NAŘÍZENÍ EVROPSKÉHO PARLAMENTU A RADY (EU) č. 912/2014
ze dne 23. července 2014,
kterým se stanoví rámec pro řešení finanční odpovědnosti v souvislosti s rozhodčími soudy pro řešení sporů mezi investorem a státem zřízenými mezinárodními dohodami, jichž je Evropská unie stranou
EVROPSKÝ PARLAMENT A RADA EVROPSKÉ UNIE,
s ohledem na Smlouvu o fungování Evropské unie, a zejména na čl. 207 odst. 2 této smlouvy,
s ohledem na návrh Evropské komise,
po postoupení návrhu legislativního aktu vnitrostátním parlamentům,
v souladu s řádným legislativním postupem (1),
vzhledem k těmto důvodům:
(1)
Po vstupu Lisabonské smlouvy v platnost patří přímé zahraniční investice mezi záležitosti spadající pod společnou obchodní politiku. V souladu s čl. 3 odst. 1 písm. e) Smlouvy o fungování Evropské unie (dále jen „Smlouva o fungování EU“) má Unie v oblasti společné obchodní politiky výlučnou pravomoc a může být stranou mezinárodních dohod obsahujících ustanovení o přímých zahraničních investicích.
(2)
Dohody zajišťující ochranu investic mohou zahrnovat mechanismus pro řešení sporů mezi investorem a státem, který umožňuje, aby investor ze třetí země podal žalobu na stát, v němž uskutečnil investici. Řešení sporů mezi investorem a státem může vést k přiznání peněžní náhrady. V takových případech navíc nevyhnutelně vzniknou značné náklady spojené s vedením rozhodčího řízení a rovněž náklady spojené s obhajobou v dané věci.
(3)
Mezinárodní odpovědnost za zacházení, které je předmětem řešení sporu, se řídí rozdělením pravomocí mezi Unii a členské státy. V důsledku tohoto bude Unie v zásadě odpovědná za obhajobu v případě žalob týkajících se údajného porušení pravidel obsažených v dohodě, která spadají do výlučné pravomoci Unie, bez ohledu na skutečnost, zda sporné zacházení poskytla samotná Unie, nebo členský stát.
(4)
Dohody uzavírané Unií by měly zahraničním investorům poskytovat stejně vysokou úroveň ochrany, jakou právní předpisy Unie a obecné zásady, které jsou společné právním řádům členských států, poskytují investorům z Unie, avšak nikoli vyšší. Dohody uzavírané Unií by měly zajistit, aby legislativní pravomoci Unie a její právo regulovat byly dodržovány a chráněny.
(5)
Má-li Unie, jež má právní subjektivitu, mezinárodní odpovědnost za poskytnuté zacházení, podle mezinárodního práva se předpokládá, že uhradí případnou částku přiznanou v nepříznivém rozhodčím nálezu a ponese náklady sporu. Nepříznivý rozhodčí nález však může vyplývat ze zacházení poskytnutého samotnou Unií, nebo ze zacházení poskytnutého členským státem. V důsledku toho by nebylo spravedlivé, aby v případě, že zacházení poskytl členský stát, byly přiznané částky a náklady rozhodčího řízení hrazeny z rozpočtu Unie, ledaže je dané zacházení vyžadováno právem Unie. Je proto nezbytné, aby byla finanční odpovědnost podle práva Unie na základě kritérií stanovených v tomto nařízení rozdělena mezi samotnou Unii a členský stát odpovědný za poskytnuté zacházení.
(6)
Ve svém usnesení ze dne 6. dubna 2011 o budoucí evropské mezinárodní investiční politice Evropský parlament výslovně vyzval k vytvoření mechanismu stanoveného v tomto nařízení. Rada navíc ve svých závěrech ze dne 25. října 2010 o ucelené mezinárodní investiční politice požádala Komisi o prozkoumání této záležitosti.
(7)
Finanční odpovědnost by měl nést ten, kdo odpovídá za zacházení, u kterého byl zjištěn nesoulad s příslušnými ustanoveními dohody. Proto by samotná Unie měla nést finanční odpovědnost v případě, poskytl-li dotyčné zacházení orgán, instituce nebo jiný subjekt Unie. Dotčený členský stát by měl nést finanční odpovědnost v případě, že dané zacházení poskytl tento členský stát. Pokud však členský stát jedná způsobem, který vyžaduje právo Unie, například provedením směrnice přijaté Unií ve vnitrostátním právu, měla by finanční odpovědnost v rozsahu, v jakém dotyčné zacházení vyžaduje právo Unie, nést samotná Unie. Toto nařízení by mělo upravit rovněž možnost, že se jednotlivé případy týkají jak zacházení poskytnutého určitým členským státem, tak i zacházení vyžadovaného právem Unie, a mělo by se vztahovat na veškerá opatření přijatá členskými státy a Unií. V těchto případech by měly členské státy a Unie nést finanční odpovědnost za konkrétní jimi poskytnuté zacházení.
(8)
Unie by měla vždy vystupovat jako žalovaná, pokud se spor týká výlučně zacházení poskytnutého orgány, institucemi nebo jinými subjekty Unie, takže Unie v souladu s výše uvedenými kritérii nese možnou finanční odpovědnost vyplývající ze sporu.
(9)
Pokud by možnou finanční odpovědnost vyplývající ze sporu nesl členský stát, je spravedlivé a vhodné, aby tento členský stát vystupoval jako žalovaný, aby tak mohl hájit zacházení, které investorovi poskytl. Opatření stanovená v tomto nařízení mají za cíl zajistit, aby rozpočet Unie ani její nefinanční zdroje nebyly, a to ani dočasně, zatíženy náklady na vedení sporu nebo rozhodčím nálezem vydaným proti dotčenému členskému státu.
(10)
Členské státy však mohou upřednostňovat, aby v tomto druhu sporů, například z důvodu technických odborných znalostí, vystupovala jako žalovaná Unie. Členské státy by proto měly mít možnost odmítnout vystupovat jako žalovaní, aniž by tím byla dotčena jejich finanční odpovědnost.
(11)
K zajištění náležité ochrany zájmů Unie je nezbytné, aby za výjimečných okolností jako žalovaná ve sporech týkajících se zacházení, které poskytl určitý členský stát, vystupovala samotná Unie. Tyto okolnosti jsou omezeny na případy, kdy se spor týká rovněž zacházení, které poskytla Unie, kdy je zacházení poskytnuté členským státem podle všeho vyžadováno právem Unie a kdy je obdobné zacházení napadeno v související žalobě proti Unii u Světové obchodní organizace (WTO), pokud byla zřízena skupina odborníků a žaloba se týká stejné konkrétní právní otázky a pokud je nezbytné zajistit ve věci před WTO jednotnou argumentaci.
(12)
Vystupuje-li Unie jako žalovaná v případech týkajících se opatření členských států, měla by Komise vést obhajobu způsobem, který chrání finanční zájmy dotčeného členského státu.
(13)
Rozhodnutí o tom, zda by jako žalovaný měla vystupovat Unie, nebo členský stát, by měla být přijímána v rámci stanoveném v tomto nařízení. Je vhodné, aby Komise neprodleně informovala Evropský parlament a Radu o způsobu, jakým je tento rámec uplatňován.
(14)
Pro vedení rozhodčího řízení ve sporech týkajících se zacházení, které poskytl členský stát, by toto nařízení mělo stanovit určitá praktická opatření. Cílem těchto opatření by mělo být co nejlepší vedení sporu při současném dodržení povinnosti loajální spolupráce podle čl. 4 odst. 3 Smlouvy o Evropské unii (dále jen „Smlouva o EU“) a obhajoby dotčeného členského státu a ochrany jeho zájmů.
(15)
Vystupuje-li jako žalovaná Unie, měla by tato opatření stanovit velmi úzkou spolupráci, včetně neprodleného oznámení veškerých důležitých procesních úkonů, poskytnutí relevantních dokumentů, častých konzultací a účasti v delegaci, která se účastní řízení.
(16)
Vystupuje-li jako žalovaný určitý členský stát, je vhodné, aby tento členský stát v souladu s povinností loajální spolupráce podle čl. 4 odst. 3 Smlouvy o EU Komisi průběžně informoval o vývoji dané věci, a zejména aby zajistil včasné poskytnutí informací o veškerých důležitých procesních úkonech, poskytnutí relevantních dokumentů, časté konzultace a účast v delegaci, která se účastní řízení. Je rovněž vhodné, aby měla Komise dostatečnou příležitost určit případnou právní otázku nebo jakýkoli jiný prvek týkající se zájmů Unie, které daný spor vyvolal.
(17)
Aniž je dotčen výsledek rozhodčího řízení, měl by členský stát mít možnost v případě, že má být vyplacena náhrada, kdykoliv přijmout finanční odpovědnost. V takovém případě by členský stát a Komise měly mít možnost uzavřít ujednání o pravidelných úhradách nákladů a o vyplacení případné náhrady. Toto přijetí odpovědnosti neznamená, že členský stát uznává opodstatněnost nároku, který je předmětem sporu. Komise by měla mít možnost v takovém případě přijmout rozhodnutí, kterým po členském státě požaduje, aby tyto náklady uhradil. Pokud soud přizná náhradu nákladů Unii, měla by Komise zajistit, aby byla dotčenému členskému státu neprodleně vrácena záloha na náklady.
(18)
V některých případech může být vhodné dosáhnout dohody o narovnání, aby se zamezilo nákladnému a zbytečnému rozhodčímu řízení. Je nezbytné stanovit postup pro uzavírání těchto dohod o narovnání. Tento postup by měl Komisi umožnit, aby, je-li to v zájmu Unie, přezkumným postupem daný spor související s finanční odpovědností Unie narovnala. Pokud se daná věc týká rovněž zacházení, které poskytl členský stát, je vhodné, aby Unie měla možnost spor narovnat pouze v případě, že toto narovnání nebude mít žádné finanční nebo rozpočtové důsledky pro dotčený členský stát. V takových případech je vhodné, aby mezi Komisí a dotčeným členským státem existovala úzká spolupráce a probíhaly konzultace. Členský stát by měl mít možnost spor kdykoli narovnat, pokud přijme plnou finanční odpovědnost a pokud je dohoda o narovnání v souladu s právem Unie.
(19)
Byl-li vydán rozhodčí nález proti Unii, měla by být přiznaná částka uhrazena bezodkladně. Komise by měla přijmout opatření k vyplacení těchto přiznaných částek, pokud již finanční odpovědnost nepřijal členský stát.
(20)
Komise by měla vést s dotčeným členským státem podrobné konzultace za účelem dosažení dohody o rozdělení finanční odpovědnosti. Pokud Komise rozhodne, že odpovědnost nese členský stát, a členský stát toto rozhodnutí neuzná, měla by Komise uhradit přiznanou částku, současně by však měla vydat rozhodnutí určené dotčenému členskému státu požadující, aby tento členský stát zaplatil do rozpočtu Unie příslušné částky společně s odpovídajícími úroky. Splatné úroky by měly být stanoveny podle čl. 78 odst. 4 nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU, Euratom) č. 966/2012 (2). Pokud se členský stát domnívá, že rozhodnutí nevyhovuje kritériím stanoveným v tomto nařízení, lze použít článek 263 Smlouvy o fungování EU.
(21)
Rozpočet Unie by měl umožňovat krytí výdajů vyplývajících z dohod obsahujících ustanovení o přímých zahraničních investicích, jichž je Unie stranou a které stanoví řešení sporů mezi investorem a státem. Mají-li členské státy v souladu s tímto nařízením finanční odpovědnost, měla by být Unie schopna buď shromažďovat příspěvky dotčeného členského státu ještě před uskutečněním příslušného výdaje, nebo tento příslušný výdaj nejdříve uskutečnit a poté od dotčeného členského státu získat jeho náhradu. Mělo by být možné použít oba tyto mechanismy rozpočtového nakládání, podle toho, co je proveditelné především z hlediska časových možností. U obou mechanismů by s příspěvky nebo náhradami dotčeného členského státu mělo být zacházeno jako s vnitřními účelově vázanými příjmy rozpočtu Unie. Prostředky plynoucí z těchto vnitřních účelově vázaných příjmů by neměly pouze pokrývat příslušné výdaje, ale mělo by být možné jimi doplnit jiné části rozpočtu Unie, ze kterých byly původně poskytnuty prostředky na uskutečnění příslušných výdajů v případě druhého mechanismu.
(22)
Za účelem zajištění jednotných podmínek k provedení tohoto nařízení by měly být Komisi svěřeny prováděcí pravomoci.
(23)
Prováděcí pravomoci týkající se čl. 9 odst. 2 a 3, čl. 13 odst. 1, čl. 14 odst. 8, čl. 15 odst. 3 a čl. 16 odst. 3 by měly být vykonávány v souladu s nařízením Evropského parlamentu a Rady (EU) č. 182/2011 (3).
(24)
Při přijímání rozhodnutí podle čl. 9 odst. 2 stanovících, že by jako žalovaná měla vystupovat Unie, by měl být použit poradní postup, neboť je nezbytné, aby v těchto případech obhajobu převzala Unie, avšak tento proces by měl nadále podléhat kontrole členských států. Při přijímání rozhodnutí o dohodách o narovnání podle čl. 15 odst. 3 by se měl použít poradní postup, jelikož tato rozhodnutí budou mít na rozpočet Unie nanejvýš pouze dočasný dopad vzhledem k povinnosti dotčeného členského státu převzít finanční odpovědnost vyplývající ze sporu a vzhledem k podrobným kritériím stanoveným v tomto nařízení, pokud jde o přijatelnost dohod o narovnání,
PŘIJALY TOTO NAŘÍZENÍ:
KAPITOLA I
OBECNÁ USTANOVENÍ
Článek 1
Oblast působnosti
1. Aniž je dotčeno rozdělení pravomocí stanovené ve Smlouvě o fungování EU, vztahuje se toto nařízení na řešení sporů mezi investorem a státem vedené na základě dohody, jíž je Unie stranou nebo jíž jsou Unie a její členské státy stranami, které zahájil žalobce ze třetí země. Přijetím a uplatňováním tohoto nařízení není zejména dotčeno vymezení pravomocí stanovené ve Smlouvách, mimo jiné ve vztahu k zacházení, které poskytují členské státy nebo Unie a které bylo žalobcem napadeno při řešení sporů mezi investorem a státem vedeném podle určité dohody.
2. Komise zveřejní pro informaci v Úředním věstníku Evropské unie seznam dohod spadajících do oblasti působnosti tohoto nařízení a aktualizuje jej.
Článek 2
Definice
Pro účely tohoto nařízení se rozumí:
a)
„dohodou“ jakákoli mezinárodní dohoda obsahující ustanovení o přímých zahraničních investicích, jíž je Unie stranou nebo jíž jsou Unie a její členské státy stranami a která umožňuje řešení sporů mezi investorem a státem;
b)
„náklady vyplývajícími z rozhodčího řízení“ poplatky a výdaje související s rozhodčím soudem a rozhodčí institucí, náklady na zastupování a náhrada výdajů přiznaná rozhodčím soudem žalobci, jako náklady na překlad, náklady na právní a ekonomické analýzy a jiné relevantní náklady týkající se rozhodčího řízení;
c)
„sporem“ žaloba podaná na základě dohody žalobcem na Unii nebo členský stát, o níž má rozhodnout rozhodčí soud;
d)
„řešením sporů mezi investorem a státem“ mechanismus stanovený v dohodě, podle něhož může žalobce podat žalobu na Unii nebo členský stát;
e)
„členským státem“ jeden nebo více členských států Evropské unie;
f)
„dotčeným členským státem“ členský stát, který poskytl zacházení, jež údajně není v souladu s dohodou;
g)
„finanční odpovědností“ povinnost uhradit peněžní částku přiznanou rozhodčím soudem nebo dojednanou v dohodě o narovnání, včetně nákladů vyplývajících z rozhodčího řízení;
h)
„dohodou o narovnání“ dohoda mezi Unií nebo členským státem či oběma na jedné straně a žalobcem na straně druhé, podle níž žalobce souhlasí s tím, že nebude uplatňovat své nároky, výměnou za úhradu určité peněžní částky nebo jiné opatření než peněžitou platbu, a to i v případě, že je narovnání zaznamenáno v rozhodčím nálezu rozhodčího soudu;
i)
„rozhodčím soudem“ osoba nebo subjekt určený na základě dohody, jež má rozhodovat spory mezi investorem a státem;
j)
„žalobcem“ fyzická nebo právnická osoba, která může na základě dohody podat žalobu při řešení sporů mezi investorem a státem, nebo fyzická či právnická osoba, jíž byly zákonně postoupeny nároky žalobce na základě dohody;
k)
„právem Unie“ Smlouva o fungování EU, Smlouva o EU, jakož i všechny právní akty Unie uvedené v čl. 288 druhém, třetím a čtvrtém pododstavci Smlouvy o fungování EU a všechny mezinárodní dohody, jichž je Unie stranou nebo jichž jsou Unie a její členské státy stranami; výhradně pro účely tohoto nařízení se „právem Unie“ nerozumějí ustanovení o ochraně investic obsažená v dohodě;
l)
výraz „vyžadováno právem Unie“ se vztahuje k zacházení v situaci, kdy se dotčený členský stát mohl údajnému porušení dohody vyhnout pouze nedodržením povinnosti vyplývající z práva Unie, například v případě, kdy členský stát nemá žádný prostor pro uvážení nebo hodnocení, pokud jde o výsledek, jehož má být dosaženo.
KAPITOLA II
ROZDĚLENÍ FINANČNÍ ODPOVĚDNOSTI
Článek 3
Kritéria pro rozdělení
1. Finanční odpovědnost vyplývající ze sporu na základě dohody se rozděluje podle těchto kritérií:
a)
Unie nese finanční odpovědnost vyplývající ze zacházení, které poskytly orgány, instituce nebo jiné subjekty Unie;
b)
dotčený členský stát nese finanční odpovědnost vyplývající ze zacházení, které poskytl tento členský stát;
c)
odchylně od písmene b) nese Unie finanční odpovědnost vyplývající ze zacházení, které poskytl členský stát, jestliže bylo toto zacházení vyžadováno právem Unie.
Je-li dotčený členský stát povinen jednat podle práva Unie, aby odstranil nesoulad předchozího jednání s právem Unie, nese bez ohledu na první pododstavec písm. c) finanční odpovědnost tento členský stát, ledaže dotyčné předchozí jednání bylo vyžadováno právem Unie.
2. Je-li tak stanoveno v tomto nařízení, přijme Komise rozhodnutí, které stanoví finanční odpovědnost dotčeného členského státu v souladu s kritérii stanovenými v odstavci 1. O tomto rozhodnutí uvědomí Evropský parlament a Radu.
3. Bez ohledu na odstavec 1 tohoto článku nese finanční odpovědnost dotčený členský stát, pokud:
a)
přijal možnou finanční odpovědnost podle článku 12 nebo
b)
uzavře dohodu o narovnání podle článku 15.
4. Bez ohledu na odstavec 1 tohoto článku nese finanční odpovědnost Unie, pokud Unie vystupuje jako žalovaná podle článku 4.
KAPITOLA III
VEDENÍ SPORŮ
ODDÍL 1
Vedení sporů týkajících se zacházení, které poskytla unie
Článek 4
Zacházení poskytnuté Unií
1. Unie vystupuje jako žalovaná, pokud se spor týká zacházení poskytnutého orgány, institucemi nebo jinými subjekty Unie.
2. Jestliže Komise obdrží od žalobce žádost o konzultace nebo oznámení, kterým žalobce oznamuje svůj úmysl zahájit v souladu s určitou dohodou rozhodčí řízení, neprodleně o tom vyrozumí Evropský parlament a Radu.
ODDÍL 2
Vedení sporů týkajících se zacházení, které poskytl členský stát
Článek 5
Zacházení poskytnuté členským státem
Tento oddíl se použije na spory týkající se zcela nebo částečně zacházení poskytnutého členským státem.
Článek 6
Spolupráce a konzultace mezi Komisí a dotčeným členským státem
1. V souladu se zásadou loajální spolupráce podle čl. 4 odst. 3 Smlouvy o EU učiní Komise a dotčený členský stát všechny nezbytné kroky k obhajobě Unie a dotčeného členského státu a k ochraně jejich zájmů.
2. Komise a dotčený členský stát zahájí konzultace o řešení sporů podle tohoto nařízení s přihlédnutím ke všem lhůtám stanoveným v tomto nařízení a v dotčené dohodě a sdílejí vzájemně informace, je-li to relevantní pro vedení sporů.
Článek 7
Žádost o konzultace
1. Jestliže Komise obdrží v souladu s určitou dohodou žádost žalobce o konzultace, neprodleně o tom vyrozumí dotčený členský stát. Jestliže se členský stát dozví o žádosti o konzultace nebo takovou žádost obdrží, neprodleně o tom uvědomí Komisi.
2. Součástí delegace Unie účastnící se konzultací jsou zástupci dotčeného členského státu a zástupci Komise.
3. Dotčený členský stát a Komise si neprodleně vzájemně předají informace, které jsou pro daný případ relevantní.
4. O veškerých těchto žádostech o konzultace uvědomí Komise Evropský parlament a Radu.
Článek 8
Oznámení o úmyslu zahájit rozhodčí řízení
1. Jestliže Komise obdrží oznámení, kterým žalobce oznamuje svůj úmysl zahájit v souladu s určitou dohodou rozhodčí řízení, neprodleně o tom vyrozumí dotčený členský stát. Jakmile žalobce oznámí úmysl zahájit rozhodčí řízení proti Unii nebo některému členskému státu, uvědomí Komise do patnácti dnů od obdržení tohoto oznámení Evropský parlament a Radu a sdělí jim jméno žalobce, ustanovení dohody, jejichž porušení je namítáno, dotčené hospodářské odvětví, zacházení, jímž byla dohoda údajně porušena, a požadovanou výši odškodnění.
2. Jestliže členský stát obdrží oznámení, kterým žalobce oznamuje svůj úmysl zahájit rozhodčí řízení, neprodleně o tom vyrozumí Komisi.
3. O veškerých těchto oznámeních o úmyslu zahájit rozhodčí řízení uvědomí Komise Evropský parlament a Radu.
Článek 9
Postavení žalovaného
1. Dotčený členský stát vystupuje jako žalovaný, s výjimkou případů, kdy nastane některá z těchto situací:
a)
Komise v návaznosti na konzultace podle článku 6 přijala do 45 dní od obdržení oznámení či vyrozumění podle článku 8 rozhodnutí podle odstavce 2 nebo 3 tohoto článku; nebo
b)
členský stát v návaznosti na konzultace podle článku 6 do 45 dní od obdržení oznámení nebo vyrozumění podle článku 8 Komisi písemně potvrdil, že nemá v úmyslu vystupovat jako žalovaný.
Nastane-li některá ze situací uvedených v písm. a) nebo b), vystupuje jako žalovaná Unie.
2. Komise může prováděcími akty vycházejícími z úplné a vyvážené věcné analýzy a právního zdůvodnění, které poskytne členským státům, poradním postupem podle čl. 22 odst. 2 rozhodnout, že jako žalovaná má vystupovat Unie, nastane-li jedna či více z těchto okolností:
a)
Unie by nesla zcela nebo přinejmenším zčásti možnou finanční odpovědnost vyplývající ze sporu v souladu s kritérii stanovenými v článku 3; nebo
b)
spor se týká zároveň i zacházení, které poskytly orgány, instituce nebo jiné subjekty Unie.
3. Komise může prováděcími akty vycházejícími z úplné a vyvážené věcné analýzy a právního zdůvodnění, které poskytne členským státům, přezkumným postupem podle čl. 22 odst. 3 rozhodnout, že jako žalovaná má vystupovat Unie, pokud je obdobné zacházení napadeno v související žalobě proti Unii u WTO, pokud byla zřízena skupina odborníků a žaloba se týká stejné konkrétní právní otázky a pokud je nezbytné zajistit ve věci před WTO jednotnou argumentaci.
4. Při postupu podle tohoto článku Komise zajistí, aby obhajoba Unie chránila finanční zájmy dotčeného členského státu.
5. Komise a dotčený členský stát neprodleně po obdržení oznámení nebo vyrozumění podle článku 8 zahájí v souladu s článkem 6 konzultace o řešení daného sporu podle tohoto článku. Komise a dotčený členský stát zajistí, aby byly dodrženy lhůty stanovené v dohodě.
6. Vystupuje-li podle odstavců 2 a 5 jako žalovaná Unie, konzultuje Komise s dotčeným členským státem veškerá podání a vyjádření před jejich finalizací a předložením. Zástupci dotčeného členského státu jsou na žádost tohoto členského státu a na jeho náklady členy delegace Unie účastnící se slyšení a Komise náležitě zohledňuje zájmy tohoto členského státu.
7. O každém sporu, v němž se použije tento článek, a o způsobu použití tohoto článku Komise neprodleně uvědomí Evropský parlament a Radu.
Článek 10
Vedení rozhodčího řízení členským státem
1. Vystupuje-li některý členský stát jako žalovaný ve všech fázích sporu, včetně případného řízení o zrušení, odvolání nebo přezkumu, pak tento členský stát v souladu s článkem 6:
a)
poskytne Komisi včas relevantní dokumenty týkající se řízení;
b)
informuje Komisi včas o všech důležitých procesních úkonech a na vyžádání zahájí s Komisí konzultace v zájmu řádného zohlednění jakékoli právní otázky či jakéhokoli jiného prvku, který je pro Unii významný, vyvstanou-li tyto v rámci sporu a jsou-li Komisí jako takové identifikovány v nezávazné písemné analýze, jež je dotčenému členskému státu poskytnuta; a
c)
umožní, aby byli zástupci Komise na její žádost a na její vlastní náklady členy delegace, která dotčený členský stát zastupuje.
2. Komise poskytne členskému státu relevantní dokumenty týkající se řízení s cílem zajistit co nejúčinnější obhajobu.
3. Jakmile je vydán rozhodčí nález, členský stát o tom uvědomí Komisi. Komise o tom poté uvědomí Evropský parlament a Radu.
Článek 11
Vedení rozhodčího řízení Unií
1. Během celého rozhodčího řízení, v němž Unie vystupuje jako žalovaná v jakýchkoli sporech, ve kterých by některý členský stát zcela nebo zčásti nesl možnou finanční odpovědnost, se v souladu s článkem 6 použijí tato ustanovení:
a)
Komise přijme veškerá opatření nezbytná k obhajobě dotčeného členského státu a k ochraně jeho zájmů;
b)
dotčený členský stát poskytne Komisi veškerou potřebnou pomoc;
c)
Komise poskytne dotčenému členskému státu relevantní dokumenty týkající se řízení, průběžně tento členský stát informuje o všech důležitých procesních úkonech a zahájí s ním konzultace vždy, když o to dotčený členský stát požádá, s cílem zajistit co nejúčinnější obhajobu;
d)
Komise a dotčený členský stát připraví obhajobu v úzké vzájemné spolupráci; a
e)
delegace Unie účastnící se řízení je složena ze zástupců Komise a dotčeného členského státu, ledaže dotčený členský stát Komisi uvědomí, že nehodlá být v delegaci Unie účastnící se řízení zastoupen.
2. O průběhu rozhodčích řízení uvedených v odstavci 1 Komise pravidelně informuje Evropský parlament a Radu.
Článek 12
Přijetí možné finanční odpovědnosti dotčeným členským státem, je-li žalovanou Unie
Vystupuje-li Unie jako žalovaná v jakýchkoli sporech, ve kterých by členský stát zcela nebo zčásti nesl možnou finanční odpovědnost, může dotčený členský stát možnou finanční odpovědnost vyplývající z rozhodčího řízení kdykoli přijmout. Za tímto účelem mohou dotčený členský stát a Komise uzavřít ujednání upravující mimo jiné:
a)
mechanismy pro pravidelné úhrady nákladů vyplývajících z rozhodčího řízení;
b)
mechanismy pro úhrady veškerých částek přiznaných v rozhodčích nálezech proti Unii.
KAPITOLA IV
ŘEŠENÍ SPORŮ V PŘÍPADECH, KDY JE ŽALOVANOU UNIE
Článek 13
Řešení sporů týkajících se zacházení, které poskytla Unie
1. Pokud se Komise domnívá, že by dohoda o narovnání sporu týkajícího se zacházení, které poskytla výlučně Unie, byla v zájmu Unie, může přijmout prováděcí akt, kterým tuto dohodu o narovnání schválí. Tento prováděcí akt se přijímá přezkumným postupem podle čl. 22 odst. 3.
2. Pokud dohoda o narovnání zahrnuje i jiné opatření než vyplacení určité peněžní částky, použijí se s ohledem na toto opatření příslušné postupy.
Článek 14
Řešení sporů týkajících se zacházení, které poskytl zcela nebo zčásti členský stát, pokud si Unie přeje dosáhnout narovnání
1. Je-li Unie žalovanou ve sporu týkajícím se zacházení, které poskytl zcela nebo zčásti členský stát, a pokud se Komise domnívá, že by narovnání daného sporu bylo ve finančním zájmu Unie, konzultuje Komise nejprve dotčený členský stát v souladu s článkem 6. Tyto konzultace s Komisí může rovněž zahájit členský stát.
2. Pokud se Komise a dotčený členský stát dohodnou na řešení daného sporu, vyvine dotčený členský stát úsilí k uzavření ujednání s Komisí, jímž budou vymezeny prvky nezbytné pro vyjednávání o dohodě o narovnání a pro její provádění.
3. Je-li Unie žalovanou ve sporu, v jehož důsledku by některému členskému státu vyvstala finanční odpovědnost, přičemž Unie finanční odpovědnost nenese, může v souladu s článkem 15 dotyčný spor narovnat pouze dotčený členský stát.
4. Je-li Unie žalovanou podle čl. 9 odst. 1 prvního pododstavce písm. b), může Komise v návaznosti na konzultace podle čl. 6 odst. 1 rozhodnout, že spor narovná, pokud je dohoda o narovnání ve finančním zájmu Unie. V případě takového rozhodnutí Komise předloží úplnou a vyváženou věcnou analýzu a právní zdůvodnění, jimiž finanční zájmy Unie ozřejmí.
5. Je-li Unie žalovanou ve sporu podle čl. 9 odst. 2, v jehož důsledku vyvstává finanční odpovědnost výhradně Unii, přičemž žádný členský stát finanční odpovědnost nenese, může Komise rozhodnout, že spor narovná.
6. Je-li Unie žalovanou ve sporu podle čl. 9 odst. 2, v jehož důsledku vyvstává finanční odpovědnost Unii i některému členskému státu, nemůže Komise spor narovnat bez souhlasu dotčeného členského státu. Dotčený členský stát může předložit úplnou analýzu dopadu navrhované dohody o narovnání na jeho finanční zájmy. Nesouhlasí-li členský stát s narovnáním sporu, může Komise přesto rozhodnout, že spor narovná, za podmínky, že dohoda o narovnání nebude mít pro dotčený členský stát žádné finanční či rozpočtové důsledky, přičemž se vychází z úplné a vyvážené věcné analýzy a právního zdůvodnění, které zohledňují analýzu provedenou členským státem a prokazují finanční zájmy Unie i dotčeného členského státu. V tomto případě se nepoužije článek 19.
7. Předmětem dohody o narovnání podle odstavců 4, 5 a 6 nesmějí být jiná opatření dotčeného členského státu než vyplacení určité peněžní částky.
8. Veškeré dohody o narovnání podle tohoto článku podléhají schválení prováděcími akty. Tyto prováděcí akty se přijímají přezkumným postupem podle čl. 22 odst. 3.
Článek 15
Řešení sporů týkajících se zacházení, které poskytl výlučně členský stát, v případech, kdy si tento členský stát přeje dosáhnout narovnání
1. Je-li Unie žalovanou ve sporu týkajícím se výlučně zacházení, které poskytl členský stát, může dotčený členský stát navrhnout narovnání sporu, pokud:
a)
dotčený členský stát přijme veškerou možnou finanční odpovědnost vyplývající z dohody o narovnání;
b)
dohoda o narovnání je vykonatelná pouze vůči dotčenému členskému státu; a
c)
podmínky dohody o narovnání jsou slučitelné s právem Unie.
2. Komise a dotčený členský stát zahájí konzultace za účelem posouzení úmyslu členského státu spor narovnat.
3. Dotčený členský stát oznámí Komisi návrh dohody o narovnání. Má se za to, že Komise návrh dohody o narovnání schválila, pokud do 90 dnů ode dne doručení návrhu dohody o narovnání členským státem nerozhodne prováděcím aktem přijatým poradním postupem podle čl. 22 odst. 2 jinak z důvodu, že návrh dohody o narovnání nesplňuje všechny podmínky stanovené v odstavci 1 tohoto článku. Je-li návrh dohody o narovnání schválen, přijme Komise všechny nezbytné kroky, aby ujednání dané dohody byla účinná.
Článek 16
Řešení sporů týkajících se zacházení, které poskytl zčásti členský stát, v případech, kdy si tento členský stát přeje dosáhnout narovnání
1. Je-li Unie žalovanou ve sporu týkajícím se zacházení, které poskytl zčásti členský stát, a tento členský stát se domnívá, že by narovnání daného sporu bylo v jeho finančním zájmu, nejprve konzultuje Komisi v souladu s článkem 6.
2. Pokud se Komise a dotčený členský stát dohodnou na narovnání daného sporu, vyvine dotčený členský stát úsilí o uzavření ujednání s Komisí, jímž budou vymezeny prvky nezbytné pro vyjednávání o dohodě o narovnání a pro její provádění.
3. V případě, že Komise s narovnáním sporu nesouhlasí, může na základě úplné a vyvážené věcné analýzy a právního zdůvodnění, které poskytne členským státům, prováděcím aktem rozhodnout o odmítnutí dohody o narovnání. Tento prováděcí akt se přijímá přezkumným postupem podle čl. 22 odst. 3.
KAPITOLA V
VYPLACENÍ PŘIZNANÝCH ČÁSTEK NEBO NAROVNÁNÍ
Článek 17
Oblast působnosti
Tato kapitola se použije v případě, vystupuje-li ve sporu jako žalovaná Unie.
Článek 18
Postup pro vyplacení přiznaných částek nebo pro vyplacení narovnání
1. Žalobce, v jehož prospěch byl na základě dohody vydán konečný rozhodčí nález, může podat Komisi žádost o vyplacení přiznané částky. Komise přiznanou částku uhradí s výjimkou případů, kdy finanční odpovědnost přijal podle článku 12 dotčený členský stát; v tom případě uhradí přiznanou částku členský stát.
2. Není-li dohoda o narovnání podle článku 13 nebo 14 zaznamenána v rozhodčím nálezu, může žalobce podat Komisi žádost o vyplacení narovnání. Komise toto narovnání uhradí v příslušných lhůtách stanovených v dohodě o narovnání.
Článek 19
Postup v případě, že dohody o finanční odpovědnosti není dosaženo
1. Vystupuje-li podle článku 9 jako žalovaná Unie a Komise se domnívá, že by přiznaná částka nebo narovnání nebo náklady vyplývající z rozhodčího řízení měly být na základě kritérií stanovených v čl. 3 odst. 1 uhrazeny zcela nebo zčásti dotčeným členským státem, použije se postup uvedený v odstavcích 2 až 5 tohoto článku.
2. Komise a dotčený členský stát neprodleně zahájí konzultace za účelem dosažení dohody o finanční odpovědnosti dotčeného členského státu a případně Unie.
3. Komise do tří měsíců od okamžiku, kdy obdrží žádost o vyplacení přiznané částky, narovnání nebo nákladů vyplývajících z rozhodčího řízení, přijme rozhodnutí určené dotčenému členskému státu, v němž stanoví částku, kterou má tento členský stát uhradit. O tomto rozhodnutí a jeho finančním zdůvodnění Komise uvědomí Evropský parlament a Radu.
4. Pokud dotčený členský stát nevznese proti rozhodnutí Komise přijatému podle odstavce 3 do dvou měsíců od jeho vstupu v platnost námitku, poskytne dotčený členský stát do rozpočtu Unie do šesti měsíců ode dne vstupu rozhodnutí Komise v platnost náhradu za vyplacení přiznané částky nebo narovnání nebo náklady vyplývající z rozhodčího řízení. Dotčený členský stát odpovídá za případné splatné úroky podle sazby vztahující se na ostatní peněžní částky, které jsou dlužné do rozpočtu Unie.
5. Pokud dotčený členský stát vznese námitku a Komise s námitkou členského státu nesouhlasí, přijme Komise do šesti měsíců od obdržení námitky členského státu rozhodnutí požadující, aby dotčený členský stát uhradil částku zaplacenou Komisí spolu s úroky podle sazby vztahující se na ostatní peněžní částky, které jsou dlužné do rozpočtu Unie.
6. Rozhodnutí Komise podle odstavců 3 a 5 se zveřejňují v Úředním věstníku Evropské unie.
Článek 20
Záloha na náklady vyplývající z rozhodčího řízení
1. Komise může přijmout rozhodnutí požadující, aby dotčený členský stát poskytl do rozpočtu Unie zálohu na finanční příspěvky pokrývající předvídatelné nebo vynaložené náklady vyplývající z rozhodčího řízení. Takové rozhodnutí o finančních příspěvcích musí být přiměřené s ohledem na kritéria stanovená v článku 3.
2. Pokud rozhodčí soud přizná náhradu nákladů vyplývajících z rozhodčího řízení Unii a dotčený členský stát prováděl pravidelné platby na náklady vyplývající z rozhodčího řízení, zajistí Komise, aby byly tyto částky převedeny dotčenému členskému státu, který je uhradil jako zálohu, spolu s úroky podle sazby vztahující se na ostatní peněžní částky, které jsou dlužné do rozpočtu Unie.
Článek 21
Platby členského státu
Náhrady nebo platby členského státu do rozpočtu Unie za účelem vyplacení přiznaných částek, narovnání nebo nákladů vyplývajících z rozhodčího řízení, včetně plateb podle čl. 20 odst. 1 tohoto nařízení, se považují za vnitřní účelově vázané příjmy ve smyslu čl. 21 odst. 4 nařízení (EU, Euratom) č. 966/2012. Mohou být použity na úhradu výdajů vyplývajících z dohod uzavřených podle článku 218 Smlouvy o fungování EU, které umožňují řešení sporů mezi investorem a státem, nebo na doplnění prostředků, které byly původně určeny na výplatu přiznaných částek, narovnání nebo nákladů vyplývajících z rozhodčího řízení.
KAPITOLA VI
ZÁVĚREČNÁ USTANOVENÍ
Článek 22
Postup projednávání ve výboru
1. Komisi je nápomocen Výbor pro dohody o investicích, zřízený nařízením Evropského parlamentu a Rady (EU) č. 1219/2012 (4). Tento výbor je výborem ve smyslu nařízení (EU) č. 182/2011.
2. Odkazuje-li se na tento odstavec, použije se článek 4 nařízení (EU) č. 182/2011.
3. Odkazuje-li se na tento odstavec, použije se článek 5 nařízení (EU) č. 182/2011.
Článek 23
Zpráva a přezkum
1. Komise předkládá Evropskému parlamentu a Radě pravidelně podrobnou zprávu o uplatňování tohoto nařízení. Tato zpráva obsahuje všechny relevantní informace včetně seznamu žalob podaných proti Unii nebo členským státům, souvisejících řízení a rozhodnutí a finančního dopadu na rozpočet Unie. První zprávu předloží do 18. září 2019. Další zprávy jsou poté podávány každé tři roky.
2. Komise každoročně předkládá Evropskému parlamentu a Radě seznam žádostí žalobců o konzultace, žalob a rozhodčích rozhodnutí.
3. Spolu se zprávou uvedenou v odstavci 1 může Komise na základě svých zjištění předložit Evropskému parlamentu a Radě rovněž návrh na změnu tohoto nařízení.
Článek 24
Spory podle dohod uzavřených před vstupem tohoto nařízení v platnost
Na spory podle dohod podle článku 1 uzavřených před 17. zářím 2014 se toto nařízení použije pouze v případě, že příslušná žaloba byla k rozhodčímu řízení předložena po 17. září 2014 a spory se týkají zacházení poskytnutého po 17. září 2014.
Článek 25
Vstup v platnost
Toto nařízení vstupuje v platnost dvacátým dnem po vyhlášení v Úředním věstníku Evropské unie.
Toto nařízení je závazné v celém rozsahu a přímo použitelné ve všech členských státech.
V Bruselu dne 23. července 2014.
AZ EURÓPAI PARLAMENT ÉS A TANÁCS 912/2014/EU RENDELETE
(2014. július 23.)
az Európai Unió által megkötött nemzetközi megállapodások által létrehozott, a beruházók és az államok közötti vitarendezést végző választott bíróságokkal kapcsolatos pénzügyi felelősség meghatározására vonatkozó keret létrehozásáról
AZ EURÓPAI PARLAMENT ÉS AZ EURÓPAI UNIÓ TANÁCSA,
tekintettel az Európai Unió működéséről szóló szerződésre és különösen annak 207. cikke (2) bekezdésére,
tekintettel az Európai Bizottság javaslatára,
a jogalkotási aktus tervezete nemzeti parlamenteknek való megküldését követően,
rendes jogalkotási eljárás keretében (1),
mivel:
(1)
A Lisszaboni Szerződés hatálybalépése óta a közvetlen külföldi befektetések a közös kereskedelempolitika hatálya alá tartozó területek között szerepelnek. Az Európai Unió működéséről szóló szerződés (EUMSZ) 3. cikke (1) bekezdésének e) pontjával összhangban az Unió kizárólagos hatáskörrel rendelkezik a közös kereskedelempolitika tekintetében, és a külföldi közvetlen befektetésekre vonatkozó rendelkezéseket tartalmazó nemzetközi megállapodások szerződő fele lehet.
(2)
A beruházásvédelmi rendelkezéseket tartalmazó megállapodások magukban foglalhatnak egy olyan, a beruházók és az államok közötti vitarendezési mechanizmust, amely lehetővé teszi, hogy a harmadik országbeli beruházó keresetet terjesszen elő azon állammal szemben, amelynek a területén beruházást hajtott végre. A beruházók és az államok közötti vitarendezés pénzbeli kártérítést előíró ítéleteket eredményezhet. Továbbá minden ilyen ügyben szükségszerűen jelentős költségek fognak felmerülni a választott bírósági eljárás lebonyolításával, valamint az ügy védelmével kapcsolatban.
(3)
A vitarendezési eljárás tárgyát képező elbánásért viselt nemzetközi felelősség az Unió és a tagállamok közötti hatáskörmegosztásnak megfelelően oszlik meg. Következésképpen az Unió elvben minden olyan kereset megválaszolásáért felel, amely valamely megállapodásnak az Unió kizárólagos hatáskörébe tartozó rendelkezései állítólagos megsértésére vonatkozik, függetlenül attól, hogy az adott elbánást az Unió vagy egy tagállam alkalmazta.
(4)
Kívánatos, hogy az uniós megállapodások a külföldi beruházók számára ugyanolyan magas szintű védelmet biztosítsanak, mint amelyet az Unión belüli beruházók számára az uniós jog és a tagállami jogrendszerek közös általános elvei biztosítanak, de annál nem magasabbat. Az uniós megállapodásoknak biztosítaniuk kell az Unió jogalkotási és szabályozási hatásköreinek tiszteletben tartását és védelmét.
(5)
Amennyiben az Unió jogi személyiséggel rendelkező jogalanyként az adott elbánás tekintetében nemzetközi felelősséggel rendelkezik, a nemzetközi jog értelmében köteles kifizetni az ellene hozott ítéletekkel megállapított kártérítéseket, valamint viselni a viták költségeit. Az Unió ellen azonban nem csak olyan elbánás következményeként hozhatnak ilyen ítéletet, amelyet maga az Unió alkalmazott, hanem olyan elbánás következményeként is, amelyet egy tagállam alkalmazott. Következésképpen méltánytalan lenne, ha az ítéletekből következő és a választott bírósági eljárással összefüggő költségeket az Unió költségvetéséből kellene kifizetni, amikor az elbánást tagállam alkalmazta, kivéve, ha az adott elbánást az uniós jog írta elő. Ezért az uniós jog értelmében maga az Unió és az alkalmazott elbánásért felelős tagállam között az e rendeletben meghatározott kritériumok alapján meg kell osztani a pénzügyi felelősséget.
(6)
A jövőbeli európai nemzetközi beruházási politikáról szóló, 2011. április 6-i állásfoglalásában az Európai Parlament kifejezetten kérte az e rendeletben meghatározott mechanizmus felállítását. Emellett a Tanács az átfogó európai nemzetközi beruházási politikáról szóló, 2010. október 25-i következtetéseiben felkérte a Bizottságot, hogy tanulmányozza a kérdést.
(7)
Helyénvaló, hogy a pénzügyi felelősség azt a jogalanyt terhelje, amelyik a megállapodás vonatkozó rendelkezéseivel összeegyeztethetetlennek bizonyult elbánásért felelős. Ennek megfelelően a pénzügyi felelősség magára az Unióra hárul, amennyiben az érintett elbánást uniós intézmény, szerv vagy hivatal alkalmazta. Amennyiben viszont az érintett elbánást tagállam alkalmazta, a pénzügyi felelősség az adott tagállamra hárul. Ha azonban a tagállam az uniós jog előírásai szerint jár el, például egy, az Unió által elfogadott irányelvet ültet át, a pénzügyi felelősséget magának az Uniónak kell viselnie, amennyiben az érintett elbánást az uniós jog írja elő. E rendeletnek arról a lehetőségről is rendelkeznie kell, amikor egyedi ügyek egyszerre érintenek tagállam által alkalmazott és az uniós jog által előírt elbánást, és a tagállamok és az Unió által hozott valamennyi intézkedésre ki kell terjednie. Ilyen esetekben a tagállamoknak és az Uniónak kell a pénzügyi felelősséget viselniük az általuk alkalmazott konkrét elbánásért.
(8)
Az Uniónak minden olyan esetben alperesi minőségben kell eljárnia, amikor a vita kizárólag az Unió intézményei, szervei vagy hivatalai által alkalmazott elbánással kapcsolatos, és így a vitából eredő esetleges pénzügyi felelősség a fent említett kritériumok szerint az Unióra hárul.
(9)
Amennyiben a vitából eredő esetleges pénzügyi felelősség valamelyik tagállamot terhelné, az a méltányos és helyénvaló, hogy az említett tagállam járjon el alperesként annak érdekében, hogy megvédje azt az elbánást, amelyet a beruházóval szemben alkalmazott. Az e rendeletben megállapított rendelkezések annak biztosítására szolgálnak, hogy a vita költségei, illetve az érintett tagállam ellen hozott ítélet ne terhelje - még ideiglenesen sem - az uniós költségvetést és az Unió nem pénzügyi erőforrásait.
(10)
Mindazonáltal a tagállamok előnyben részesíthetik azt a megoldást, hogy az ilyen jellegű viták során az Unió járjon el alperesi minőségben, például műszaki szakértelemmel kapcsolatos okokból. A tagállamoknak ezért lehetőséget kell adni arra, hogy - pénzügyi felelősségük sérelme nélkül - visszautasítsák az alperesi minőségben való eljárást.
(11)
Kivételes körülmények között, az uniós érdekek megfelelő védelme érdekében kiemelten fontos, hogy maga az Unió járjon el alperesi minőségben olyan vitákban, amelyek egy tagállam által alkalmazott elbánással kapcsolatosak. E körülmények azokra az esetekre korlátozódnak, amelyekben a vita az Unió által alkalmazott elbánással is kapcsolatos, illetve úgy tűnik, hogy a tagállam által alkalmazott elbánást az uniós jog írja elő, továbbá amelyekben hasonló elbánás miatt a Kereskedelmi Világszervezet (WTO) keretében eljárás folyik az Unió ellen, feltéve, hogy a WTO-n belül bizottságot hoztak létre, valamint hogy a kereset ugyanarra a konkrét jogi problémára vonatkozik, és a WTO keretében folytatott eljárásban való következetes érvelés érdekében az Uniónak kell eljárnia.
(12)
Amennyiben az Unió tagállami intézkedéseket érintő ügyekben alperesi minőségben jár el, a Bizottságnak oly módon kell védekeznie, hogy megóvja az érintett tagállam pénzügyi érdekeit.
(13)
Az arra vonatkozó határozatot, hogy az Unió vagy a tagállam járjon-e el alperesi minőségben, az e rendeletben meghatározott keretek között kell meghozni. Helyénvaló, hogy a Bizottság haladéktalanul tájékoztassa az Európai Parlamentet és a Tanácsot e keretek alkalmazásának módjáról.
(14)
E rendeletnek gyakorlati rendelkezéseket kell lefektetnie az olyan viták keretében folytatott választott bírósági eljárásokra vonatkozóan, amelyek valamely tagállam által alkalmazott elbánással kapcsolatosak. E rendelkezéseknek a vita legeredményesebb lefolytatását kell elősegíteniük, biztosítva emellett a lojális együttműködésnek az Európai Unióról szóló szerződés (EUSZ) 4. cikkének (3) bekezdésében említett elvének való megfelelést, valamint az érintett tagállam érdekeinek megóvását és védelmét.
(15)
Amennyiben az Unió jár el alperesi minőségben, e rendelkezéseknek biztosítaniuk kell a szoros együttműködést, beleértve az eljárás fontosabb szakaszairól történő haladéktalan értesítést, a vonatkozó dokumentumok megküldését, a gyakori konzultációt és az eljárás során az Uniót képviselő küldöttségben való részvételt is.
(16)
Amennyiben egy tagállam jár el alperesi minőségben, helyénvaló, hogy az EUSZ 4. cikkének (3) bekezdésében említett lojális együttműködés elvével összhangban tájékoztassa a Bizottságot az ügy fejleményeiről, és kiváltképpen gondoskodjon valamennyi jelentős eljárási eseményről időben történő értesítésről, a vonatkozó dokumentumok megküldéséről, a gyakori konzultációról, és az eljárás során a tagállamot képviselő küldöttségben való részvételről. Helyénvaló emellett megfelelő lehetőséget biztosítani a Bizottság számára arra vonatkozóan, hogy nyilatkozhasson a vita során felmerült, uniós érdeket érintő jogkérdésekben vagy egyéb kérdésben.
(17)
A tagállamok számára lehetővé kell tenni, hogy a választott bírósági eljárás eredményének sérelme nélkül bármikor vállalják a pénzügyi felelősséget arra az esetre, ha kártérítést kell fizetni. Ebben az esetben a tagállam és a Bizottság számára lehetővé kell tenni, hogy megegyezzenek a költségek időszakos megtérítéséről, valamint a kártérítés kifizetéséről. Ez a vállalás azonban nem jelenti azt, hogy a tagállam egyúttal elfogadja a vita tárgyát képező igény megalapozottságát. A Bizottság számára lehetővé kell tenni, hogy ilyen esetben olyan határozatot fogadjon el, amely a tagállamot a költségek fedezésére kötelezi. Amennyiben a választott bíróság költségeket ítél meg az Unió javára, a Bizottságnak gondoskodnia kell arról, hogy a költségekre kifizetett előleget az érintett tagállamnak haladéktalanul visszatérítse.
(18)
Bizonyos esetekben tanácsos egyezségre jutni a költséges és szükségtelen választott bírósági eljárás elkerülése érdekében. Az egyezségekre vonatkozó eljárást meg kell határozni. Ennek az eljárásnak lehetővé kell tennie a Bizottság számára, hogy az Unió pénzügyi felelősségét érintő ügyekben a vizsgálóbizottsági eljárással összhangban egyezséget kössön, ha az az uniós érdekeket szolgálja. Amennyiben az ügy tagállam által alkalmazott elbánást is érint, helyénvaló, hogy az Unió csak abban az esetben rendezhesse egyezséggel a vitát, ha az egyezségnek az érintett tagállamra nézve nincsenek pénzügyi vagy költségvetési vonatkozásai. Ilyen esetben a Bizottság és az érintett tagállam között szoros együttműködésre és konzultációra van szükség. Szükséges, hogy a tagállamok továbbra is bármikor szabadon választhassák az ügy egyezséggel történő rendezését, ha vállalják a teljes körű pénzügyi felelősséget, és ha az egyezség összhangban áll az uniós joggal.
(19)
Amennyiben a választott bíróság az Unió ellen hozott ítéletet, a megítélt összegeket haladéktalanul ki kell fizetni. A Bizottságnak gondoskodnia kell a megítélt összegek kifizetéséről, kivéve, ha valamelyik tagállam már vállalta a pénzügyi felelősséget.
(20)
A Bizottságnak az érintett tagállammal szoros konzultációt kell folytatnia annak érdekében, hogy megegyezésre jussanak a pénzügyi felelősség megosztását illetően. Amennyiben a Bizottság megállapítja, hogy a tagállamot terheli a felelősség, és a tagállam ezt vitatja, a Bizottságnak kell az ítéletben meghatározott összeget kifizetnie, azonban határozatot is kell intéznie a tagállamhoz, amelyben felkéri, hogy az érintett összegeket az alkalmazandó kamattal együtt fizesse be az uniós költségvetésbe. A fizetendő kamatnak a 966/2012/EU, Euratom európai parlamenti és tanácsi rendelet (2) 78. cikkének (4) bekezdése alapján meghatározott kamatnak kell lennie. Az EUMSZ 263. cikke alkalmazható azokban az esetekben, amikor egy tagállam úgy véli, hogy a határozat nem teljesíti az e rendeletben foglalt feltételeket.
(21)
Az uniós költségvetésben fedezetet kell biztosítani az olyan megállapodások nyomán felmerülő kiadásokra, amelyek külföldi közvetlen befektetésekre vonatkozó rendelkezéseket tartalmaznak, és amelyeknek szerződő fele az Unió, továbbá amelyek a beruházók és az államok közötti vitarendezést írnak elő. Amennyiben e rendelet értelmében a pénzügyi felelősség a tagállamokat terheli, az Uniónak lehetőséget kell biztosítani arra, hogy vagy összegyűjtse az érintett tagállam hozzájárulásait még a vonatkozó kiadások teljesítése előtt, vagy pedig előbb teljesítse a vonatkozó kiadásokat, majd ezeket az érintett tagállammal visszatéríttesse. Lehetőséget kell biztosítani mindkét költségvetés-kezelési mechanizmus alkalmazására, attól függően, hogy melyik valósítható meg, különösen az ütemezés szempontjából. Mindkét mechanizmus esetében az érintett tagállam által fizetett hozzájárulásokat vagy visszatérítéseket az uniós költségvetés belső címzett bevételeként kell kezelni. Az ebből a belső címzett bevételből származó előirányzatoknak nemcsak a vonatkozó kiadásokat kell fedezniük, hanem az uniós költségvetés olyan más tételeinek feltöltésére is szolgálnak, amelyeknek az eredeti előirányzatai biztosították a vonatkozó kiadásoknak a második mechanizmus szerinti teljesítését.
(22)
E rendelet végrehajtása egységes feltételeinek biztosítása érdekében a Bizottságra végrehajtási hatásköröket kell ruházni.
(23)
A 9. cikk (2) és (3) bekezdéséhez, a 13. cikk (1) bekezdéséhez, a 14. cikk (8) bekezdéséhez, a 15. cikk (3) bekezdéséhez, valamint a 16. cikk (3) bekezdéséhez kapcsolódó végrehajtási hatásköröket a 182/2011/EU európai parlamenti és tanácsi rendelettel (3) összhangban kell gyakorolni.
(24)
A tanácsadó bizottsági eljárást kell alkalmazni az olyan határozatok elfogadásakor, amelyek értelmében a 9. cikk (2) bekezdése alapján az Unió jár el alperesi minőségben, mivel az érintett esetekben az Uniónak szükséges átvennie a védelmet, amire azonban továbbra is vonatkoznia kell a tagállami ellenőrzésnek. A tanácsadó bizottsági eljárást kell alkalmazni a viták egyezséggel történő, a 15. cikk (3) bekezdése szerinti rendezésére vonatkozó határozatok elfogadásakor, mivel az említett határozatok legfeljebb csak ideiglenes hatással lesznek az uniós költségvetésre egyrészt amiatt, hogy az érintett tagállamokat kötelezni fogják a vitából eredő teljes körű pénzügyi felelősség vállalására, másrészt pedig az említett egyezségek elfogadhatóságára vonatkozó, e rendeletben meghatározott részletes kritériumok miatt,
ELFOGADTA EZT A RENDELETET:
I. FEJEZET
ÁLTALÁNOS RENDELKEZÉSEK
1. cikk
Hatály
(1) Az EUMSZ-ben megállapított hatáskörmegosztás sérelme nélkül, ez a rendelet a beruházók és az államok közötti, harmadik országbeli felperes által kezdeményezett olyan vitarendezésre vonatkozik, amelyre olyan megállapodás alapján kerül sor, amelynek szerződő fele az Unió, vagy az Unió és annak tagállamai. Különösen, e rendelet elfogadása és alkalmazása nem érinti a hatásköröknek a Szerződésekben megállapított elhatárolását, többek között a tagállamok vagy az Unió által alkalmazott olyan elbánást illetően sem, amelyet a felperes a valamely megállapodás alapján a beruházó és az állam közötti vitarendezés keretében támadott meg.
(2) Tájékoztatás céljából a Bizottság az Európai Unió Hivatalos Lapjában közzéteszi és naprakészen tartja az e rendelet hatálya alá tartozó megállapodások jegyzékét.
2. cikk
Fogalommeghatározások
E rendelet alkalmazásában:
a)
„megállapodás”: olyan nemzetközi megállapodás, amely külföldi közvetlen befektetésekre vonatkozó rendelkezéseket tartalmaz, és amelynek szerződő fele az Unió, vagy az Unió és annak tagállamai, és amely a beruházók és az államok közötti vitarendezést ír elő;
b)
„a választott bírósági eljárás költségei”: a választott bíróság és a választott bírósági intézmény díjai és költségei, a képviselettel kapcsolatos költségek, valamint a felperes javára a választott bíróság által megítélt költségek, többek között a választott bírósági eljárással kapcsolatban felmerülő fordítási költségek, jogi és gazdasági elemzési és egyéb releváns költségek;
c)
„vita”: a felperesnek az Unióval vagy valamely tagállammal szemben benyújtott, megállapodáson alapuló keresete, amelyet választott bíróság bírál el;
d)
„beruházó és állam közötti vitarendezés”: megállapodásban előírt olyan mechanizmus, amely szerint a felperes keresetet nyújthat be az Unió vagy valamely tagállam ellen;
e)
„tagállam”: az Európai Unió egy vagy több tagállama;
f)
„érintett tagállam”: az a tagállam, amely a megállapodással állítólagosan összeegyeztethetetlen elbánást alkalmazta;
g)
„pénzügyi felelősség”: a választott bíróság által megítélt vagy egyezség keretében elfogadott - a választott bírósági eljárás költségeit is tartalmazó - pénzösszeg megfizetésére irányuló kötelezettség;
h)
„egyezség”: egyfelől az Unió, illetve valamely tagállam, vagy mindkettő, másfelől a felperes közötti megállapodás - beleértve a választott bírósági ítéletbe foglalt egyezséget is -, amelynek értelmében a felperes beleegyezik, hogy valamely pénzösszeg megfizetése vagy pénzfizetéstől eltérő intézkedés ellenében eláll a keresettől;
i)
„választott bíróság”: beruházó és állam közötti viták eldöntésére megállapodás keretében kijelölt személy vagy testület;
j)
„felperes”: olyan természetes vagy jogi személy, aki vagy amely valamely megállapodás alapján beruházó és állam közötti vitarendezésre irányuló keresetet nyújthat be, illetve olyan természetes vagy jogi személy, akire vagy amelyre a felperesnek a megállapodáson alapuló igényeit jogszerűen átruházták;
k)
„uniós jog”: az EUMSZ és az EUSZ, valamint az EUMSZ 288. cikkének második, harmadik és negyedik bekezdésében említett uniós jogi aktusok, továbbá azok a nemzetközi megállapodások, amelyeknek szerződő fele az Unió, vagy az Unió és annak tagállamai; kizárólag e rendelet alkalmazásában nem minősülnek „uniós jognak” a megállapodásban foglalt beruházásvédelmi rendelkezések;
l)
„az uniós jog által előírt” kifejezés olyan elbánásra utal, amelynek esetében az érintett tagállam csak úgy tudta volna elkerülni a megállapodás állítólagos megsértését, ha az uniós jogból eredő kötelezettséget figyelmen kívül hagyja; például, ha az elérendő eredményt illetően nem rendelkezik mérlegelési jogkörrel.
II. FEJEZET
A PÉNZÜGYI FELELŐSSÉG MEGOSZTÁSA
3. cikk
Megosztási kritériumok
(1) A megállapodáson alapuló vitából eredő pénzügyi felelősség a következő kritériumok szerint oszlik meg:
a)
az Unió intézményei, szervei vagy hivatalai által alkalmazott elbánásból eredő pénzügyi felelősség az Uniót terheli;
b)
a valamely tagállam által alkalmazott elbánásból eredő pénzügyi felelősség az érintett tagállamot terheli;
c)
a b) pont alóli kivételként, a valamely tagállam által alkalmazott elbánásból eredő pénzügyi felelősség az Uniót terheli, amennyiben az említett elbánást az uniós jog írta elő.
Az első albekezdés c) pontjától eltérve, amennyiben az érintett tagállam annak érdekében köteles az uniós jog alapján intézkedni, hogy egy korábbi intézkedés uniós joggal való összeegyeztethetetlenségét orvosolja, a pénzügyi felelősség erre a tagállamra hárul, kivéve, ha az említett korábbi intézkedést az uniós jog írta elő.
(2) Az e rendeletben meghatározott esetekben a Bizottság az érintett tagállam pénzügyi felelősségét megállapító határozatot fogad el az (1) bekezdésben foglalt kritériumoknak megfelelően. Az Európai Parlamentet és a Tanácsot tájékoztatni kell erről a határozatról.
(3) E cikk (1) bekezdésétől eltérve az érintett tagállamot terheli a pénzügyi felelősség, amennyiben:
a)
a 12. cikk alapján esetleges pénzügyi felelősséget vállalt; vagy
b)
a 15. cikk alapján egyezséget köt.
(4) E cikk (1) bekezdésétől eltérve az Uniót terheli a pénzügyi felelősség, amennyiben a 4. cikk alapján az Unió jár el alperesi minőségben.
III. FEJEZET
A VITÁK LEFOLYTATÁSA
1. SZAKASZ
Az Unió által alkalmazott elbánással kapcsolatos viták lefolytatása
4. cikk
Az Unió által alkalmazott elbánás
(1) Amennyiben a vita az Unió intézményei, szervei vagy hivatalai által alkalmazott elbánással kapcsolatos, az Unió jár el alperesi minőségben.
(2) Amennyiben a Bizottsághoz konzultációra irányuló kérelem érkezik egy felperes részéről, vagy a Bizottság olyan értesítést kap, amelyben egy felperes jelzi, hogy valamely megállapodással összhangban választott bírósági eljárást kíván kezdeményezni, a Bizottság haladéktalanul tájékoztatja arról az Európai Parlamentet és a Tanácsot.
2. SZAKASZ
A tagállamok által alkalmazott elbánással kapcsolatos viták lefolytatása
5. cikk
A tagállamok által alkalmazott elbánás
E szakasz a részben vagy egészben egy tagállam által alkalmazott elbánással kapcsolatos viták esetén alkalmazandó.
6. cikk
A Bizottság és az érintett tagállam közötti együttműködés és konzultáció
(1) Az EUSZ 4. cikkének (3) bekezdésében említett lojális együttműködés elvével összhangban a Bizottság és az érintett tagállam megtesz minden ahhoz szükséges lépést, hogy megvédje és megóvja az Unió és az érintett tagállam érdekeit.
(2) A Bizottság és az érintett tagállam konzultációt kezd az ezen a rendeleten alapuló viták lefolytatásáról, szem előtt tartva az ezen rendeletben és az érintett megállapodásban meghatározott határidőket, valamint megosztják egymással mindazokat az információkat, amelyek a viták lefolytatása szempontjából relevánsak.
7. cikk
Konzultációra irányuló kérelem
(1) Amennyiben a Bizottsághoz egy felperes részéről konzultációra irányuló kérelem érkezik egy megállapodással összhangban, a Bizottság haladéktalanul tájékoztatja arról az érintett tagállamot. Amennyiben valamely tagállam konzultációra irányuló kérelemről szerez tudomást, vagy ilyen kérelmet kap, erről haladéktalanul tájékoztatja a Bizottságot.
(2) A konzultáció során az Uniót képviselő küldöttségben az érintett tagállam és a Bizottság képviselői is részt vesznek.
(3) Az érintett tagállam és a Bizottság haladéktalanul egymás rendelkezésére bocsátja az üggyel kapcsolatos releváns információkat.
(4) A Bizottság a konzultációra irányuló kérelmekről tájékoztatja az Európai Parlamentet és a Tanácsot.
8. cikk
Értesítés a választott bírósági eljárás kezdeményezésére vonatkozó szándékról
(1) Amennyiben a Bizottság olyan értesítést kap, amelyben egy felperes jelzi, hogy valamely megállapodással összhangban választott bírósági eljárást kíván kezdeményezni, a Bizottság haladéktalanul tájékoztatja arról az érintett tagállamot. Amennyiben egy felperes jelzi, hogy választott bírósági eljárást kíván kezdeményezni az Unióval vagy egy tagállammal szemben, a Bizottság az értesítés kézhezvételétől számított 15 munkanapon belül tájékoztatja az Európai Parlamentet és a Tanácsot a felperes nevéről, a megállapodás állítólagosan megsértett rendelkezéseiről, az érintett gazdasági ágazatról, a megállapodást állítólagosan sértő elbánásról, valamint a kártérítési igény összegéről.
(2) Amennyiben egy tagállam olyan értesítést kap, amelyben egy felperes jelzi, hogy választott bírósági eljárást kíván kezdeményezni, haladéktalanul tájékoztatja arról a Bizottságot.
(3) A Bizottság a választott bírósági eljárás kezdeményezésére vonatkozó szándékról szóló értesítésekről tájékoztatja az Európai Parlamentet és a Tanácsot.
9. cikk
Alperesi státus
(1) Az érintett tagállam jár el alperesi minőségben, kivéve, ha a következő helyzetek bármelyike fennáll:
a)
a Bizottság a 6. cikk szerinti konzultációt követően, e cikk (2) vagy (3) bekezdése alapján határozatot fogadott el a 8. cikkben említett értesítés vagy tájékoztatás kézhezvételétől számított 45 napon belül; vagy
b)
a tagállam a 6. cikk szerinti konzultációt követően, a 8. cikkben említett értesítés vagy tájékoztatás kézhezvételétől számított 45 napon belül írásban megerősítette a Bizottság számára, hogy nem kíván alperesi minőségben eljárni.
Amennyiben az a) vagy b) pontban említett helyzetek bármelyike fennáll, az Unió jár el alperesi minőségben.
(2) A Bizottság végrehajtási jogi aktusok révén, a tagállamok rendelkezésére bocsátott teljes körű és kiegyensúlyozott, tényeken alapuló elemzés, valamint jogi indokolás alapján a 22. cikk (2) bekezdésében említett tanácsadó bizottsági eljárásnak megfelelően úgy dönthet, hogy az Unió járjon el alperesi minőségben, amennyiben a következő egy vagy több körülmény fennáll:
a)
a 3. cikkben foglalt kritériumoknak megfelelően egészében vagy legalább részben az Uniót terhelné a vitából eredő esetleges pénzügyi felelősség; vagy
b)
a vita az Unió intézményei, szervei vagy hivatalai által alkalmazott elbánással is kapcsolatos.
(3) A Bizottság végrehajtási jogi aktusok révén, a tagállamok rendelkezésére bocsátott teljes körű és kiegyensúlyozott, tényeken alapuló elemzés, valamint jogi indokolás alapján a 22. cikk (3) bekezdésében említett vizsgálóbizottsági eljárásnak megfelelően úgy dönthet, hogy az Unió járjon el alperesi minőségben, amennyiben hasonló elbánás miatt egy kapcsolódó kereset alapján a WTO keretében eljárás folyik az Unió ellen, feltéve, hogy létrehoztak egy bizottságot, a kereset ugyanarra a konkrét jogi problémára vonatkozik, és a WTO keretében folytatott eljárásban való következetes érvelés érdekében ez szükséges.
(4) Amikor ezen cikk alapján jár el, a Bizottság gondoskodik arról, hogy az Unió védelme az érintett tagállam pénzügyi érdekeinek védelmére is kiterjedjen.
(5) A Bizottság és az érintett tagállam a 8. cikkben említett értesítés vagy tájékoztatás kézhezvételét követően a 6. cikk szerint haladéktalanul konzultációt kezd az ügy e cikknek megfelelő lefolytatásával kapcsolatban. A Bizottság és az érintett tagállam gondoskodik arról, hogy a megállapodásban előírt határidőket betartsák.
(6) Amennyiben a (2) és az (5) bekezdéssel összhangban az Unió jár el alperesi minőségben, a Bizottság konzultál az érintett tagállammal minden perbeli megnyilvánulásról vagy nyilatkozatról, még azok véglegesítését és benyújtását megelőzően. Az érintett tagállam képviselői - a tagállam kérelmére és költségén - részt vesznek a meghallgatások során az Uniót képviselő küldöttségben, és a Bizottság kellőképpen figyelembe veszi a tagállam érdekeit.
(7) A Bizottság haladéktalanul tájékoztatja az Európai Parlamentet és a Tanácsot valamennyi olyan vitáról, amelynek során e cikket alkalmazzák, és az alkalmazás módjáról.
10. cikk
A választott bírósági eljárások tagállam általi lefolytatása
(1) Amennyiben egy tagállam jár el alperesi minőségben, a vita valamennyi szakaszában - így az esetleges érvénytelenítés, fellebbezés vagy felülvizsgálat során is -, a tagállam a 6. cikknek megfelelően:
a)
időben eljuttatja a Bizottságnak az eljárással kapcsolatos releváns dokumentumokat;
b)
időben tájékoztatja a Bizottságot valamennyi jelentős eljárási eseményről, és kérésre konzultációkat kezd a Bizottsággal azon jogi kérdések, vagy bármely más, az uniós érdeket érintő kérdés megfelelő figyelembevétele érdekében, amelyeket a vita felvetett, és amelyeket a Bizottság nem kötelező erejű, írásbeli, az érintett tagállam rendelkezésére bocsátott elemzésben megállapított; és
c)
a Bizottság kérésére és költségén lehetővé teszi a Bizottság képviselői számára, hogy részt vegyenek a tagállamot képviselő küldöttségben.
(2) A Bizottság a lehető leghatékonyabb védelem biztosítása érdekében eljuttatja a tagállamnak az eljárással kapcsolatos releváns dokumentumokat.
(3) Amint ítélet születik, a tagállam tájékoztatja a Bizottságot. A Bizottság tájékoztatja az Európai Parlamentet és a Tanácsot.
11. cikk
A választott bírósági eljárások Unió általi lefolytatása
(1) Azokra a választott bírósági eljárásokra, amelyek során az Unió jár el alperesi minőségben, a 6. cikknek megfelelően a következő rendelkezések alkalmazandók minden olyan vita esetében, amelyben az esetleges pénzügyi felelősség egészében vagy részben a tagállamot terhelné:
a)
a Bizottság minden szükséges intézkedést megtesz annak érdekében, hogy megvédje és megóvja az érintett tagállam érdekeit;
b)
az érintett tagállam minden szükséges segítséget megad a Bizottság számára;
c)
a Bizottság a lehető leghatékonyabb védelem biztosítása érdekében eljuttatja az érintett tagállamnak az eljárással kapcsolatos releváns dokumentumokat, tájékoztatja a tagállamot valamennyi jelentős eljárási eseményről, és az érintett tagállam kérésére konzultációt kezd vele;
d)
a Bizottság és az érintett tagállam a védekezés előkészítése során szorosan együttműködik egymással; és
e)
az eljárás során az Uniót képviselő küldöttség tagjait a Bizottság, továbbá az érintett tagállam képviselői alkotják, kivéve, ha az érintett tagállam arról tájékoztatja a Bizottságot, hogy nem kíván részt venni az eljárás során az Uniót képviselő küldöttségben.
(2) A Bizottság rendszeresen tájékoztatja az Európai Parlamentet és a Tanácsot az (1) bekezdésben említett választott bírósági eljárások alakulásáról.
12. cikk
Az esetleges pénzügyi felelősség érintett tagállam általi vállalása az Unió alperesi minősége esetén
Amennyiben az Unió jár el alperesi minőségben az olyan vitában, amelyben az esetleges pénzügyi felelősség egészében vagy részben valamely tagállamot terhelné, az érintett tagállam bármikor vállalhatja a választott bírósági eljárásból eredő esetleges pénzügyi felelősséget. E célból az érintett tagállam és a Bizottság megegyezésre juthat, amelynek tárgya többek között:
a)
a választott bírósági eljárás költségeinek időszakos megtérítésére vonatkozó mechanizmus;
b)
az Unió ellen megítélt összegek kifizetésére vonatkozó mechanizmus.
IV. FEJEZET
A VITÁK EGYEZSÉGGEL TÖRTÉNŐ RENDEZÉSE AZ UNIÓ ALPERESI MINŐSÉGE ESETÉN
13. cikk
Az Unió által alkalmazott elbánással kapcsolatos egyezség
(1) Amennyiben a Bizottság úgy véli, hogy az uniós érdekeket szolgálná, ha egy kizárólag az Unió által alkalmazott elbánással kapcsolatos vitát egyezség útján rendeznének, az egyezség jóváhagyásáról szóló végrehajtási jogi aktust fogadhat el. E végrehajtási jogi aktust a 22. cikk (3) bekezdésében említett vizsgálóbizottsági eljárással összhangban kell elfogadni.
(2) Amennyiben az egyezség esetlegesen pénzösszeg megfizetésétől eltérő intézkedést írna elő, az adott intézkedésre vonatkozó eljárások alkalmazandók.
14. cikk
Egészében vagy részben tagállam által alkalmazott elbánással kapcsolatos egyezség olyan esetben, amikor az Unió egyezségre törekszik
(1) Amennyiben az Unió jár el alperesi minőségben egy olyan vitában, amely egy egészében vagy részben valamely tagállam által alkalmazott elbánással kapcsolatos, és a Bizottság úgy véli, hogy a vita egyezség útján történő rendezése az Unió pénzügyi érdekeit szolgálná, a Bizottság először konzultál az érintett tagállammal a 6. cikknek megfelelően. A Bizottsággal folytatott konzultációt a tagállam is kezdeményezheti.
(2) Amennyiben a Bizottság és az érintett tagállam megállapodik a vita egyezség útján történő rendezéséről, az érintett tagállamnak törekednie kell arra, hogy megegyezzen a Bizottsággal az egyezség tárgyalásához és végrehajtásához szükséges elemekről.
(3) Amennyiben az Unió jár el alperesi minőségben egy olyan vitában, amely valamely tagállam pénzügyi felelősségét érinti, és amely esetében az Unió pénzügyi felelőssége nem merül fel, kizárólag az érintett tagállam rendezheti a vitát egyezség útján a 15. cikknek megfelelően.
(4) Amennyiben a 9. cikk (1) bekezdése b) pontjának megfelelően az Unió jár el alperesi minőségben, a Bizottság - a 6. cikk (1) bekezdése szerinti konzultációt követően - dönthet a vita egyezség útján történő rendezéséről, amennyiben az egyezség az Unió pénzügyi érdekeit szolgálja. E döntés meghozatalakor a Bizottság teljes körű és kiegyensúlyozott, tényeken alapuló elemzésben, valamint jogi indokolásban mutatja be az Unió pénzügyi érdekeit.
(5) Amennyiben a 9. cikk (2) bekezdésének megfelelően az Unió jár el alperesi minőségben egy olyan vitában, amelyben kizárólag az Unió pénzügyi felelőssége merül fel, és amely esetében tagállami pénzügyi felelősség nem merül fel, a Bizottság dönthet a vita egyezség útján történő rendezéséről.
(6) Amennyiben a 9. cikk (2) bekezdésének megfelelően az Unió jár el alperesi minőségben egy olyan vitában, amelyben mind az Unió, mind valamely tagállam pénzügyi felelőssége felmerül, a Bizottság nem rendezheti egyezség útján a vitát az érintett tagállam hozzájárulása nélkül. Az érintett tagállam teljes körű elemzést nyújthat be arra vonatkozóan, hogy a javasolt egyezség milyen hatással lenne a pénzügyi érdekeire. Amennyiben a tagállam nem járul hozzá a vita egyezség útján történő rendezéséhez, a Bizottság ennek ellenére - teljes körű és kiegyensúlyozott, tényeken alapuló elemzés, valamint jogi indokolás alapján, amely figyelembe veszi a tagállam elemzését, és bemutatja az Unió és az érintett tagállam pénzügyi érdekeit - az egyezség mellett dönthet, feltéve, hogy az egyezség az érintett tagállamra nézve nem jár pénzügyi vagy költségvetési következményekkel. Ebben az esetben a 19. cikk nem alkalmazandó.
(7) Az egyezség (4), (5) és (6) bekezdés szerinti feltételei nem terjednek ki az érintett tagállam részéről hozott intézkedésekre, a pénzösszeg-kifizetés kivételével.
(8) Az ezen cikk szerinti egyezségeket végrehajtási jogi aktusok révén kell jóváhagyni. E végrehajtási jogi aktusokat a 22. cikk (3) bekezdésében említett vizsgálóbizottsági eljárásnak megfelelően kell elfogadni.
15. cikk
Kizárólag tagállam által alkalmazott elbánással kapcsolatos egyezség olyan esetben, amikor a tagállam egyezségre törekszik
(1) Amennyiben az Unió jár el alperesi minőségben egy olyan vitában, amely kizárólag valamely tagállam által alkalmazott elbánással kapcsolatos, az érintett tagállam javasolhatja a vita egyezség útján történő rendezését, amennyiben:
a)
az érintett tagállam vállalja az egyezségből eredő esetleges pénzügyi felelősséget;
b)
az egyezség kizárólag az érintett tagállammal szemben hajtható végre; és
c)
az egyezség feltételei összhangban vannak az uniós joggal.
(2) A Bizottság és az érintett tagállam konzultációt kezd, hogy felmérjék a tagállamnak a vita egyezség útján történő rendezésére irányuló szándékát.
(3) Az érintett tagállam tájékoztatja a Bizottságot az egyezség tervezetéről. Az egyezség tervezete a Bizottság által elfogadottnak tekintendő, kivéve, ha a Bizottság, a tagállam által benyújtott, az egyezség tervezetéről szóló tájékoztatástól számított 90 napon belül a 22. cikk (2) bekezdésében említett tanácsadó bizottsági eljárással összhangban elfogadott végrehajtási jogi aktus révén másképp határoz, azzal az indokkal, hogy az egyezség tervezete nem felel meg az e cikk (1) bekezdésében foglalt összes feltételnek. Az egyezség tervezetének elfogadása esetén a Bizottság megteszi az ahhoz szükséges lépéseket, hogy az egyezségben foglalt rendelkezéseket érvényre juttassa.
16. cikk
Részben tagállam által alkalmazott elbánással kapcsolatos egyezség olyan esetben, amikor az érintett tagállam egyezségre törekszik
(1) Amennyiben az Unió jár el alperesi minőségben egy olyan vitában, amely egy részben valamely tagállam által alkalmazott elbánással kapcsolatos, és a tagállam úgy véli, hogy a vita egyezség útján történő rendezése saját pénzügyi érdekeit szolgálná, először konzultál a Bizottsággal a 6. cikknek megfelelően.
(2) Amennyiben a Bizottság és az érintett tagállam megállapodik a vita egyezség útján történő rendezéséről, az érintett tagállamnak törekednie kell arra, hogy megegyezzen a Bizottsággal az egyezség tárgyalásához és végrehajtásához szükséges elemekről.
(3) Amennyiben a Bizottság nem járul hozzá a vita egyezség útján történő rendezéséhez, a Bizottság a tagállamok rendelkezésére bocsátott teljes körű és kiegyensúlyozott, tényeken alapuló elemzés, valamint jogi indokolás alapján, végrehajtási jogi aktus révén, az egyezség elutasításáról dönthet. E végrehajtási jogi aktust a 22. cikk (3) bekezdésében említett vizsgálóbizottsági eljárással összhangban kell elfogadni.
V. FEJEZET
A JOGERŐS ÍTÉLETEK, ILLETVE EGYEZSÉGEK ALAPJÁN TÖRTÉNŐ KIFIZETÉSEK
17. cikk
Hatály
E fejezet abban az esetben alkalmazandó, ha egy vitában az Unió jár el alperesi minőségben.
18. cikk
Az ítéletek, illetve egyezségek alapján történő kifizetésekre vonatkozó eljárás
(1) A felperes, amennyiben javára egy megállapodás alapján jogerős ítéletet hoztak, az ítélet alapján történő kifizetésre irányuló kérelmet nyújthat be a Bizottsághoz. A Bizottság az ítélet alapján teljesíti a kifizetést, kivéve, ha a 12. cikk értelmében az érintett tagállam vállalt pénzügyi felelősséget, amely esetben az ítéleten alapuló kifizetést a tagállam teljesíti.
(2) Amennyiben egy - a 13. vagy a 14. cikk szerinti - egyezséget nem foglaltak ítéletbe, a felperes kérelmet nyújthat be a Bizottsághoz az egyezség alapján történő kifizetésre. A Bizottság az egyezség alapján történő minden kifizetést az egyezségben foglalt határidőkön belül teljesít.
19. cikk
A pénzügyi felelősségről való megegyezés hiánya esetén alkalmazandó eljárás
(1) Amennyiben a 9. cikk értelmében az Unió jár el alperesi minőségben, és a Bizottság úgy ítéli meg, hogy az adott ítéletben vagy egyezségben megállapított összeg, illetve az adott választott bírósági eljárás költségeinek egy részét vagy egészét - a 3. cikk (1) bekezdésében foglalt kritériumok alapján - az érintett tagállamnak kell megtérítenie, az e cikk (2)-(5) bekezdésében előírt eljárást kell alkalmazni.
(2) A Bizottság és az érintett tagállam haladéktalanul konzultációt kezd annak érdekében, hogy megegyezés szülessen az érintett tagállam, és adott esetben az Unió pénzügyi felelősségéről.
(3) Az ítéletben vagy az egyezségben megállapított összeg, illetve a választott bírósági eljárás költségeinek megtérítésére irányuló kérelem Bizottság általi kézhezvételétől számított három hónapon belül a Bizottság határozatot fogad el, amelynek címzettje az érintett tagállam, és amely megállapítja az e tagállam által fizetendő összeget. A Bizottság erről a határozatáról tájékoztatja az Európai Parlamentet és a Tanácsot, és ahhoz pénzügyi indokolást is ad.
(4) Az érintett tagállam - kivéve, ha e tagállam a (3) bekezdésben említett határozat hatálybalépésétől számított két hónapon belül kifogást emel a Bizottság által megállapított összeg ellen - legkésőbb a Bizottság határozatától számított hat hónapon belül befizeti az uniós költségvetésbe az ítéletben vagy az egyezségben megállapított összeget, illetve a választott bírósági eljárás költségeit. Az érintett tagállam köteles megfizetni az uniós költségvetésbe befizetendő egyéb összegekre alkalmazandó kamattal megegyező kamatot.
(5) Ha az érintett tagállam kifogást emel, és a Bizottság nem fogadja el a tagállam kifogását, a Bizottság a tagállam kifogásának benyújtásától számított hat hónapon belül határozatot hoz, amelyben felkéri az érintett tagállamot a Bizottság által kifizetett pénzösszegek visszatérítésére, az uniós költségvetésbe befizetendő egyéb összegekre alkalmazandó kamattal megegyező kamattal együtt.
(6) A Bizottság (3) és (5) bekezdés szerinti határozatait az Európai Unió Hivatalos Lapjában közzé kell tenni.
20. cikk
A választott bírósági eljárás költségeinek előzetes kifizetése
(1) A Bizottság határozatot fogadhat el, amelyben a választott bírósági eljárás előrelátható vagy felmerült költségeinek fedezésére az érintett tagállamot az uniós költségvetéshez történő előzetes pénzügyi hozzájárulásra kötelezheti. A pénzügyi hozzájárulásra vonatkozó határozatnak arányosnak kell lennie, figyelembe véve a 3. cikkben megállapított feltételeket.
(2) Amennyiben a választott bíróság az Unió javára ítéli meg a választott bírósági eljárás költségeit, és az érintett tagállam időszakos megtérítéseket teljesített a választott bírósági eljárás költségei tekintetében, a Bizottság biztosítja a költségeknek az uniós költségvetésbe befizetendő egyéb összegekre alkalmazandó kamatokkal megegyező kamatokkal együtt való megtérítését azon tagállam részére, amely azokat előzetesen befizette.
21. cikk
A tagállamok által teljesített kifizetések
Egy tagállam által az uniós költségvetésbe - az ítéletben vagy az egyezségben megállapított összeg, illetve a választott bírósági eljárás költségeinek, többek között az e rendelet 20. cikkének (1) bekezdésében említett költségek kifizetése céljából - eszközölt visszatérítés, illetve befizetés a 966/2012/EU, Euratom rendelet 21. cikkének (4) bekezdése értelmében belső címzett bevételnek minősül. Ez a visszatérítés, illetve befizetés az EUMSZ 218. cikke alapján megkötött, beruházók és államok közötti vitarendezést biztosító megállapodásokból eredő kiadások fedezésére, illetve azon, eredetileg biztosított előirányzatok kiegyenlítésére használható fel, amelyek az ítéletben vagy az egyezségben megállapított összegek vagy a választott bírósági eljárás költségeinek fedezését szolgálják.
VI. FEJEZET
ZÁRÓ RENDELKEZÉSEK
22. cikk
Bizottsági eljárás
(1) A Bizottságot az 1219/2012/EU európai parlamenti és tanácsi rendelettel (4) létrehozott beruházási megállapodások bizottsága segíti. Ez a bizottság a 182/2011/EU rendelet értelmében vett bizottságnak minősül.
(2) Az e bekezdésre történő hivatkozáskor a 182/2011/EU rendelet 4. cikkét kell alkalmazni.
(3) Az e bekezdésre történő hivatkozáskor a 182/2011/EU rendelet 5. cikkét kell alkalmazni.
23. cikk
Jelentés és felülvizsgálat
(1) A Bizottság rendszeres időközönként részletes jelentést nyújt be az Európai Parlamentnek és a Tanácsnak e rendelet végrehajtásáról. E jelentésnek tartalmaznia kell az összes lényeges információt, ideértve az Unióval vagy a tagállamokkal szemben benyújtott keresetek felsorolását, a kapcsolódó eljárásokat és ítéleteket, valamint az uniós költségvetésre gyakorolt pénzügyi hatásokat. Az első jelentést 2019. szeptember 18-ig kell benyújtani. A további jelentéseket háromévente kell benyújtani.
(2) A Bizottság évente benyújtja az Európai Parlamentnek és a Tanácsnak a felperesek konzultációra irányuló kérelmeiről, a keresetekről és a választott bírósági ítéletekről készült jegyzéket.
(3) A Bizottság az (1) bekezdésben említett jelentéssel együtt, megállapításai alapján javaslatot nyújthat be az Európai Parlamentnek és a Tanácsnak e rendelet módosítására vonatkozóan.
24. cikk
Az e rendelet hatálybalépését megelőzően megkötött megállapodásokon alapuló viták
Az 1. cikk szerinti és 2014. szeptember 17-ét megelőzően megkötött megállapodásokon alapuló viták vonatkozásában e rendelet csak azon viták tekintetében alkalmazandó, amelyek esetében a választott bírósági keresetet 2014. szeptember 17-ét követően nyújtották be, és amelyek a 2014. szeptember 17-ét követően alkalmazott elbánással kapcsolatosak.
25. cikk
Hatálybalépés
Ez a rendelet az Európai Unió Hivatalos Lapjában való kihirdetését követő huszadik napon lép hatályba.
Ez a rendelet teljes egészében kötelező és közvetlenül alkalmazandó valamennyi tagállamban.
Kelt Brüsszelben, 2014. július 23-án.