittaa 40 prosenttia varastosta esitislaukseen 0,50-0,55 euron litrahintaan ja myydä 60 prosenttia varastosta 0,375 euron litrahintaan. Lopusta 20 prosentista varastoa se oletti saavansa EU:n viinin varastointiin myöntämää lisätukea, jonka määrä on 0,06 euroa litralta, ennen kuin se myisi kyseisen osuuden 0,375 euron litrahintaan vuotta myöhemmin. GfW oletti voivansa myydä koko varaston 0,44-0,46 euron litrahintaan ja saavansa voittoa 0,06-0,09 euroa litralta. Näin ollen kokonaisvoitto sijoittuisi 2,64 miljoonan euron ja 3,96 miljoonan euron välille.
(130)
Vuonna 1999 GfW toimitti 40 prosenttia varastostaan esitislaukseen, josta sille maksettiin 0,50-0,55 euron litrahinta. Viinimarkkinoilla vuoden 1999 lopussa tapahtuneen hintojen laskun vuoksi - jota GfW ei ollut edellisen vuoden korkeiden hintojen perusteella odottanut - GfW päätti, ettei se myy jäljellä olevaa varastoaan tuona vuonna vaan jatkaa sen varastointia ja myy sen vasta vuonna 2000, tai jos hinnat pysyvät edelleen alhaisina, hyödyntää esitislauksen toista kierrosta. Tämä päätös perustui oletukseen, että esitislaus jatkuisi. Esitislaus kuitenkin poistettiin viinin yhteisestä markkinajärjestelystä annetulla uudella asetuksella (EY) N:o 1493/1999. Sen sijaan siinä otettiin käyttöön vapaaehtoinen tislaus juotavaksi tarkoitetun alkoholin markkinatoimitusten varmistamiseksi. Kyseistä erityistä tislaustoimenpidettä voidaan käyttää vain poikkeuksellisten markkinahäiriöiden yhteydessä. Asetuksen (EY) N:o 1493/1999 johdanto-osan 35 kappaleessa mainitaan erikseen, että mahdollisuus käyttää tislausjärjestelmää keinotekoisena ratkaisuna ylituotanto-ongelmaan olisi poistettava. Uusi asetus tuli voimaan 31 päivänä heinäkuuta 2000.
(131)
GfW:n kannalta tämä tarkoitti, että viinivuoden 2000/2001 tislaustoimenpiteet olivat huomattavasti epäedullisemmat kuin edeltävinä vuosina. Juotavaksi tarkoitetun alkoholin markkinatoimitusten varmistamiseksi toteutettavan tislauksen avulla oli mahdollista saada vain noin puolet aiemmin saadusta 0,50-0,55 euron keskimääräisestä litrahinnasta.
(132)
Saksan näkemyksen mukaan tätä kehitystä ei olisi voitu ennustaa silloin, kun GfW päätti pitää viinin varastossa. Komissio uskoo sitä vastoin, että tämä kehitys oli ennakoitavissa. Viinin uuden yhteisen markkinajärjestelyn nimenomaisena tarkoituksena on poistaa tislausjärjestelmä. Sen vuoksi GfW:lle olisi pitänyt toisen tislauskierroksen hyödyntämisestä päätettäessä olla selvää, että vuoden 2000 jälkipuoliskolla ja siitä eteenpäin toteutettavat tislaustoimenpiteet eivät tarjoaisi mitään helpotusta viinimarkkinoiden laskeville hinnoille.
(133)
Väittely siitä, olisiko GfW:n pitänyt tietää asetuksen muutoksesta, on kuitenkin merkityksetöntä. Ostoajankohtana sovellettu liiketoimintasuunnitelma, jonka pohjalta GfW:n toimintaa yksityisenä sijoittajana olisi arvioitava, sisälsi vain ensimmäisen esitislauskierroksen, joka toteutui ja josta GfW:lle maksettiin 0,50-0,55 euroa litralta. Suunnitelmassa ei määrätty toisesta esitislauskierroksesta, minkä vuoksi tällaisesta tislauksesta odotettavissa olevaa tuottoa ei otettu mukaan ostoajankohtana tehtyyn kokonaistuottolaskelmaan. Se ei ollut osa liiketoimintasuunnitelmaa, ja vaikka GfW:n päätös soveltaa markkinahinnan laskiessa toista tislauskierrosta oli epäilemättä huono, sitä ei voida pitää viinitiloille ja kauppiaille ostoajankohtana myönnettynä valtiontukena.
(134)
Edellä esitetyn perusteella komissio päätyy siihen, että GfW maksoi syksyllä 1999 ostamastaan puristemehusta markkinahinnan, minkä vuoksi viinitiloille ja kauppiaille ei myönnetty SEUT-sopimuksen 107 artiklan 1 kohdassa tarkoitettua valtiontukea.
VI.2.2.c Ajankohtana, jona WAK toteutti saatavien asettamisen etuoikeudeltaan huonompaan asemaan ja niistä luopumisen
(135)
Johdanto-osan 114 kappaleessa todettiin, että WAK:n toteuttama saatavien asettaminen etuoikeudeltaan huonompaan asemaan ja niistä luopuminen tehtiin yksinomaan oman edun nimissä ja yksityisen velkojan testiä noudattaen, minkä vuoksi kyse ei ollut GfW:lle myönnetystä valtiontuesta. Sillä seikalla, että WAK:n päätös suosi viinitiloja ja kauppiaita, ei ole merkitystä, koska se ei ollut tarkoitus vaan ainoastaan seuraus siitä, että WAK pyrki maksimoimaan omien varojensa takaisinperinnän.
(136)
Komissio toteaa, että kun WAK asetti saataviaan etuoikeudeltaan huonompaan asemaan ja luopui niistä, se ei myöntänyt viinitiloille ja kauppiaille SEUT-sopimuksen 107 artiklan 1 kohdassa tarkoitettua valtiontukea.
VI.3 Tuen luokittelu sääntöjenvastaiseksi tueksi
(137)
Koska WAK:n GfW:lle myöntämään lainaan sisältyvä tukiosuus on myönnetty ja maksettu ilmoittamatta siitä ennakolta, kyseessä on Euroopan yhteisön perustamissopimuksen 93 artiklan soveltamista koskevista yksityiskohtaisista säännöistä 22 päivänä maaliskuuta 1999 annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 659/1999 (37) 1 artiklan f alakohdassa tarkoitettu sääntöjenvastainen tuki.
VI.4 Perussopimuksen 107 artiklassa määrätyt poikkeukset GfW:lle myönnetyn lainan osalta
(138)
On näin ollen tarkasteltava, voidaanko SEUT-sopimuksen 107 artiklan 1 kohdan mukaiseen valtiontukikieltoon soveltaa jotakin poikkeusta.
(139)
SEUT-sopimuksen 107 artiklan 2 kohdassa ja 3 kohdan a, b ja d alakohdassa määrättyjä poikkeuksia ei voida tämänhetkisestä näkökulmasta katsottuna soveltaa, sillä kyseinen tuki ei ole
-
tukea taloudellisen kehityksen edistämiseen alueilla, joilla elintaso on poikkeuksellisen alhainen tai joilla vajaatyöllisyys on vakava ongelma, eikä
-
tukea Euroopan yhteistä etua koskevan tärkeän hankkeen edistämiseen tai jäsenvaltion taloudessa olevan vakavan häiriön poistamiseen, eikä
-
tukea kulttuurin ja kulttuuriperinnön edistämiseen, jos tuki ei muuta kaupankäynnin ja kilpailun edellytyksiä unionissa yhteisen edun kanssa ristiriitaisella tavalla.
(140)
Ainoa mahdollisesti sovellettavissa oleva poikkeus on siten SEUT-sopimuksen 107 artiklan 3 kohdan c alakohdassa tarkoitettu poikkeus.
(141)
Alkutuottajille myönnettyä tukea arvioitiin tuen myöntämisajankohtana suoraan SEUT-sopimuksen 107 artiklan 3 kohdan c alakohdan nojalla. Tuolloin sovelletun käytännön mukaan investointeihin, luottoihin, kotieläinalalle, tuottajaorganisaatioille, mainontaan ja myynninedistämiseen, tautivahinkokorvauksiin, vakuutusmaksuihin ja tekniseen apuun myönnettävän tuen voitiin katsoa soveltuvan sisämarkkinoille, jos se täytti tietyt vaatimukset. Yhtäkään näistä sisämarkkinoille soveltuvan tuen muodoista ei voida kuitenkaan käyttää poikkeuksena kyseessä olevalle tuelle.
(142)
Arvioidakseen asian mahdollisimman perusteellisesti komissio tutki lisäksi, voitaisiinko tässä tapauksessa soveltaa vaikeuksissa olevien yritysten pelastamiseen tai rakenneuudistukseen myönnettävää valtiontukea koskevia yhteisön suuntaviivoja. Ensimmäinen edellytys pelastus- ja rakenneuudistustuen saamiselle on, että yritystä on voitava pitää kyseisissä suuntaviivoissa tarkoitettuna vaikeuksissa olevana yrityksenä (38). Komission saatavilla olevista tiedoista ei voida päätellä, että yritys olisi tuen myöntämisajankohtana ollut vaikeuksissa kyseisissä suuntaviivoissa tarkoitetulla tavalla. GfW joutui vaikeuksiin vasta vuotta myöhemmin markkinoiden romahdettua.
(143)
Komissio haluaa joka tapauksessa korostaa, että täyttääkseen komissiota kohtaan olevan yhteistyövelvollisuutensa asianomaisen jäsenvaltion on toimitettava kaikki tiedot, joiden perusteella komissio voi varmistaa, että haetun poikkeuksen edellytykset täyttyvät (39). Tässä tapauksessa Saksa ei ole toimittanut riittäviä tietoja, joiden perusteella komissio voisi tarkastella tietoja kyseisten suuntaviivojen kannalta. Saksa ei ole myöskään toimittanut riittäviä asiakirjoja, joiden perusteella komissio voisi arvioida tukea johdanto-osan 126 kappaleessa mainittujen muiden sisämarkkinoille soveltuvien tukimuotojen valossa, vaikka komissio viittaa tähän menettelyn aloittamista koskevan päätöksen 44 kohdassa.
(144)
Tukitoimenpiteitä, joiden sisämarkkinoille soveltuvuutta on arvioitava suoraan SEUT-sopimuksen 107 artiklan 3 kohdan c alakohdan nojalla, on arvioitava suppeasti. On osoitettava selkeästi, että tukitoimenpiteen myönteiset vaikutukset ovat suurempia kuin ne kielteiset vaikutukset, joita tuella voisi olla kilpailuun ja sisämarkkinoiden moitteettomaan toimintaan. Yksinomaan tuottajien taloudellisen aseman parantamiseen tarkoitettujen yksipuolisten valtiontukien, jotka eivät millään tavoin edistä alan kehitystä, ei katsota täyttävän näitä vaatimuksia, joten ne katsotaan toimintatueksi, joka ei sovellu sisämarkkinoille.
(145)
Edellä esitetyistä syistä GfW:lle lainaan sisältyvän tukiosan muodossa myönnetty tuki ei täytä yhdenkään 107 artiklan 3 kohdassa määrätyn poikkeuksen edellytyksiä. Sen vuoksi se on sisämarkkinoille soveltumatonta tukea.
(146)
Tukeen ei voida soveltaa mitään muita SEUT-sopimuksen 107 artiklan 3 kohdan c alakohdan mukaisia poikkeuksia.
VII. PÄÄTELMÄT
(147)
Edellä esitetyistä syistä komissio on sitä mieltä, että GfW:lle myönnettyä lainaa ei voida pitää sisämarkkinoille soveltuvana. Komissio toteaa myös, että Saksa on pannut tukitoimenpiteen täytäntöön sääntöjenvastaisesti.
(148)
Edellä esitetyistä syistä komissio katsoo, että myöhemmin toteutettu saatavien asettaminen etuoikeudeltaan huonompaan asemaan sekä saatavista ja tulevista korkomaksuista luopuminen ei ole GfW:lle eikä viinitiloille ja kauppiaille myönnettyä valtiontukea.
(149)
Edellä esitetyistä syistä komissio katsoo, että rypäleen puristemehun hankinta tapahtui markkinahintaan ja tavanomaisen liiketoimintakäytännön mukaisesti eikä sen vuoksi ole viinitiloille ja kauppiaille myönnettyä valtiontukea.
(150)
Silloin kun todetaan, että sääntöjenvastaisesti myönnetty valtiontuki ei sovellu sisämarkkinoille, tuki olisi luonnollisesti perittävä takaisin, jotta kilpailutilanne voitaisiin mahdollisimman nopeasti palauttaa sellaiseksi kuin se oli ennen tuen olemassaoloa.
(151)
Koska GfW:llä ei ole oikeudellista seuraajaa, takaisinperintä ei ole vakiintuneen oikeuskäytännön (40) mukaisesti mahdollista,
ON HYVÄKSYNYT TÄMÄN PÄÄTÖKSEN:
1 artikla
Valtiontuki, jonka Saksan valtio on sääntöjenvastaisesti Euroopan unionin toiminnasta tehdyn sopimuksen 108 artiklan 3 kohtaa rikkoen myöntänyt Gesellschaft für Weinabsatz Pfalz GmbH -yhtiölle ja joka vastaa määrältään GfW:lle myönnetystä lainasta perityn koron ja sellaisen markkinakoron välistä erotusta, johon on lisätty riskipreemio, joka lainasta olisi pitänyt veloittaa, ei sovellu sisämarkkinoille.
2 artikla
WAK:n toteuttama saatavien asettaminen etuoikeudeltaan huonompaan asemaan ja saatavista luopuminen ei ole Euroopan unionin toiminnasta tehdyn sopimuksen 107 artiklan 1 kohdassa tarkoitettua tukea viinitiloille ja kauppiaille.
3 artikla
GfW:n vuonna 1999 suorittama rypäleen puristemehun hankinta ei ole Euroopan unionin toiminnasta tehdyn sopimuksen 107 artiklan 1 kohdassa tarkoitettua tukea viinitiloille ja kauppiaille.
4 artikla
Saksan ei tarvitse periä 1 artiklassa tarkoitettua tukea takaisin tuensaajalta, koska tuensaaja on maksukyvytön, lakkautettu ja poistettu kaupparekisteristä, eikä sillä ole oikeudellista seuraajaa.
5 artikla
Tämä päätös on osoitettu Saksan liittotasavallalle.
Tehty Brysselissä 29 päivänä kesäkuuta 2011.