KOMMISSIONENS FORORDNING (EU) Nr. 550/2011
af 7. juni 2011
om fastsættelse i henhold til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2003/87/EF af visse begrænsninger for anvendelsen af internationale kreditter fra projekter, der omfatter industrigasser
(EØS-relevant tekst)
EUROPA-KOMMISSIONEN HAR -
under henvisning til traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde,
under henvisning til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2003/87/EF af 13. oktober 2003 om en ordning for handel med kvoter for drivhusgasemissioner i Fællesskabet og om ændring af Rådets direktiv 96/61/EF (1), særlig artikel 11a, stk. 9, og
ud fra følgende betragtninger:
(1)
Endemålet for De Forenede Nationers rammekonvention om klimaændringer (UNFCCC), som blev godkendt ved Rådets afgørelse 94/69/EF af 15. december 1993 om indgåelse af De Forenede Nationers rammekonvention om klimaændringer (2), er at stabilisere koncentrationerne af drivhusgasser i atmosfæren på et niveau, som vil forhindre farlig menneskeskabt påvirkning af klimasystemet. For at nå dette mål må stigningen i den globale gennemsnitstemperatur ved jordoverfladen begrænses til 2 °C over de præ-industrielle niveauer, som det blev vedtaget på klimakonferencen i Cancún i december 2010 og nedfældet i »Københavnsaftalen«. Den seneste rapport fra Det Mellemstatslige Panel for Klimaændringer (IPCC) viser, at for at nå dette mål skal de globale drivhusgasemissioner toppe i 2020. Det forudsætter en forøgelse af de globale bestræbelser i alle lande med store drivhusgasemissioner.
(2)
Hvis vi skal klare denne udfordring, må kulstofmarkederne spille en væsentlig rolle. De vil gøre det muligt for os at nå målene med færre omkostninger og også at øge ambitionsniveauet. Kulstofmarkeder kan desuden være en effektiv vej til at overføre midler til udviklingslandene og hjælpe os med at virkeliggøre den internationale finanspakke på 100 mia. $, der blev besluttet i København. Det vil kræve en væsentlig forøgelse af eksisterende mekanismer, herunder reformen af mekanismen for bæredygtig udvikling (clean development mechanism - CDM) for at øge anvendelsen af standardiserede udgangsdata og oprettelse af nye markedsmekanismer.
(3)
Kyotoprotokollen, der blev godkendt ved Rådets beslutning 2002/358/EF af 25. april 2002 om godkendelse på Det Europæiske Fællesskabs vegne af Kyotoprotokollen til De Forenede Nationers rammekonvention om klimaændringer og om den fælles opfyldelse af forpligtelserne i forbindelse hermed (3), fastsatte emissionsreduktionsmål for 39 parter for perioden 2008-12 og indførte to mekanismer til oprettelse af internationale kreditter, som parterne kan anvende til udligning af emissioner. Fælles gennemførelse (JI) giver mulighed for at oprette emissionsreduktionsenheder (ERU), hvorimod mekanismen for bæredygtig udvikling (CDM) giver mulighed for at indføre godkendte emissionsreduktioner (CER).
(4)
JI og CDM er såkaldt rene kompensationsmekanismer, hvor 1 ton reducerede drivhusgasemissioner giver ret til at udlede 1 ton drivhusgasemissioner et andet sted. Medens sådanne ordninger generelt hjælper med til at reducere omkostningerne ved global emissionsreduktion ved at muliggøre indsats i lande, hvor det er mere omkostningseffektivt, bidrager de ikke til de reduktionsbestræbelser, der er nødvendige for at nå nærmere 2 °C-målet.
(5)
For at holde den globale opvarmning på under 2 °C har EU taget den holdning, at industrilandenes forpligtelser burde suppleres af hensigtsmæssige afbødende foranstaltninger gennemført af udviklingslandene, navnlig de mest avancerede blandt dem. Parallelt hermed burde der gradvis udvikle sig et bredt internationalt kulstofmarked, der kan føre til de nødvendige globale reduktioner på en effektiv måde, hvor der skabes internationale kreditter for emissionsreduktioner, der opnås under et benchmark, som fastsættes under de forventede emissioner i mangel af emissionsreducerende foranstaltninger. Det forudsætter, at udviklingslandene gennemfører passende afbødende foranstaltninger. De mindst udviklede lande burde i højere grad deltage i CDM, og samtidig burde mere avancerede udviklingslande gradvis styre mod deltagelse i sektorbestemte markedsmekanismer og i sidste ende nå frem til systemer med lofter og handel (4).
(6)
Deltagelse i JI og CDM er frivillig ligesom beslutningerne om at tillade anvendelse af kreditter i emissionshandelsordninger. Der skelnes derfor mellem kreditter, der er blevet skabt, og kreditter, som parterne i Kyotoprotokollen har besluttet at tildele i henhold til de pågældende landes egen lovgivning. Derfor blev det i direktiv 2003/87/EF allerede udelukket at anvende tildelte enheder (AAU’er), og ved Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2004/101/EF (5) blev det godkendt at anvende visse JI- og CDM-kreditter med ensartede begrænsninger for anvendelsen af internationale kreditter fra atomkraft-, arealanvendelses- og skovprojekter; medlemsstaterne kunne tillade driftsledere at anvende et vist antal af andre typer internationale kreditter. Direktiv 2003/87/EF foreskriver, at der vedtages ensartede gennemførelsesbestemmelser angående begrænsninger for anvendelsen internationale kreditter.
(7)
Anvendelse af internationale kreditter fra projekter, der omfatter trifluormethan (HFC-23) og nitrogenoxid (N2O) fra adipinsyreproduktion (i det følgende »industrigasprojekter«) burde begrænses. Det er i overensstemmelse med Det Europæiske Råds konklusioner fra oktober 2009, hvor udviklingslandene, og især de mere avancerede blandt dem, opfordredes til at træffe hensigtsmæssige afbødende foranstaltninger. Langt størstedelen af industrigasprojekterne ligger i avancerede udviklingslande med tilstrækkelige muligheder for selv at finansiere de billige reduktioner, og indtægterne fra tidligere projekter af denne type skulle være tilstrækkelige til at finansiere dem. Indførelse af anvendelsesbegrænsninger for industrigasprojekter, navnlig hvis de følges op af respektive beslutninger på internationalt plan, burde bidrage til at opnå en mere lige geografisk fordeling af fordelene ved de mekanismer, der blev oprettet under Kyotoprotokollen.
(8)
Industrigasprojekter forårsager bekymringer med hensyn til miljøet. Usædvanlig høje afkast i forbindelse med destruktion af HFC-23 har ført til fremme af fortsat produktion og anvendelse af chlordifluormethan (HCFC-22), et kraftigt ozonnedbrydende drivhusgasstof, i registrerede anlæg på det højeste tilladte niveau for projektaktivitetmetoden. Som følge heraf kunne produktionen af HCFC-22 være højere, end hvad den ville have været, hvis der ikke fandtes projektaktiviteter. Dette underminerer »Montreal-tilpasningen af produktion og forbrug af HCFC’er« fra 2007 under Montreal-protokollen om stoffer, der nedbryder ozonlaget (6), der går ud på at fastlægge en fremskyndet udfasning af HCFC-22 som ikke-råvare. Det er heller ikke i overensstemmende med medlemsstaternes finansiering af udfasningen af HCFC-22-produktionen gennem bidrag til den multilaterale fond under Montreal-protokollen. Disse høje afkast resulterer i fordrejninger af økonomiske tilskyndelser og konkurrence og i omlægning af produktionen fra adipinsyreproducenter, der er etableret i EU, til producenter i tredjelande. Den meget mere favorable behandling af adipinsyreproducenter, der deltager i Kyoto-mekanismerne, end dem, der deltager i EU-ordningen fra 2013, vil øge risikoen for lignende produktionsomlægninger og en nettostigning i de globale emissioner. For at mindske forvridninger af økonomiske tilskyndelser og konkurrencen og undgå gasemissionsudslip er det berettiget at indføre begrænsninger på anvendelsen af disse internationale kreditter.
(9)
Internationale kreditter fra industrigasprojekter bidrager ikke til teknologioverførsel eller til den nødvendige langsigtede omlægning af energisystemerne i udviklingslandene. Nedbringelse af disse industrigasser ved hjælp af JI eller CDM bidrager ikke til at mindske de globale emissioner på den mest effektive måde, fordi projektudviklernes høje afkast ikke anvendes til emissionsreduktioner.
(10)
Der er i artikel 11a, stk. 9, i direktiv 2003/87/EF hjemmel for at anvende en fuldstændig begrænsning af bestemte kreditter. Det er hensigtsmæssigt at anvende en sådan begrænsning i tilfælde af industrigasprojekter. En fuldstændig anvendelsesbegrænsning fjerner på bedste måde uønskede konkurrencemæssige og miljømæssige følger af de pågældende kreditter, forbedrer omkostningseffektiviteten af globale emissionsreduktioner og kulstofmarkedets miljømæssige resultater ved at tilskynde til kulstoffattige investeringer.
(11)
I overensstemmelse med artikel 11a, stk. 9, i direktiv 2003/87/EF vil foranstaltningerne i denne forordning finde anvendelse fra den 1. januar 2013, hvilket er i overensstemmelse med den pågældende artikel, der foreskriver over seks måneder og under tre år fra vedtagelsen. Anvendelsen af kreditter fra industrigasprojekter til overholdelsesforpligtelser i 2012 berøres ikke af disse foranstaltninger.
(12)
Foranstaltningerne i denne forordning er i overensstemmelse med udtalelse fra Udvalget for Klimaændringer -
VEDTAGET DENNE FORORDNING:
Artikel 1
Fra den 1. januar 2013 er det forbudt at anvende internationale kreditter fra projekter, der omfatter destruktion af trifluormethan (HFC-23) og nitrogenoxid (N2O) fra adipinsyreproduktion, jf. artikel 11a i direktiv 2003/87/EF; dette forbud omfatter ikke anvendelse af kreditter vedrørende emissionsreduktioner inden 2013 fra eksisterende projekter af disse typer til anvendelse i forbindelse med emissioner fra EU's emissionshandelsordning, der finder sted i løbet af 2012, som vil være tilladt indtil den 30. april 2013 inkl.
Artikel 2
Denne forordning træder i kraft på dagen for offentliggørelsen i Den Europæiske Unions Tidende.
Denne forordning er bindende i alle enkeltheder og gælder umiddelbart i hver medlemsstat.
Udfærdiget i Bruxelles, den 7. juni 2011.
KOMISSION ASETUS (EU) N:o 550/2011,
annettu 7 päivänä kesäkuuta 2011,
teollisuuskaasuja käyttävistä hankkeista peräisin olevien kansainvälisten hyvitysten käyttöön sovellettavien tiettyjen rajoitusten määrittelemisestä Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2003/87/EY mukaisesti
(ETA:n kannalta merkityksellinen teksti)
EUROOPAN KOMISSIO, joka
ottaa huomioon Euroopan unionin toiminnasta tehdyn sopimuksen,
ottaa huomioon kasvihuonekaasujen päästöoikeuksien kaupan järjestelmän toteuttamisesta yhteisössä ja neuvoston direktiivin 96/61/EY muuttamisesta 13 päivänä lokakuuta 2003 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2003/87/EY (1) ja erityisesti sen 11 a artiklan 9 kohdan,
sekä katsoo seuraavaa:
(1)
Ilmastonmuutosta koskevalla Yhdistyneiden Kansakuntien puitesopimuksella (UNFCCC), joka hyväksyttiin ilmastonmuutosta koskevan Yhdistyneiden Kansakuntien puitesopimuksen tekemisestä 15 päivänä joulukuuta 1993 tehdyllä neuvoston päätöksellä 94/69/EY (2), pyritään etupäässä vakauttamaan ilmakehän kasvihuonekaasupitoisuudet sellaiselle tasolle, jolla on mahdollista torjua ihmisen toiminnan vaarallisia vaikutuksia ilmastojärjestelmään. Jotta tämä tavoite voidaan saavuttaa, maapallon keskimääräinen vuosittainen pintalämpötila ei saa nousta yli kahdella celsiusasteella teollista aikakautta edeltävästä tasosta, kuten joulukuussa 2010 pidetyssä Cancúnin ilmastonmuutoskokouksessa ja Kööpenhaminan sitoumuksessa vahvistettiin. Hallitustenvälisen ilmastonmuutospaneelin (IPCC) viimeisimmän arviointikertomuksen mukaan tämän tavoitteen saavuttaminen edellyttää, että koko maailman kasvihuonekaasupäästöjen kasvu pysähtyy vuoteen 2020 mennessä. Tämä tarkoittaa, että kaikkien merkittävien päästömaiden on toteutettava lisätoimia.
(2)
Jotta kykenisimme vastaamaan tähän haasteeseen, hiilimarkkinoiden on oltava keskeisessä asemassa. Hiilimarkkinoiden avulla tavoitteet voidaan saavuttaa edullisemmin, ja ne myös mahdollistavat kunnianhimoisempien tavoitteiden asettamisen. Hiilimarkkinat voivat lisäksi olla tehokas keino siirtää rahoitusta kehitysmaihin ja auttaa EU:ta täyttämään Kööpenhaminassa sovitun sitoumuksen 100 miljardin Yhdysvaltain dollarin arvoisen rahoituspaketin toteuttamisesta. Tämä edellyttää, että käytettävissä olevia mekanismeja laajennetaan huomattavasti; muun muassa puhtaan kehityksen mekanismeja on uudistettava niin, että voidaan lisätä standardoitujen perusurien käyttöä ja luoda uusia markkinamekanismeja.
(3)
Kioton pöytäkirjassa, joka hyväksyttiin ilmastonmuutosta koskevan Yhdistyneiden Kansakuntien puitesopimuksen Kioton pöytäkirjan hyväksymisestä Euroopan yhteisön puolesta sekä sen velvoitteiden täyttämisestä yhteisesti 25 päivänä huhtikuuta 2002 tehdyllä neuvoston päätöksellä 2002/358/EY (3), asetetaan sen 39 osapuolelle päästövähennystavoitteet vuosiksi 2008-2012 ja määritellään kaksi mekanismia sellaisten kansainvälisten päästöhyvityksen luomiseksi, joiden avulla osapuolet voivat kompensoida päästöjään. Nämä mekanismit ovat yhteistoteutus, jolla luodaan päästövähennysyksiköitä, ja puhtaan kehityksen mekanismi, jolla luodaan sertifioituja päästövähennyksiä.
(4)
Yhteistoteutus ja puhtaankehityksen mekanismi ovat myös niin sanotusti pelkkiä kompensaatiojärjestelmiä, joiden nojalla kasvihuonekaasupäästöjen vähentäminen yhdellä tonnilla yhdessä paikassa antaa oikeuden tuottaa kasvinhuonekaasupäästöjä yhden tonnin verran jossakin muualla. Tällaisten järjestelmien avulla voidaan yleensä alentaa päästövähennyskustannuksia kokonaisuudessaan, jolloin toimia voidaan toteuttaa juuri niissä maissa, joissa se on kaikkein kustannustehokkainta, mutta ne eivät edesauta niitä vähennystoimia, jotka ovat 2 celsiusasteen tavoitteen saavuttamisen edellytys.
(5)
Jotta ilmaston lämpeneminen voidaan pitää alle 2 celsiusasteessa, unioni on ottanut sen kannan, että teollisuusmaiden sitoumusten täydennyksenä kehitysmaiden, erityisesti niistä kaikkein edistyneimpien, olisi toteutettava asianmukaisia rajoitustoimia. Samalla olisi kehitettävä asteittain laajat kansainväliset hiilimarkkinat, joilla voidaan saada aikaan tarvittavat maailmanlaajuiset vähennykset tehokkaasti ja tuottaa kansainvälisiä hyvityksiä sellaisia päästövähennyksiä varten, jotka jäävät sellaisen viitearvon alle, joka päästövähennystoimien puuttuessa on alempi kuin ennustetut päästöt. Tämä edellyttää, että kehitysmaat toteuttavat asianmukaisia rajoittamistoimia. Olisi lujitettava vähiten kehittyneiden maiden osallistumista puhtaan kehityksen mekanismiin, ja edistyneempien kehitysmaiden olisi asteittain siirryttävä alakohtaisiin markkinamekanismeihin ja lopulta päästökatto- ja päästökauppajärjestelmiin (4).
(6)
Osallistuminen yhteistoteutukseen ja puhtaan kehityksen mekanismiin on vapaaehtoista; myös päätökset hyvitysten käytön sallimisesta päästökauppajärjestelmissä perustuvat vapaaehtoisuuteen. Siksi voidaan tehdä ero tuotettavissa olevien hyvitysten ja sellaisten hyvitysten välillä, joiden käytön Kioton pöytäkirjan osapuolet ovat voineet sallia kansallisen lainsäädäntönsä nojalla. Tästä syystä sallittujen päästömääräyksiköiden käyttö on jo poissuljettu direktiivillä 2003/87/EY; Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivillä 2004/101/EY (5) sallitaan tiettyjen yhteistoteutuksesta ja puhtaan kehityksen mekanismista saatujen hyvitysten käyttö, ja lisäksi siinä vahvistetaan yhdenmukaistetut rajoitukset ydinvoima-, maankäyttö- ja metsätaloushankkeista peräisin olevien kansainvälisten hyvitysten käytölle ja säädetään, että jäsenvaltiot voivat antaa toiminnanharjoittajien käyttää tiettyjä määriä muuntyyppisiä kansainvälisiä hyvityksiä. Direktiivissä 2003/87/EY säädetään, että on annettava yhdenmukaistettuja täytäntöönpanosäännöksiä, joita sovelletaan kansainvälisten hyvitysten käyttöä koskeviin rajoituksiin.
(7)
Olisi rajoitettava sellaisten kansainvälisten hyvitysten käyttöä, jotka ovat peräisin hankkeista, joissa käytetään trifluorimetaania (HFC-23) ja adipiinihapon tuotannosta aiheutuvaa typpioksidia (N2O), jäljempänä ’teollisuuskaasuhankkeet’. Tämä on linjassa Eurooppa-neuvoston lokakuussa 2009 antamien päätelmien kanssa, joissa kehitysmaita, erityisesti edistyneempiä niistä, kehotetaan toteuttamaan asianmukaisia rajoittamistoimia. Suurin osa teollisuuskaasuhankkeista toteutetaan edistyneissä kehitysmaissa, joilla on riittävät valmiudet rahoittaa näitä edullisia vähennyksiä itse, ja näistä hankkeista saatujen aiempien tulojen pitäisi olla vähennysten rahoittamisen kannalta riittävät. Teollisuuskaasuhankkeista saatujen hyvitysten käyttöä koskevien rajoitusten käyttöönoton - erityisesti, jos asiasta annetaan myös kansainvälisiä päätöksiä - odotetaan osaltaan edistävän Kioton pöytäkirjan mukaisten mekanismien etujen maantieteellisesti tasaisempaa jakautumista.
(8)
Teollisuuskaasuhankkeisiin liittyy ympäristökysymyksiä. HFC-23:n hävittämisestä saatavat poikkeuksellisen suuret voitot edesauttavat klooridifluorimetaanin (HCFC-22), joka on voimakkaasti otsonikerrosta heikentävä aine ja kasvihuonekaasujen aine, tuotantoa ja käyttöä rekisteröidyissä laitoksissa hanketoimintamenetelmän mukaisella enimmäistasolla. Tästä syystä HCFC-22:n tuotanto saattaa olla suurempi kuin se olisi ollut ilman hanketoimintaa. Tämä seikka taas horjuttaa otsonikerrosta heikentävistä aineista tehtyyn Montrealin pöytäkirjaan (6) vuonna 2007 tehtyä HCFC-yhdisteiden tuotantoa ja kulutusta koskevaa mukautusta, jolla pyritään vauhdittamaan HCFC-22:n asteittaista poistamista muusta kuin raaka-ainekäytöstä. Se on epäjohdonmukainen myös siksi, että jäsenvaltiot rahoittavat HCFC-22:n tuotannon asteittaista lopettamista maksamalla tätä varten osuuksia Montrealin pöytäkirjan monenväliseen rahastoon. Nämä suuret voitot vääristävät taloudellisia kannustimia ja kilpailua ja johtavat siihen, että tuotanto siirtyy unioniin sijoittautuneilta adipiinihapon tuottajilta rekisteröityneille tuottajille kolmansiin maihin. Se, että Kioton mekanismeihin osallistuvia adipiinihapon tuottajia kohdellaan paljon suotuisammin kuin niitä, jotka osallistuvat unionin järjestelmään vuodesta 2013 alkaen, lisää riskiä samankaltaisesta tuotannon siirtymisestä ja johtaa koko maailman päästöjen nettokasvuun. Taloudellisten kannustimien ja kilpailun vääristymisen vähentämiseksi ja kasvihuonekaasupäästöjen vuodon välttämiseksi on perusteltua rajoittaa näiden kansainvälisten hyvitysten käyttöä.
(9)
Teollisuuskaasuhankkeista saadut kansainväliset hyvitykset eivät osaltaan edistä teknologiansiirtoa tai välttämätöntä kehitysmaiden energiajärjestelmien muuntamista pitkällä aikavälillä. Teollisuuskaasujen vähentäminen yhteistoteutuksen tai puhtaan kehityksen mekanismin avulla ei ole kaikkein tehokkain keino vähentää koko maailman päästöjä, koska hankkeiden kehittäjien saamia suuria voittoja ei käytetä päästöjen vähentämiseen.
(10)
Tiettyjen hyvitysten käyttöä koskevien täysimääräisten rajoitusten soveltamisesta säädetään direktiivin 2003/87/EY 11 a artiklan 9 kohdassa. On aiheellista soveltaa tällaisia rajoituksia teollisuuskaasuhankkeisiin. Käytön täysimääräinen rajoittaminen on paras keino välttää sellaiset ei-toivotut vaikutukset, joita hyvityksillä on kilpailuun ja ympäristöön, parantaa koko maailman päästövähennysten kustannustehokkuutta sekä edistää vähähiilisiä investointeja ja lisätä siten hiilimarkkinoiden ympäristötehokkuutta.
(11)
Tässä asetuksessa säädettyjä toimenpiteitä olisi direktiivin 2003/87/EY 11 a artiklan 9 kohdan mukaan sovellettava 1 päivästä tammikuuta 2013 alkaen, mikä kyseisen artiklan mukaan tarkoittaa yli kuutta kuukautta ja alle kolmea vuotta direktiivin antamispäivästä. Nämä toimenpiteet eivät vaikuta sellaisten teollisuuskaasuhankkeista saatujen hyvitysten käyttöön, jotka on tarkoitettu tavoitteiden täyttämiseen vuonna 2012.
(12)
Tässä asetuksessa säädetyt toimenpiteet ovat ilmastonmuutoskomitean lausunnon mukaiset,
ON HYVÄKSYNYT TÄMÄN ASETUKSEN:
1 artikla
Kielletään 1 päivästä tammikuuta 2013 alkaen direktiivin 2003/87/EY 11 a artiklan soveltamiseksi sellaisten kansainvälisten hyvitysten käyttö, jotka ovat peräisin hankkeista, joissa hajotetaan trifluorimetaania (HFC-23) ja adipiinihapon tuotannosta aiheutuvaa typpioksiduulia (N2O); tätä kieltoa ei kuitenkaan sovelleta sellaisten hyvitysten käyttöön, jotka on saatu tämäntyyppisistä jo olemassa olevista hankkeista päästövähennyksiä varten ennen vuotta 2013, jotka koskevat päästökauppajärjestelmään kuuluvien laitosten vuonna 2012 aiheuttamia päästöjä ja joita saa käyttää 30 päivään huhtikuuta 2013 saakka.
2 artikla
Tämä asetus tulee voimaan päivänä, jona se julkaistaan Euroopan unionin virallisessa lehdessä.
Tämä asetus on kaikilta osiltaan velvoittava, ja sitä sovelletaan sellaisenaan kaikissa jäsenvaltioissa.
Tehty Brysselissä 7 päivänä kesäkuuta 2011.