NAŘÍZENÍ KOMISE V PŘENESENÉ PRAVOMOCI (EU) č. 1187/2014
ze dne 2. října 2014,
kterým se doplňuje nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) č. 575/2013, pokud jde o regulační technické normy pro určování celkové expozice vůči klientovi nebo ekonomicky spjaté skupině klientů v případě transakcí s podkladovými aktivy
(Text s významem pro EHP)
EVROPSKÁ KOMISE,
s ohledem na Smlouvu o fungování Evropské unie,
s ohledem na nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 575/2013 ze dne 26. června 2013 o obezřetnostních požadavcích na úvěrové instituce a investiční podniky a o změně nařízení (EU) č. 648/2012 (1), a zejména na čl. 390 odst. 8 třetí pododstavec uvedeného nařízení,
vzhledem k těmto důvodům:
(1)
S cílem určit celkovou expozici vůči určitému dlužníkovi, která vyplývá z expozic instituce vůči určité transakci s podkladovými aktivy, by měly být nejprve určeny hodnoty expozice pro každou z těchto expozic odděleně. Celková hodnota expozice by poté měla být určena jako souhrn těchto expozic, neměla by však být vyšší než hodnota expozice vzniklé ze samotného podkladového aktiva.
(2)
Pokud jsou expozice ostatních investorů rovnocenné expozici instituce, měla by hodnota expozice instituce vůči podkladovému aktivu odrážet poměrné rozdělení ztrát mezi rovnocenné expozice. To vyplývá ze skutečnosti, že pokud dojde u podkladového aktiva k selhání, ztráty jsou mezi rovnocenné expozice vždy rozděleny podle poměrného podílu každé z těchto expozic, a maximální výše ztráty, kterou instituce utrpí v případě úplné ztráty hodnoty podkladového aktiva, je tak omezena na podíl odpovídající poměru expozice instituce k celkové hodnotě všech rovnocenných expozic.
(3)
Je třeba rozlišovat mezi transakcemi, v nichž mají všichni investoři rovnocenné postavení, jako je tomu u subjektů kolektivního investování, a jinými transakcemi, jako jsou například sekuritizace, které mohou zahrnovat rozdělení do tranší, v nichž mohou mít expozice různou senioritu. V prvním případě výsledná expozice vůči podkladovému aktivu závisí výlučně na poměrném podílu expozice investora ve vztahu k expozicím všech investorů. Ve druhém případě jsou ztráty nejprve přiděleny určitým tranším v závislosti na jejich senioritě a následně, pokud do stejné tranše investoval více než jeden investor, poměrným dílem investorům. Se všemi tranšemi v sekuritizaci by se mělo zacházet stejným způsobem, jelikož v případě pesimistického scénáře mohou podřízené tranše velmi rychle zaniknout. Zejména by se měla zaúčtovat maximální výše ztráty, kterou v případě úplné ztráty hodnoty podkladového aktiva utrpí všichni investoři v určité tranši, jelikož z podřízených tranší by nemělo být zaúčtováno žádné snížení. Expozice instituce vůči podkladovému aktivu určité transakce by neměla překročit celkovou hodnotu expozice této tranše (jelikož ztráta investora z dané tranše, způsobená selháním podkladového aktiva, nemůže být nikdy vyšší než celková hodnota expozice tranše) a hodnotu expozice tvořené podkladovým aktivem (jelikož instituce nemůže nikdy ztratit více než hodnotu podkladového aktiva). Toto omezení maximální ztráty by mělo být zohledněno použitím nižší z obou hodnot expozice a následným uplatněním postupu pro účtování poměrného rozdělení ztrát mezi veškeré expozice, jež mají v této tranši rovnocenné postavení, v případě, že má tato tranše více než jednoho investora.
(4)
Ačkoli se předpokládá, že instituce identifikují všechny dlužníky podkladových aktiv transakcí, do nichž investují, mohou se vyskytnout případy, kdy by to pro instituce znamenalo neúnosné náklady nebo kdy okolnosti brání instituci v identifikaci určitých dlužníků. V takových případech, je-li expozice vůči podkladovému aktivu dostatečně malá, aby k celkové expozici vůči určitému klientovi nebo ekonomicky spjaté skupině klientů přispívala pouze nevýznamně, mělo by být dostatečné přiřadit tuto expozici k transakci jako samostatného klienta. Celkový objem takových expozic vůči podkladovým aktivům stejné transakce by měl poté být stále omezen limitem velkých expozic pro tuto transakci. Příspěvek podkladového aktiva k celkové expozici by měl být považován za nevýznamný, je-li k dosažení limitu 25 % způsobilého kapitálu instituce třeba nejméně 100 expozic vůči podkladovým aktivům transakce. To by vyžadovalo, aby hodnota expozice nepřekročila 0,25 % způsobilého kapitálu instituce.
(5)
S cílem zamezit neomezené celkové expozici vzniklé nedostatkem informací je třeba přiřadit expozice, jejichž hodnota přesahuje 0,25 % způsobilého kapitálu instituce a u nichž chybí informace o dlužníkovi, hypotetickému klientovi (neznámý klient), na něhož by se měl vztahovat 25 % limit velkých expozic.
(6)
Pokud instituce není schopna rozlišit objem jednotlivých podkladových aktiv v rámci transakce, existuje riziko, že se podkladová aktiva transakce vztahují ke stejnému dlužníkovi nebo ekonomicky spjaté skupině klientů. V takovém případě by instituce měla mít za účelem zmírnění tohoto rizika povinnost posoudit význam celkové hodnoty svých expozic v rámci transakce, než bude schopna přiřadit ji transakci jako samostatného klienta namísto „neznámého klienta“.
(7)
Struktura transakce by neměla představovat dodatečnou expozici, zajišťují-li okolnosti transakce, že ke ztrátám z expozice vůči této transakci může dojít pouze v důsledku selhání podkladových aktiv. Dodatečná expozice by se měla vykázat, pokud se transakce týká platební povinnosti určité osoby navíc k peněžním tokům (nebo přinejmenším před peněžními toky) z podkladových aktiv, vzhledem k tomu, že investorům by mohly v důsledku selhání této osoby vzniknout další ztráty, i když u podkladového aktiva k selhání nedojde. Dodatečná expozice by se rovněž měla vykázat, pokud okolnosti transakce umožňují přesměrování peněžních toků na osobu, která nemá nárok je obdržet, jelikož by investorům mohly vzniknout další ztráty, i když u podkladového aktiva k selhání nedošlo. Dodatečná expozice by se neměla vykazovat u subjektů kolektivního investování do převoditelných cenných papírů (SKIPCP) podle směrnice Evropského parlamentu a Rady 2009/65/ES (2), jelikož peněžní toky nelze přesměrovat na osoby, které podle podmínek transakce nemají nárok tyto peněžní toky obdržet. Stejný předpoklad by se měl uplatnit i u subjektů, na které se vztahují rovnocenné požadavky legislativních aktů Unie nebo třetí země.
(8)
Existence a hodnota expozic vůči klientovi nebo ekonomicky spjaté skupině klientů vyplývající z expozic vůči transakcím nezávisí na tom, zda jsou expozice vůči transakcím přiřazeny obchodnímu nebo investičnímu portfoliu. Podmínky a metodiky pro stanovení expozic vůči transakcím s podkladovými aktivy by proto měly být stejné bez ohledu na to, zda jsou tyto expozice přiřazeny obchodnímu nebo investičnímu portfoliu instituce.
(9)
Toto nařízení vychází z návrhů regulačních technických norem, které Komisi předložil Evropský orgán pro bankovnictví (EBA).
(10)
EBA uskutečnil otevřené veřejné konzultace o návrzích regulačních technických norem, z nichž toto nařízení vychází, analyzoval potenciální související náklady a přínosy a požádal o stanovisko skupinu subjektů působících v bankovnictví zřízenou podle článku 37 nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) č. 1093/2010 (3),
PŘIJALA TOTO NAŘÍZENÍ:
Článek 1
Předmět
Toto nařízení stanoví podmínky a metodiky pro stanovení celkové expozice instituce vůči klientovi nebo ekonomicky spjaté skupině klientů ve vztahu k expozicím prostřednictvím transakcí s podkladovými aktivy a podmínky, za kterých struktura transakcí s podkladovými aktivy nepředstavuje dodatečnou expozici.
Článek 2
Definice
Pro účely tohoto nařízení se použijí tyto definice:
a)
„transakcemi“ se rozumí transakce uvedené v čl. 112 písm. m) a o) nařízení (EU) č. 575/2013 a jiné transakce, u nichž existuje expozice vůči podkladovým aktivům;
b)
„neznámým klientem“ se rozumí jeden hypotetický klient, jemuž instituce přiřazuje všechny expozice, u nichž nebyl identifikován dlužník, pokud se nepoužije čl. 6 odst. 2 písm. a) a b) a čl. 6 odst. 3 písm. a) tohoto nařízení.
Článek 3
Identifikace expozic vzniklých z transakcí
1. Instituce stanoví příspěvek k celkové expozici vůči určitému klientovi nebo ekonomicky spjaté skupině klientů, jenž vznikne z určité transakce, v souladu s metodikou uvedenou v článcích 4, 5 a 6.
Instituce určí pro každé z podkladových aktiv samostatně svou expozici vůči tomuto podkladovému aktivu v souladu s článkem 5.
2. Instituce posoudí, zda určitá transakce představuje dodatečnou expozici, v souladu s článkem 7.
Článek 4
Podkladové expozice vůči transakcím, jež mají samy podkladová aktiva
1. Při posuzování podkladových expozic transakce (transakce A), jež má sama podkladovou expozici vůči jiné transakci (transakce B), pro účely článků 5 a 6 přistupuje instituce k expozici vůči transakci B, jako by byla nahrazena podkladovými expozicemi transakce B.
2. Odstavec 1 se použije, pokud jsou podkladové expozice expozicemi vůči transakcím s podkladovými aktivy.
Článek 5
Výpočet hodnoty expozice
1. Expozicí instituce vůči podkladovému aktivu transakce je nižší z těchto hodnot:
a)
hodnota expozice vyplývající z podkladového aktiva;
b)
celková hodnota expozic instituce vůči podkladovému aktivu vyplývající ze všech expozic instituce vůči transakci.
2. Pro každou expozici instituce vůči transakci se hodnota výsledné expozice vůči podkladovému aktivu stanoví takto:
a)
pokud jsou expozice všech investorů v této transakci rovnocenné, představuje hodnotu výsledné expozice vůči podkladovému aktivu poměrný podíl expozice dané instituce vůči transakci vynásobený hodnotou expozice tvořené podkladovým aktivem;
b)
v jiných případech než uvedených v písmeni a) představuje hodnotu výsledné expozice vůči podkladovému aktivu poměrný podíl expozice dané instituce vůči transakci vynásobený nižší z těchto hodnot:
i)
hodnota expozice tvořené podkladovým aktivem,
ii)
celková hodnota expozice dané instituce vůči transakci spolu se všemi ostatními expozicemi vůči této transakci, jež jsou rovnocenné expozici dané instituce.
3. Poměrný podíl expozice dané instituce vůči transakci představuje hodnota expozice dané instituce dělená celkovou hodnotou expozice dané instituce spolu se všemi ostatními expozicemi vůči této transakci, jež jsou rovnocenné expozici dané instituce.
Článek 6
Postup pro stanovení příspěvku podkladových expozic k celkovým expozicím
1. Pro každou expozici vůči úvěrovému riziku, u níž je identifikován dlužník, instituce zahrne hodnotu své expozice vůči příslušnému podkladovému aktivu do výpočtu celkové expozice vůči tomuto dlužníkovi jako individuálnímu klientovi nebo ekonomicky spjaté skupině klientů, k níž tento dlužník náleží.
2. Pokud instituce neidentifikovala dlužníka podkladové expozice vůči úvěrovému riziku nebo pokud instituce není schopna potvrdit, že podkladová expozice nepředstavuje expozici vůči úvěrovému riziku, přiřadí instituce tuto expozici následujícím způsobem:
a)
pokud hodnota expozice nepřesahuje 0,25 % způsobilého kapitálu instituce, přiřadí tuto expozici vůči transakci jako samostatného klienta;
b)
pokud je hodnota expozice nejméně 0,25 % způsobilého kapitálu instituce a instituce je schopna prostřednictvím mandátu transakce zajistit, že podkladové expozice transakce nejsou spojeny s žádnými jinými expozicemi v jejím portfoliu, včetně podkladových expozic z jiných transakcí, přiřadí tuto expozici vůči transakci jako samostatného klienta;
c)
v jiných případech než uvedených v písmenech a) a b) přiřadí tuto expozici neznámému klientovi.
3. Pokud instituce není schopna rozlišit podkladové expozice určité transakce, přiřadí celkovou hodnotu svých expozic vůči transakci takto:
a)
pokud tato celková hodnota expozice nepřesahuje 0,25 % způsobilého kapitálu instituce, přiřadí tuto celkovou hodnotu expozice vůči transakci jako samostatného klienta;
b)
v jiných případech než uvedených v písmeni a) přiřadí tuto celkovou hodnotu expozice neznámému klientovi.
4. Pro účely odstavců 1 a 2 instituce pravidelně alespoň jednou měsíčně monitorují uvedené transakce s cílem zjistit možné změny složení a relativního podílu podkladových expozic.
Článek 7
Dodatečná expozice představovaná strukturou transakce
1. Struktura transakce nepředstavuje dodatečnou expozici, pokud transakce splňuje obě tyto podmínky:
a)
právní a operační struktura transakce je navržena tak, aby správci transakce nebo třetí straně zabránila v přesměrování jakýchkoli peněžních toků, jež jsou výsledkem transakce, na osoby, které jinak podle podmínek transakce nemají nárok tyto peněžní toky obdržet;
b)
od emitenta ani žádné jiné osoby nelze podle podmínek transakce požadovat, aby ve prospěch instituce provedli platbu navíc k peněžním tokům z podkladových aktiv nebo jako zálohu na tyto peněžní toky.
2. Podmínka v odst. 1 písm. a) se považuje za splněnou, jedná-li se o jednu z těchto transakcí:
a)
SKIPCP ve smyslu čl. 1 odst. 2 směrnice 2009/65/ES;
b)
subjekt usazený ve třetí zemi vykonávající činnosti podobné těm, jež vykonávají SKIPCP, který podléhá dohledu na základě legislativního aktu Unie nebo právních předpisů třetí země, která uplatňuje požadavky v oblasti dohledu a regulace, jež jsou přinejmenším rovnocenné požadavkům, které jsou v Unii uplatňovány vůči SKIPCP.
Článek 8
Vstup v platnost
Toto nařízení vstupuje v platnost dvacátým dnem po vyhlášení v Úředním věstníku Evropské unie.
Toto nařízení je závazné v celém rozsahu a přímo použitelné ve všech členských státech.
V Bruselu dne 2. října 2014.
A BIZOTTSÁG 1187/2014/EU FELHATALMAZÁSON ALAPULÓ RENDELETE
(2014. október 2.)
az 575/2013/EU európai parlamenti és tanácsi rendeletnek az alapul szolgáló eszközökhöz kapcsolódó ügyletekre vonatkozó, az ügyféllel vagy egymással kapcsolatban álló ügyfelek csoportjával szembeni teljes kitettséget meghatározó szabályozástechnikai standardok tekintetében történő kiegészítéséről
(EGT-vonatkozású szöveg)
AZ EURÓPAI BIZOTTSÁG,
tekintettel az Európai Unió működéséről szóló szerződésre,
tekintettel a hitelintézetekre és befektetési vállalkozásokra vonatkozó prudenciális követelményekről és a 648/2012/EU rendelet módosításáról szóló, 2013. június 26-i 575/2013/EU európai parlamenti és tanácsi rendeletre (1) és különösen annak 390. cikke (8) bekezdésének harmadik albekezdésére,
mivel:
(1)
Az intézmény alapul szolgáló eszközökhöz kapcsolódó ügylettel szembeni kitettségeiből származó, egy adott kötelezettel szemben fennálló teljes kitettség meghatározásához először meg kell határozni az egyes kitettségek értékét. A teljes kitettségérték ezután e kitettségek összesítésével határozható meg, azonban nem haladhatja meg az alapul szolgáló eszközből származó kitettség értékét.
(2)
Ha az egyéb befektetők kitettségei rangsorban azonos helyen állnak az intézmény kitettségével, az intézmény alapul szolgáló eszközzel szembeni kitettsége kitettségértékének tükröznie kell a rangsorban azonos helyen álló kitettségek közötti arányos veszteségmegoszlást. Ez abból adódik, hogy ha az alapul szolgáló eszköznél nemteljesítés történt, a veszteség mindig a rangsorban azonos helyen álló kitettségek között kerül elosztásra az érintett kitettségek arányának megfelelően, és egy adott alapul szolgáló eszközön keletkezett teljes veszteség esetén az intézmény legnagyobb vesztesége a saját kitettsége és a rangsorban azonos helyen álló összes kitettség arányának megfelelő részre korlátozódik.
(3)
Különbséget kell tenni azon ügyletek között, amelyeknél valamennyi befektető azonos helyet foglal el a rangsorban, mint például a kollektív befektetési formák, és azon ügyletek, például az értékpapírosítások között, amelyek olyan ügyletrészsorozatba való besorolással járhatnak, amelynél a kitettségek eltérő helyet foglalhatnak el a rangsorban. Az első esetben az egyes befektetőknek az adott alapul szolgáló eszközzel szemben fennálló kitettsége kizárólag saját kitettségüknek az összes befektető kitettségéhez viszonyított arányától függ. A második esetben a veszteségeket először egy adott ügyletrészsorozathoz kell rendelni a rangsorban elfoglalt helyüktől függően, majd - ha abba több befektető is tartozik - arányosan meg kell osztani a befektetők között. Mivel a legrosszabb esetre vonatkozó forgatókönyvnek megfelelően az alárendelt ügyletrészsorozatok igen gyorsan megszűnhetnek, egy értékpapírosításon belül valamennyi ügyletrészsorozatot egyenrangúként kell kezelni. Így különösen egy adott alapul szolgáló eszközön keletkezett teljes veszteség esetén az egy ügyletrészsorozaton belüli összes befektető legnagyobb veszteségét meg kell jeleníteni, mivel az alárendelt ügyletrészsorozatokból származó mérséklés nem ismerhető el. Az intézmény valamely ügylethez kapcsolódó, alapul szolgáló eszközből eredő kitettsége nem haladhatja meg az adott ügyletrészsorozat teljes kitettségértékét (mivel egy befektetőnek az adott ügyletrészsorozatban egy alapul szolgáló eszköz nemteljesítéséből származó vesztesége nem haladhatja meg az ügyletrészsorozat teljes kitettségértékét), valamint az alapul szolgáló eszközből származó kitettség értékét (mivel az intézmény vesztesége nem haladhatja meg az alapul szolgáló eszköz összegét). A legnagyobb veszteség határértéke a két kitettségérték közül a kisebb kiválasztásával határozható meg, amelyre ezt követően az adott ügyletrészsorozaton belüli, rangsorban azonos helyen található kitettségek közötti veszteségmegosztás megjelenítésére vonatkozó eljárást kell alkalmazni akkor, ha az ügyletrészsorozatban több befektető található.
(4)
Bár elvárható, hogy az intézmények azonosítsák azon ügyletek alapjául szolgáló eszközökből származó összes hitelkockázati kitettség kötelezettjeit, amely ügyletekbe befektetnek, előfordulhatnak olyan esetek, amikor ez indokolatlan költséget róna az intézményre, vagy a gyakorlatban az intézményt egyéb körülmények akadályozzák egy adott kötelezett azonosításában. Így ha egy alapul szolgáló eszközzel szembeni kitettség kellőképpen kicsi ahhoz, hogy az ügyféllel vagy egymással kapcsolatban álló ügyfelek csoportjával szembeni teljes kitettséghez csak jelentéktelen mértékben járuljon hozzá, akkor elegendő ezt a kitettséget az ügylethez külön ügyfélként hozzárendelni. Az ügylet alapjául szolgáló eszközökkel szembeni ilyen kitettségek összege így sem haladhatja meg az ügylet nagykockázat-vállalási korlátját. Akkor lehet feltételezni, hogy az alapul szolgáló eszköz teljes kitettséghez való hozzájárulása jelentéktelen, ha legalább 100, egy ügylet alapjául szolgáló eszközöknek való kitettség szükséges az intézmény figyelembe vehető szavatoló tőkéjének 25 %-ában megállapított határérték eléréséhez. Ez azt jelenti, hogy a kitettségérték nem haladhatja meg az intézmény figyelembe vehető szavatoló tőkéjének 0,25 %-át.
(5)
Annak érdekében, hogy az információhiány ne eredményezhessen korlátlan teljes kitettséget, az olyan kitettségeket, amelyeknél a kitettségérték meghaladja az intézmény figyelembe vehető szavatoló tőkéjének 0,25 %-át, és a kötelezettről nincs információ, feltételezett ügyfélhez (ismeretlen ügyfélhez) kell rendelni, amelyre a 25 %-os nagykockázat-vállalási korlát alkalmazandó.
(6)
Ha az intézmény nem tudja összegszerűen megkülönböztetni az egy ügylet alapjául szolgáló eszközöket, fennáll annak a kockázata, hogy az ügylet alapjául szolgáló eszközök ugyanazon kötelezetthez vagy egymással kapcsolatban álló ügyfelek csoportjához kapcsolódnak. Ebben az esetben - az említett kockázat csökkentése érdekében - az intézménynek értékelnie kell az ügylettel szembeni kitettségei teljes értékének jelentőségét ahhoz, hogy az értéket az ügylethez az „ismeretlen ügyfél” helyett külön ügyfélként rendelhesse hozzá.
(7)
Egy ügylet struktúrája nem jelenthet további kitettséget akkor, ha az ügylet körülményei biztosítják azt, hogy a vele szembeni kitettségen veszteség csak az alapul szolgáló eszköz nemteljesítéséből keletkezhet. További kitettséget kell megjeleníteni, ha az ügylet kapcsán egy bizonyos személynek az alapul szolgáló eszközökből származó pénzáramok mellett, vagy legalább azokat megelőzően fizetési kötelezettsége keletkezik, tekintve, hogy e személy nemteljesítése további veszteséget okozhat a befektetőknek annak ellenére, hogy az alapul szolgáló eszköznél nem történt nemteljesítés. További kitettséget kell megjeleníteni továbbá, ha az ügylet körülményei lehetővé teszik a pénzáramok átirányítását olyan személyhez, aki azoknak nem jogosult kedvezményezettje, tekintve, hogy a befektetőknek annak ellenére keletkezhet további veszteségük, hogy az alapul szolgáló eszköznél nem történt nemteljesítés. Nem kell további kitettséget megjeleníteni a 2009/65/EU európai parlamenti és tanácsi irányelvben (2) említett, átruházható értékpapírokkal foglalkozó kollektív befektetési vállalkozások (ÁÉKBV) esetében, tekintve, hogy a pénzáramok nem irányíthatók át olyan személyhez, aki az ügylet keretében azoknak nem jogosult kedvezményezettje. Ezt kell feltételezni olyan szervezetek esetében is, amelyekre az uniós jogszabályok vagy valamely harmadik ország joga szerint azonos követelmények vonatkoznak.
(8)
A valamely ügylettel szembeni kitettségből eredő, ügyféllel vagy egymással kapcsolatban álló ügyfelek csoportjával szembeni kitettségek fennállása és értéke független attól, hogy az ügylettel szembeni kitettség a kereskedési könyvben, vagy a nem kereskedési könyvben szerepel-e. Így az alapul szolgáló eszközökhöz kapcsolódó ügyletekkel szemben fennálló kitettségeket azonos feltételek és módszerek alapján kell meghatározni, tekintet nélkül arra, hogy az említett kitettségek az intézmény kereskedési könyvében vagy nem kereskedési könyvében szerepelnek-e.
(9)
Ez a rendelet az Európai Bankhatóság (EBH) által a Bizottsághoz benyújtott szabályozástechnikai standardtervezeten alapul.
(10)
Az EBH nyilvános konzultációt folytatott az e rendelet alapját képező szabályozástechnikai standardtervezetről, elemezte az esetlegesen kapcsolódó költségeket és hasznot, továbbá kikérte az 1093/2010/EU európai parlamenti és tanácsi rendelet (3) 37. cikkével összhangban létrehozott banki érdekképviseleti csoport véleményét,
ELFOGADTA EZT A RENDELETET:
1. cikk
Tárgy
E rendelet meghatározza azon feltételeket és módszereket, amelyekkel meghatározható egy intézmény ügyféllel, illetve egymással kapcsolatban álló ügyfelek csoportjával szembeni teljes kitettsége az alapul szolgáló eszközhöz kapcsolódó ügyletekből származó kitettségek tekintetében, valamint azon feltételeket, amelyek mellett az alapul szolgáló eszközökhöz kapcsolódó ügylet struktúrája nem jelent további kitettséget.
2. cikk
Fogalommeghatározások
E rendelet alkalmazásában:
a) „ügyletek”: az 575/2013/EU rendelet 112. cikkének m) és o) pontjában említett ügyletek és egyéb olyan ügyletek, amelyek esetében kitettség áll fenn az alapul szolgáló eszközökkel szemben;
b) „ismeretlen ügyfél”: olyan egyetlen feltételezett ügyfél, amelyhez az intézmény valamennyi olyan kitettséget hozzárendel, amelynek kötelezettjét nem azonosította, feltéve, hogy e rendelet 6. cikke (2) bekezdésének a) és b) pontja, valamint (3) bekezdésének a) pontja nem alkalmazható.
3. cikk
Az ügyletekből származó kitettségek azonosítása
(1) Egy intézmény a valamely ügyletből adódóan egy adott ügyféllel vagy egymással kapcsolatban álló ügyfelek csoportjával szemben fennálló teljes kitettséghez való hozzájárulást a 4., 5. és 6. cikkben meghatározott módszer szerint határozza meg.
Az intézmény az 5. cikkel összhangban minden alapul szolgáló eszközre vonatkozóan külön kiszámítja az adott alapul szolgáló eszközzel szembeni kitettségét.
(2) Az intézmény értékeli, hogy egy adott ügylet a 7. cikk szerint további kitettséget jelent-e.
4. cikk
Az alapul szolgáló eszközökkel rendelkező ügyletekkel szembeni alapul szolgáló kitettségek
(1) Az 5. és 6. cikk alkalmazásában az olyan ügylet („A” ügylet) alapjául szolgáló kitettségek értékelésekor, amelynek szintén alapul szolgáló kitettsége van egy másik ügylettel („B” ügylet) szemben, az intézménynek a „B” ügylettel szembeni kitettséget a „B” ügylet alapjául szolgáló kitettségekkel helyettesítettként kell kezelnie.
(2) Az (1) bekezdés mindaddig alkalmazandó, amíg az alapul szolgáló kitettségek alapul szolgáló eszközhöz kapcsolódó ügyletekből származó kitettségek.
5. cikk
A kitettségérték kiszámítása
(1) Egy intézménynek egy adott ügylet alapjául szolgáló eszközzel szembeni kitettsége az alábbiak közül a kisebb érték:
a)
az alapul szolgáló eszközből származó kitettség értéke;
b)
az intézmény alapul szolgáló eszközzel szembeni kitettségeinek az intézmény ügylettel szembeni összes kitettségéből eredő teljes értéke.
(2) Egy intézménynek egy adott ügylettel szemben fennálló valamennyi kitettsége esetében az alapul szolgáló eszközből eredő kitettség értékét az alábbiak szerint kell meghatározni:
a)
ha az adott ügylet valamennyi befektetőjének kitettségei a rangsorban azonos helyet foglalnak el, akkor az alapul szolgáló eszközből eredő kitettség értéke az intézmény ügylettel szembeni kitettségének megfelelő arány, valamint az alapul szolgáló eszközből származó kitettség értékének a szorzata;
b)
az a) pontban említettektől eltérő esetekben az alapul szolgáló eszközzel szemben így kapott kitettség értéke az intézmény ügylettel szembeni kitettségének megfelelő arány, valamint az alábbi értékek közül a kisebb szorzata:
i.
az alapul szolgáló eszközből származó kitettség értéke;
ii.
az intézmény ügylettel szembeni teljes kitettségének, valamint a rangsorban az intézmény kitettségével azonos helyet elfoglaló, az adott ügylettel szembeni összes egyéb kitettségnek az együttes kitettségértéke.
(3) Az intézmény ügylettel szembeni kitettségének megfelelő arány az intézmény kitettségének értéke elosztva az intézmény ügylettel szembeni teljes kitettségének, valamint a rangsorban az intézmény kitettségével azonos helyet elfoglaló, az adott ügylettel szembeni összes egyéb kitettségnek az együttes kitettségértékével.
6. cikk
Az alapul szolgáló kitettségek teljes kitettséghez való hozzájárulásának kiszámítása
(1) Valamennyi olyan hitelkockázati kitettség esetében, amelynek a kötelezettjét azonosította, az intézmény figyelembe veszi a vonatkozó alapul szolgáló eszközzel szembeni kitettségének értékét az adott kötelezettel, mint egyedi ügyféllel, illetve a kötelezettet magában foglaló, egymással kapcsolatban álló ügyfelek csoportjával szembeni teljes kitettségének kiszámításakor.
(2) Ha az intézmény egy alapul szolgáló hitelkockázati kitettség kötelezettjét nem azonosította, vagy ha az intézmény nem tudja igazolni azt, hogy az alapul szolgáló kitettség nem hitelkockázati kitettség, akkor az intézmény az adott kitettséget a következők szerint rendeli ügyfélhez:
a)
ha a kitettségérték nem éri el az intézmény figyelembe vehető szavatolótőkéjének 0,25 %-át, akkor az intézmény az ügylettel szembeni kitettséget külön ügyfélhez rendeli;
b)
ha a kitettségérték megegyezik az intézmény figyelembe vehető szavatolótőkéjének 0,25 %-ával vagy azt meghaladja, és az intézmény az ügyleti megbízás útján biztosítani tudja, hogy az ügylet alapjául szolgáló kitettségek nem kapcsolódnak a portfólióján belüli egyéb kitettségekhez, ideértve az egyéb ügyletekből származó alapul szolgáló kitettségeket is, akkor az intézmény az ügylettel szembeni kitettséget külön ügyfélhez rendeli;
c)
az a) és b) pontban említettektől eltérő esetekben a kitettséget az ismeretlen ügyfélhez rendeli.
(3) Ha az intézmény nem tudja megkülönböztetni a valamely ügylet alapjául szolgáló kitettségeket, akkor az ügylettel szembeni kitettségeinek teljes értékét a következők szerint rendeli ügyfélhez:
a)
ha a teljes kitettségérték nem éri el az intézmény figyelembe vehető szavatolótőkéjének 0,25 %-át, akkor az intézmény az ügylettel szembeni kitettség teljes értékét külön ügyfélhez rendeli;
b)
az a) pontban említettektől eltérő esetekben a teljes kitettségértéket az ismeretlen ügyfélhez rendeli.
(4) Az (1) és (2) bekezdés alkalmazásában az intézmények rendszeresen, legalább havonta ellenőrzik az ilyen ügyleteket az alapul szolgáló kitettségek összetételében és részarányában bekövetkezett változások szempontjából.
7. cikk
Az ügylet struktúrájából származó további kitettség
(1) Egy ügylet struktúrája nem jelent további kitettséget, ha az ügylet az alábbi két feltételt egyszerre teljesíti:
a)
az ügylet jogi és működési struktúrája olyan kialakítású, amely az ügylet kezelője vagy harmadik fél számára nem teszi lehetővé az ügyletből származó cash flow-k átirányítását olyan személyhez, aki egyébként azoknak az ügylet feltételei szerint nem jogosult kedvezményezettje;
b)
az ügylet keretében sem a kibocsátó, sem más személy nem kötelezhető arra, hogy az alapul szolgáló eszközökből származó cash flow-kon kívül vagy azok előlegfizetéseként az intézmény részére kifizetést teljesítsen.
(2) Az (1) bekezdés a) pontjában foglalt feltétel akkor tekinthető teljesítettnek, ha az ügylet az alábbiak egyike:
a)
a 2009/65/EU irányelv 1. cikkének (2) bekezdésében meghatározott ÁÉKBV;
b)
harmadik országban letelepedett vállalkozás, amely az ÁÉKBV-k tevékenységéhez hasonló tevékenységet folytat, és amelynek felügyeletét uniós jogszabály vagy harmadik ország jogszabály írja elő, amely az Unióban az ÁÉKBV-kre vonatkozó felügyeleti és szabályozási követelményekkel legalább egyenrangú követelményeket alkalmaz.
8. cikk
Hatálybalépés
Ez a rendelet az Európai Unió Hivatalos Lapjában való kihirdetését követő huszadik napon lép hatályba.
Ez a rendelet teljes egészében kötelező és közvetlenül alkalmazandó valamennyi tagállamban.
Kelt Brüsszelben, 2014. október 2-án.