Kommissionens Beslutning
af 17. februar 2003
om Kongeriget Belgiens støtteordning til fordel for koordinationscentre, som er hjemmehørende i Belgien
(meddelt under nummer K(2003) 564)
(Kun den franske og den nederlandske udgave er autentiske)
(EØS-relevant tekst)
(2003/755/EF)
KOMMISSIONEN FOR DE EUROPÆISKE FÆLLESSKABER HAR -
under henvisning til traktaten om oprettelse af Det Europæiske Fællesskab, særlig artikel 88, stk. 2, første afsnit,
under henvisning til aftalen om Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde, særlig artikel 62, stk. 1, litra a),
efter at have opfordret interesserede parter til at fremsætte deres bemærkninger(1) i overensstemmelse med disse artikler, og
ud fra følgende betragtninger:
I. SAGSFORLØB
(1) I 1997 godkendte Rådet (økonomi og finans) en adfærdskodeks for erhvervsbeskatning(2), med henblik på bekæmpelse af skadelig skattekonkurrence, og samtidig nedsatte det en ad hoc-gruppe til at vurdere, hvilke skatteforanstaltninger der kan falde ind under adfærdskodeksens anvendelsesområde. Som følge af sit tilsagn i denne adfærdskodeks offentliggjorde Kommissionen i 1998 en meddelelse om anvendelsen af statsstøttereglerne på foranstaltninger vedrørende direkte beskatning af virksomhederne(3), hvori den understreger, at den vil påse, at disse regler overholdes til punkt og prikke, under iagttagelse af princippet om lige behandling. Det er på denne baggrund, at Kommissionen i henhold til bestemmelserne vedrørende statsstøtteforanstaltninger har indledt sin undersøgelse af de foranstaltninger, som ad hoc-gruppen vedrørende adfærdskodeksen har udpeget som værende skadelige. I denne forbindelse ønsker Kommissionen at understrege, at ad hoc-gruppens aktiviteter følger EU's politik på statsstøtteområdet, idet begge dele har til formål at sætte en stopper for foranstaltninger, der fordrejer eller truer med at fordreje konkurrencevilkårene i Fællesskabet. Kommissionen noterer sig samtidig de fremskridt, der allerede er gjort i retning af det endelige mål, nemlig at udrydde skadelig skattekonkurrence, og navnlig de skridt, som medlemsstaterne har taget til at afskaffe de foranstaltninger, som ad hoc-gruppen har udpeget som skadelige, eller i hvert fald at ophæve de skadelige aspekter af disse.
(2) Vedrørende detaljerne i de procedurestadier, som ligger forud for Kommissionens beslutning af 27. februar 2002 om indledning af den formelle undersøgelsesprocedure, henviser Kommissionen til det brev, som den ved den lejlighed sendte til Belgien (herefter benævnt "brev om indledning af proceduren")(4).
(3) Der gøres opmærksom på følgende: Kongelig anordning nr. 187 af 30. december 1982 indeholder en skattebestemmelse for godkendte koordinationscentre, som afviger fra de almindelige regler. Den 2. maj 1984 besluttede Kommissionen, at den ingen indvendinger havde mod kongelig anordning nr. 187, således som den ville blive ændret ved det lovudkast, som den belgiske regering den 3. april 1984 havde fremsendt til Kommissionen. Den belgiske regering blev underrettet om denne beslutning. Eftersom de ændringer, den belgiske regering i virkeligheden foretog, ikke var i overensstemmelse med det lovudkast, der var fremsendt til Kommissionen, indledte denne den 12. december 1985 en formel undersøgelsesprocedure. Som følge af de ændringer, der var foreslået af den belgiske regering og indført ved lov af 4. august 1986, underrettede Kommissionen den 9. marts 1987 Belgien om, at den havde afsluttet den indledte procedure i lyset af de ændringer, Belgien havde foretaget for at bringe støtteforanstaltningen i overensstemmelse med EF-traktatens artikel 92 (nu artikel 87).
(4) Den 1. december 1997 godkendte Rådet en Adfærdskodeks vedrørende erhvervsbeskatning og anmodede samtidig Kommissionen om (på ny) at undersøge de i medlemsstaterne gældende skatteregler. Den 11. november 1998 vedtog Kommissionen Meddelelse om anvendelsen af statsstøttereglerne på foranstaltninger vedrørende direkte beskatning af virksomhederne (herefter benævnt "meddelelsen").
(5) Efter den 12. februar 1999 at have rettet anmodning om oplysninger til de belgiske myndigheder meddelte Kommissionen dem den 17. juli 2000, at ordningen nu sandsynligvis skulle betragtes som statsstøtte. Derefter indledte Kommissionen den samarbejdsprocedure, der skal følges i forbindelse med eksisterende støtteordninger, som omhandlet i Rådets forordning (EF) nr. 659/1999 af 22. marts 1999 om fastlæggelse af regler for anvendelsen af EF-traktatens artikel 93(5), ved at opfordre de belgiske myndigheder til at fremsætte bemærkninger. De belgiske myndigheder havde indvendinger mod proceduren og krævede, at samarbejdsfasen skulle indledes af kommissærkollegiet og ikke af Kommissionens tjenestegrene. Denne fremgangsmåde blev afvist af Kommissionen.
(6) Den 11. juli 2001 foreslog Kommissionen(6) Belgien passende foranstaltninger, som kunne tjene til at gøre ordningen forenelig med reglerne for statsstøtteordninger. Ved brev af 19. september 2001 fremsatte de belgiske myndigheder bemærkninger og meddelte samtidig Kommissionen, at disse bemærkninger ikke skulle betragtes som hverken en accept eller en afvisning af de foreslåede passende foranstaltninger.
(7) I mangel af en udtrykkelig accept af disse foranstaltninger inden for den fastsatte frist og i betragtning af de bemærkninger, de belgiske myndigheder havde fremsat i deres brev af 19. september, besluttede Kommissionen den 27. februar 2002 i henhold til artikel 19, stk. 2, i forordning (EF) nr. 659/1999 at indlede proceduren efter EF-traktatens artikel 88, stk. 2. Ved skrivelse(7) af 1. marts 2002 underrettede Kommissionen Belgien om denne beslutning.
(8) Efter forlængelse(8) af den oprindelige frist på en måned meddelte de belgiske myndigheder ved brev af 12. april 2002 Kommissionen deres standpunkt og påpegede i den forbindelse, at det ikke drejede sig om bemærkninger som omhandlet i EF-traktatens artikel 88, stk. 2, men om argumenter som omhandlet i artikel 19, stk. 2, i forordning (EF) nr. 659/1999 vedrørende de af Kommissionen foreslåede passende foranstaltninger.
(9) Ved brev af 16. maj 2002 meddelte Belgien formuleringen af et foreløbigt udkast til lov om ændring af kongelig anordning nr. 187. De ændringer, som med denne formulering foretages i den kongelige anordning, er genstand for en særskilt procedure(9).
(10) Efter mødet med de belgiske myndigheder den 26. juni og den 3. juli 2002, anmodede Kommissionen(10) Belgien om yderligere oplysninger om såvel den gældende lov som det anmeldte udkast til en ny ordning. Efter forlængelse af den oprindelige frist svarede de belgiske myndigheder ved skrivelse af 30. august 2002.
(11) Kommissionens beslutning om at indlede proceduren blev offentliggjort i De Europæiske Fællesskabers Tidende(11). Kommissionen opfordrede interesserede parter til at fremsætte deres bemærkninger til den omhandlede støtte. Kommissionen har modtaget bemærkninger til sagen fra 90 interesserede parter. Ved breve(12) af henholdsvis 24. september og 8. november 2002 videresendte Kommissionen disse bemærkninger til Belgien, som reagerede herpå ved breve af henholdsvis 16. oktober og 16. december 2002.
II. BESKRIVELSE AF DE UNDERSØGTE FORANSTALTNINGER
(12) Skatteordningen for koordinationscentre har sin oprindelse i kongelig anordning nr. 187 af 30. december 1982. Denne kongelige anordning er blevet suppleret af lov af 11. april 1983, kongelig anordning af 20. december 1984 og lov af 28. december 1992 og i forbindelse hermed ændret flere gange(13). Ordningen har i sin nuværende form været gældende siden 1. januar 1993. En generel beskrivelse fra skattemyndighederne er affattet i cirkulære CI.RH.421/439.244 af 29. november 1993.
(13) Et koordinationscenter kommer i betragtning til ordningen efter individuel anerkendelse ved kongelig anordning. I henhold til kongelig anordning nr. 187 skal koordinationscentret, for at opnå godkendelse, være en del af en koncern af multinational karakter(14), der råder over kapital og reserver til en værdi af mindst 1 mia. BEF og har en årsomsætning, hvoraf den konsoliderede værdi er på mindst 10 mia. BEF. Kun visse forberedelses-, hjælpe- eller centraliseringsaktiviteter er tilladt(15), og selskaber fra den finansielle sektor (kreditinstitutter, banker, forsikringsselskaber) kommer ikke i betragtning til denne ordning. Endelig skal koordinationscentrene i Belgien have et personale, der svarer til mindst ti fuldtidsansatte, når de har været aktive i to år.
(14) Godkendelsen af centret er gyldig i ti skattepligtige perioder fra og med den skattepligtige periode, hvori ansøgningen er indsendt. Siden vedtagelsen af lov af 23. oktober 1991 kan godkendelsen forlænges på de samme vilkår, som gjaldt ved den oprindelige godkendelse.
(15) Kongelig anordning nr. 187 afviger fra den almindelige skatteordning ved at fastsætte de godkendte koordinationscentres skattepligtige indkomst efter en fast takst, der svarer til en procentdel af udgifterne og driftsomkostningerne (herefter benævnt "Cost plus"-metoden). Beregningen er baseret på alle centrets udgifter, ekskl. personaleudgifter, finansielle omkostninger og selskabsskat. Overskudsmargenen skal i princippet beregnes i hvert enkelt tilfælde, under hensyntagen til centrets faktiske aktiviteter. Såfremt centret selv fakturerer visse tjenesteydelser til en pris, der stemmer overens med udgiftsbeløbet plus en overskudsmargen, kan den procentdel, som overskudsmargenen udgør, bruges dertil, forudsat at den ikke er unormal. Hvis der ikke findes objektive kriterier for fastsættelsen af den overskudsmargen, der skal tages i betragtning, skal den i princippet fastsættes til 8 %.
(16) Koordinationscentrets skattepligtige overskud må imidlertid ikke være lavere end summen af de udgifter eller omkostninger, der ikke er fradragsberettigede som erhvervsmæssige omkostninger ("ikke-fradragsberettigede udgifter") og de usædvanlige eller vederlagsfri fordele, som koncernens medlemmer nyder (herefter benævnt "alternativt grundlag").
(17) Koordinationscentrenes overskud beskattes med den normale selskabsskattetakst.
(18) Ifølge lov af 11. april 1983 er koordinationscentrene fritaget for ejendomsskat af de bygninger, som de selv bruger til udøvelse af deres erhvervsmæssige aktiviteter. Denne lov fritager dem desuden for registreringsafgiften på 0,50 % af indskud i og forøgelser af et centers lovpligtige kapital. Endelig er dividender, renter og royalties udbetalt af koordinationscentrene ved lov af 11. april 1983 altid fritaget for kildeskat, undtagen i tilfælde af renter, hvis modtageren er skattepligtig som fysisk person ("NPB") eller som juridisk person ("RPB").
(19) Som følge af de ved kongelig anordning af 20. december 1984 indførte ændringer, fastsættes det i artikel 110, stk. 6, i den kongelige anordning om gennemførelse af indkomstskatteloven 1992 (herefter benævnt "KB/WIB92"), at koordinationscentrenes indtægter af kontantbeholdninger ligeledes er fritaget for kildeskat.
(20) Fritagelsen for kildeskat skete parallelt med beregningen af en fiktiv kildeskat af centrenes udbetalinger. Denne beskatning er fiktiv, fordi modtagerne af udbetalinger fra centrene modtager det samlede beløb, uden fradrag af kildeskat, men dog kan modregne den fiktive kildeskat i den slutskat, der skal betales. Ifølge de belgiske myndigheder tilkendes denne fiktive kildeskat ikke længere af hverken de renter, der udbetales af centrene i kraft af indgåede overenskomster af 24. juli 1991, af dividender, som er udbetalt fra og med denne dato, eller af royalties, som er udbetalt eller anvist fra og med den 1. januar 1986.
(21) Ved lov af 28. december 1992 blev der fra og med den 1. januar 1993 indført en årlig skat på koordinationscentrene, der blev fastsat til 10000 EUR (400000 BEF) pr. fuldtidsansat arbejdstager i et center, men som ikke kan overstige 100000 EUR (4000000 BEF) pr. center.
(22) Ifølge de belgiske myndigheder vedrører ordningen cirka 250 godkendte centre og finansstrømme på snesevis af milliarder euro.
III. BEGRUNDELSER FOR INDLEDNING AF PROCEDUREN
(23) Kommissionen vurderede, at koordinationscentrene formodentlig nød en særlig fordel, i og med at disse centre var genstand for cost plus-metoden. I betragtning af, at væsentlige udgifter - finansielle omkostninger og personaleudgifter - blev holdt uden for beregningsgrundlaget, og overskudsmargenen i almindelighed blev fastsat til 8 % uanset arten af de udøvede aktiviteter, syntes det dog umuligt, at den således opnåede skattepligtige indtægt skulle være sammenlignelig med det, man ville have opnået ved den traditionelle metode, der finder anvendelse i overensstemmelse med den almindelige lovgivning og beror på forskellen mellem indtægter og udgifter. Denne metode syntes derfor heller ikke at være i overensstemmelse med normen, som denne beskrives i rapporterne fra Organisationen for økonomisk samarbejde og udvikling (OECD) om cost plus-metoden.
Kommissionen var samtidig af den mening, at koordinationscentrene og de koncerner, de er en del af, fik en særlig fordel, i og med at fritagelserne for ejendomsskat, kildeskat og registreringsafgift af kapitalindskud (herefter benævnt "kapitalafgift") gik videre end de fritagelser, som alle selskaber kan påberåbe sig på grundlag af den almindelige skatteordning.
Kommissionen var endelig af den mening, at disse særlige fordele ikke syntes berettigede ved det belgiske skattesystems karakter og forvaltning, og at de kunne føre til, at konkurrencen blev fordrejet og samhandelen mellem medlemsstaterne udsat for skadelig påvirkning. De omtalte foranstaltninger bør derfor formodentlig betragtes som støtteforanstaltninger som omhandlet i EF-traktatens artikel 87, stk. 1. Eftersom desuden undtagelsesbestemmelserne i EF-traktatens artikel 87, stk. 2 og 3, ikke fandt anvendelse, konkluderede Kommissionen i den fase, at en sådan støtteforanstaltning antagelig var uforenelig med fællesmarkedet.
IV. BEMÆRKNINGER FRA DE BELGISKE MYNDIGHEDER OG FRA INTERESSEREDE PARTER
(24) I modsætning til de belgiske myndigheders fremførte indvendinger(16) betragter Kommissionen afgjort de bemærkninger, som disse har fremsat i deres brev af 12. april 2002, som bemærkninger i henhold til EF-traktatens artikel 88, stk. 2.
(25) Tre foreninger eller sammenslutninger har fremsat deres bemærkninger på vegne af de selskaber, de repræsenterer. Det drejer sig om Verbond van Belgische Ondernemingen (VBO), de Amerikaanse Kamer van Koophandel (AmCham) og Federatie van coördinatie-, distributie-, diensten- en callcentra (Forum 187). Ligesom den belgiske regering ønsker Forum 187 med sine bemærkninger at påvise uregelmæssighederne i den procedure, Kommissionen har fulgt, og at modbevise, at der inden for ordningens rammer er tale om uforenelig støtte. Deres argumenter har samtidig til formål at påvise, at tilbagetrækningen af de positive beslutninger af 1984 og 1987 er i modstrid med principperne i fællesskabsretten, der beror på respekten for retssikkerheden og berettigede forventninger.
(26) Foruden disse tre foreninger har 87 centre eller koncerner, der ejer sådanne centre, hver især fremsat deres bemærkninger til Kommissionen. Disse centre beskriver gennemgående deres egen situation med hensyn til godkendelsesdato, personaleomfang og foretagne investeringer og henviser i øvrigt til bemærkningerne fra Forum 187. Listen over de 53 interesserede parter, som ikke har anført, at de ønsker at forblive anonyme i forhold til den belgiske stat, er medtaget i bilaget til denne beslutning.
IV.1. Sagsforløb
(27) De belgiske myndigheder fastholder, at de er uenige i det retsgrundlag, som Kommissionen påberåber sig for at betegne ordningen som eksisterende støtte, og at den valgte procedure derefter ikke er efterlevet. Foreningen Forum 187, der repræsenterer de godkendte centre, fremfører den påstand, at ethvert retsgrundlag mangler, og anmoder Kommissionen om derfor at afstå fra indgriben. Til underbyggelse af disse standpunkter fremføres følgende argumenter.
(28) For det første kan Kommissionen ikke på gyldig vis påberåbe sig artikel 1, litra b), nr. v), i forordning (EF) nr. 659/1999 som retsgrundlag for sin indgriben, eftersom denne bestemmelse foreskriver, at Kommissionen skal levere beviset for, at foranstaltningen på ikrafttrædelsestidspunktet ikke udgjorde støtte, men derefter er blevet til støtte på grund af udviklingen på fællesmarkedet. Kommissionen har ikke bevist, at der er foregået en sådan udvikling. Ingen anden bestemmelse i forordning (EF) nr. 659/1999 tillader, at proceduren vedrørende eksisterende støtteordninger anvendes, såfremt Kommissionen, efter indledningsvis at have været af den mening at en bestemt foranstaltning ikke udgjorde støtte, ændrer mening og fastslår, at den alligevel udgør støtte som omhandlet i EF-traktatens artikel 87. Kommissionen kan således ikke anvende proceduren vedrørende eksisterende støtteordninger i kapitel V i nævnte forordning.
(29) For det andet kan Kommissionen kun under nøje fastsatte betingelser tilbagetrække eller ændre en beslutning med tilbagevirkende kraft. Den skal navnlig overholde en rimelig tidsfrist og først og fremmest levere beviset for det ulovlige i den pågældende beslutning. Desuden skal den respektere princippet om de begunstigedes berettigede forventning. Inden for rammerne af den af Kommissionen fulgte procedure er disse betingelser ikke overholdt, hvorfor der ikke er noget retsgrundlag for en sådan tilbagetrækning.
(30) For det tredje holder Kommissionen sig ikke til den procedure, den selv har valgt, vedrørende eksisterende støtteordninger. På grund af den juridiske og økonomiske betydning af klassificeringen som støtte falder denne værdidom nemlig ikke ind under Kommissionens tjenestegrenes beføjelser, men ind under kommissærkollegiets. Samarbejdsfasen er derfor ikke på gyldig vis igangsat ved brev af 17. juli 2000 fra tjenestegrenene i Generaldirektoratet for Konkurrence. Kun den beslutning af 11. juli 2001(17), der er truffet af Kommissionen som kollegium, kan indlede denne fase, hvorved man i dette tilfælde har sprunget et trin over i proceduren vedrørende eksisterende støtteordninger. Kommissionen har således ikke indledt proceduren på gyldig vis. Af de grunde hævder Belgien, at argumenterne i brev af 12. april 2002 med hensyn til de foreslåede passende foranstaltninger ikke skal betragtes som bemærkninger til procedurens indledning.
IV.2. Foranstaltningens karakter af støtte
(31) Ifølge såvel de belgiske myndigheder som de interesserede parter, der har fremsat bemærkninger, opfylder ordningen for koordinationscentrene ingen af de fire kriterier, der skal være opfyldt, for at foranstaltningen kan blive betragtet som støtte.
IV.2.1. Økonomisk fordel
(32) Først og fremmest påpeger nogle interesserede parter, at de fordele, som koordinationscentrene medfører, er resultatet af stordriftsøkonomi, der kan føres tilbage til centralisering af visse horisontale aktiviteter inden for koncernen, og at de ved deres beslutning om at oprette et center i Belgien ikke har ladet sig styre af skatteordninger, som ansås for mere gunstige. I den forbindelse henviser de til eksistensen af alternative etableringssteder med mere attraktive skatteordninger.
(33) Dernæst anfører Forum 187, ligesom den belgiske stat, argumenter vedrørende alle særskilte foranstaltninger, over for hvilke Kommissionen den 27. februar 2002 indledte proceduren.
IV.2.1.1. Fritagelse for ejendomsskat
(34) For det første har Kommissionen ikke påvist, at kildeskatten medfører omkostninger, som selskaberne normalt skal bære. Tværtimod omfatter belgisk lov talrige fritagelser for ejendomsskat, f.eks. for selskaber med sæde i jobskabelses- eller omstruktureringsområder og innoverende selskaber. Dernæst giver diverse lokale dekreter og forordninger fritagelse for kildeskat til fremme af den økonomiske ekspansion eller omstrukturering. Eftersom størstedelen af de i Belgien hjemmehørende selskaber således nyder en eller anden form for fritagelse, er der ikke tale om, at centrene får en særlig fordel.
(35) For det andet kan kun de centre, som ejer de bygninger, hvor de har til huse, nyde godt af fritagelsen for ejendomsskat. Ifølge Forum 187 skulle kun 5 % af centrene befinde sig i denne situation.
IV.2.1.2. Fritagelse for kapitalafgift
(36) For det første afviser Belgien også, at kapitalafgiften medfører omkostninger, som selskaberne normalt skal bære. Til støtte for denne påstand påpeges det, at belgisk lov omfatter andre fritagelser for kapitalafgift, f.eks. fritagelser til selskaber i beskæftigelseszoner og fritagelser i forbindelse med tildeling af visse former for støtte til fremme af investeringer og beskæftigelse i Belgien. Størstedelen af kapitalindkomsterne nyder i Belgien en eller anden form for fritagelse, hvorfor der ikke er ikke tale om, at centrene får en særlig fordel.
(37) For det andet fastsættes det i artikel 7, stk. 1 i Rådets direktiv 69/335/EØF af 17. juli 1969 om kapitaltilførselsafgifter(18) senest ændret ved akten vedrørende vilkårene for Republikken Østrigs, Republikken Finlands og Kongeriget Sveriges tiltrædelse, at fritagelser, der er bevilget før den 1. juli 1984, fortsat gælder. Den i artikel 29 i lov af 11. april 1983 omhandlede fritagelse daterer sig før denne dato. I forbindelse med den eventuelle anvendelse af dette direktivs artikel 9 påpeges det, at eftersom der i mange andre medlemsstater ikke opkræves kapitalafgift, fordrejer denne fritagelse ikke konkurrencevilkårene i fællesmarkedet. Som følge heraf finder hverken EF-traktatens artikel 102 (nu artikel 97), der omhandler rådførelse med Kommissionen, eller direktivets artikel 9, der henviser til denne traktatbestemmelse, anvendelse i dette tilfælde. De i direktivet opstillede betingelser for bevilling og fortsættelse af denne fritagelse er under alle omstændigheder opfyldt.
IV.2.1.3. Fritagelse for kildeskat
(38) For det første kan indeholdelse af kildeskat ikke betragtes som en fast regel i det almindelige belgiske skattesystem, idet der er så mange undtagelser, at størstedelen af finansstrømmene unddrager sig denne regel. Til støtte for denne påstand opregner de belgiske myndigheder en lang række fritagelser for kildeskat af dividender og renter, hvoraf nogle ifølge dem er nært beslægtet med de fritagelser, der bevilges koordinationscentrene, eftersom det altid er indkomster, som udbetales til bosiddende i udlandet, der nyder fritagelse. Ifølge Forum 187 kan alle belgiske selskaber i deres egenskab af "professionelle investorer"(19) undgå indeholdelse af kildeskat af renter. Koordinationscentrene er professionelle investorer og dermed automatisk fritaget for kildeskat af renter. Endvidere er langt størstedelen af renteudbetalingerne til udenlands boende gennemgående fritaget for kildeskat af renter. Ordningen fremstilles derfor som en forenkling på grundlag af den kendsgerning, at centrene udelukkende udfører transaktioner inden for gruppen. Det påpeges, at de belgiske myndigheder også tidligere har påberåbt sig Kommissionens standpunkt til fordel for afskaffelse af enhver form for kildeskat. De anklager Kommissionen for ikke at være konsekvent, eftersom den nu inden for rammerne af nærværende procedure gør indsigelse mod en fritagelse for kildeskat.
(39) For det andet giver fritagelsen for kildeskat af renter, til forskel fra hvad Kommissionen hævder, ikke de begunstigede lejlighed til senere at betale skat af renteindtægter. Som kompensation for det faktum, at der ikke indeholdes kildeskat, skal de nemlig foretage større forskudsindbetalinger (altså forskud på de senere opkrævede skatter).
(40) For det tredje kan man ikke hævde, at fritagelse for kildeskat af renter automatisk fører til total mangel på skatteopkrævning, når kildeskatten udgør den endelige skat. Belgien har undgået dette ved at foreskrive, at fritagelsen udelukkende gælder, hvis modtageren af renteudbetalingerne er kendt og ikke er underkastet beskatning af fysiske eller juridiske personer, de eneste skattepligtige for hvem kildeskatten udgør en endelig beskatning.
(41) For det fjerde har Kommissionen i tilfælde af fritagelsen for kildeskat af renter af kontantbeholdninger, der udbetales til centrene, et forkert billede af det belgiske system, der bevilger fritagelse for denne kildeskat til alle selskaber i deres egenskab af "professionelle investorer". Koordinationscentre får således ingen særlig fordel i forhold til andre selskaber.
IV.2.1.4. Fiktiv kildeskat
(42) I 1991 blev den fiktive kildeskat på renter nedbragt til nul, hvorfor Kommissionen gør sig unødige bekymringer over denne foranstaltning.
IV.2.1.5. Fast indkomstansættelse (cost plus)
(43) For det første anbefales cost plus-metoden kraftigt af OECD ved fastsættelsen af priserne på tjenesteoverførsler inden for en gruppe. I denne forbindelse påpeges det, at udelukkelsen af visse omkostninger og udgifter fra beregningsgrundlaget for cost plus er forenelig med OECD-anbefalingerne, hvori det fastslås, at det ikke altid er nødvendigt at tilføje en overskudsmargen, eftersom en pris opfylder konkurrencebetingelserne ("at arms length"). Desuden skal den belgiske administration ved fastsættelsen af overførselspriserne basere sig på OECD-rapporterne(20). Endvidere er ifølge OECD-principperne udgifter, der påløber i et bestemt land via en enhed, som ikke er en permanent virksomhed eller et datterselskab, normalt fradragsberettigede for de enheder, for hvis regning udgifterne foretages. I så tilfælde er der ingen formidlingsmargen.
(44) For det tredje er det berettiget at anvende én enkelt procentdel på 8 %, eftersom denne procentdel allerede før indførelsen af ordningen for koordinationscentrene blev anvendt til fastsættelse af skattepligtige indkomster for udenlandske selskabers afdelinger i Belgien. Endvidere anføres det, at den belgiske administration også anvender faste procentsatser på overskudsmargenen for visse kategorier af selvstændige. Med sin kritik af anvendelsen af en sådan fast procentsats tager Kommissionen fejl af realiteterne, nemlig at dette drejer sig om en administrativ arbejdsmetode, der har været fulgt siden 1964, og som udgør en integreret del af det belgiske skattesystem.
(45) For det fjerde har ordningen ulemper i sammenligning med det almindelige skattesystem, hvis et centers driftsregnskaber udviser tab. I det tilfælde skal centrene nemlig ikke alene betale skatter af en fiktiv fast indkomst, der er opnået ved cost plus-metoden, men også den faste skat på 10000 EUR pr. ansat(21), mens der på basis af den almindelige metode ikke ville blive opkrævet skat. Desuden ville en eventuel undervurdering af den skat, som et center skulle betale, automatisk blive udlignet i forhold til moderselskabet i den multinationale koncern, når dette betaler skat af indtægterne på verdensplan. Som eksempler nævnes koncerner med moderselskaber i Amerikas Forenede Stater, Finland og Tyskland. Ifølge Forum 187 opnår man således ikke på koncernplan nogen som helst fordel.
(46) For det femte er udelukkelsen af personaleudgifterne ingen fordel, eftersom disse udlignes af den faste skat på de første ti ansatte. Denne personalebeskatning stemmer overens med 8 % af et beløb, der er sammenligneligt med det beløb, der udgøres af de personaleudgifter, der lades ude af betragtning. Udelukkelsen af de finansielle omkostninger er berettiget, fordi det, såfremt disse skulle tages i betragtning ved skatteopkrævningen, ville resultere i en skat, der er højere end de indkomster, som centret har i kraft af formidlingsmargenen.
(47) For det sjette er det i betragtning 16 beskrevne grundlag ikke et teoretisk grundlag, idet det endda ofte figurerer som reelt skattepligtigt grundlag.
IV.2.2. Brug af statsmidler
(48) På den ene side er der ingen statsmidler involveret i ordningen for koordinationscentre. Ordningens indførelse har derimod lokket centre til Belgien, og dermed er de belgiske statsmidler øget.
(49) På den anden side nyder størstedelen af de i Belgien hjemmehørende selskaber en eller anden fritagelse for kildeskat, ejendomsskat og kapitalafgift. Den belgiske stat afstår derfor ikke fra ekstra skatteindtægter.
IV.2.3. Fordrejning af konkurrencen og skadelig påvirkning af samhandelen mellem medlemsstaterne
(50) For det første bliver Kommissionens beslutning om at indlede proceduren kun overfladisk og teoretisk begrundet, og det påvises ikke konkret, at konkurrencen fordrejes, og at samhandelen påvirkes i skadelig retning. Med henvisning(22) til De Europæiske Fællesskabers Domstols dom betragter Belgien en sådan mangel på tilstrækkelig begrundelse som ugyldiggørende.
(51) For det andet må de øvrige medlemsstaters skattesystemer ikke lades ude af betragtning. Kommissionens standpunkt, at den pågældende ordning (udelukkende) skal undersøges på baggrund af den i øjeblikket i Belgien gældende almindelige skattelov, er uacceptabel. Således kan fritagelserne for kildeskatten, ejendomsskatten og kapitalafgiften umuligt have en skadelig indflydelse på samhandelen mellem medlemsstaterne, i betragtning af at sådanne skatter slet ikke findes i visse - om ikke de fleste - andre medlemsstater. Heller ikke den af Kommissionen foretagne analyse af den i Belgien anvendte cost plus-metode viser, i hvilken henseende denne metode skulle være mere fordelagtig end de metoder, der anvendes i andre medlemsstater med konstruktioner, der kan sammenlignes med koordinationscentre. De fordele, som centrene har, findes ligeledes i mange andre lande, og Kommissionen har da heller ikke kunnet påvise, at konkurrencen og samhandelen mellem medlemsstaterne er påvirket i skadelig retning. Kommissionen burde have fremlagt konkrete beviser på disse skadelige påvirkninger.
(52) For det tredje hævder Kommissionen på et rent teoretisk grundlag, at tilstedeværelsen af koordinationscentre inden for multinationale koncerner har en skadelig indflydelse på konkurrencen og samhandelen. Hermed overser den den økonomiske realitet, at den generelle tendens til at koncentrere tjenesteydelserne inden for en koncern i enheder af typen "koordinationscenter", finder sin berettigelse i stordrift, som resulterer i lavere omkostninger. Ifølge Forum 187 har alle multinationale selskaber en enhed, der er ansvarlig for centraliseringen af, blandt andet, cash flow-kontrol, finansiering, regnskaber eller personaleledelse for de selskaber, som hører til koncernen. Det står for øvrigt alle disse multinationale selskaber frit for at etablere et center i Belgien eller et andet sted. Der er derfor ikke tale om konkurrencefordrejning.
(53) For det fjerde påpeges det, at selv om centrene skulle befinde sig i en gunstig finansiel stilling, fordrejes konkurrencen på det finansielle marked dog ikke, fordi pengefinansinstitutterne fastsætter de af dem tilbudte betingelser på grundlag af en uafhængig analyse af koncernens situation, uden at gøre regning med eksistensen af et koordinationscenter og med de fordele, der er resultatet af eventuelle særlige skatteregler. Desuden baserer banker sig på referencetakster (LIBOR, EURIBOR osv.), som centrene ikke har den mindste indflydelse på.
IV.2.4. Foranstaltningens selektivitet og specificitet
(54) For det første har Kommissionen ikke bevist, at der er tale om skønsbeføjelser ved tilkendelse af ordningens fordele. Ordningen administreres derimod med strengt ensartede og klare regler. Navnlig den kendsgerning, at ikke et eneste godkendt center må udøve forsikrings- eller genforsikringsvirksomhed, skal udelukkende tilskrives forsikringslovgivningen, der ikke tillader, at et forsikringsselskab driver anden virksomhed, og ikke at skattemyndighederne skulle råde over en vis vurderingsmargen.
(55) For det andet er den belgiske regering af den mening, at Kommissionen med urette tillægger førstnævnte bevisbyrden ved at kræve bevis for, at foranstaltningen retfærdiggøres af det belgiske skattesystems karakter og forvaltning. Kommissionen baserer sig her på meddelelsen. En meddelelse kan imidlertid ikke pålægge medlemsstaterne nye forpligtelser. Det er derimod op til Kommissionen at påvise, at ordningen ikke kan retfærdiggøres af det belgiske skattesystems forvaltning.
Berettigelse på grund af ordningens karakter og forvaltning
(56) For det første ligger det i et skattesystems art at opstille grænser og betingelser for de fordele og ulemper, det giver. Til forskel fra hvad Kommissionen hævder, beror det belgiske system på det princip, at selskaber som "professionelle investorer" er fritaget, og ikke på princippet om den systematiske indeholdelse af kildeskat (se betragtning 38). Kildeskatten er hovedsagelig tænkt som beskatning af fysiske og juridiske personer, som derved fritages for en forpligtelse: nemlig forpligtelsen til at opgive renteindtægter, af hvilke der indeholdes kildeskat, fordi denne kildeskat udgør den endelige skat af de pågældende indtægter. Præsentationen af de her gældende forskrifter som et princip, der medfører talrige undtagelser, skal tilskrives de lovgivende myndigheders ønske om at medtage disse forskrifter i en afdeling af Lovbog om indkomstbeskatning 1992 (herefter benævnt "WIB92") der er fælles for de fire slags skat(23), der opkræves. Ifølge Forum 187 ligger det i skattesystemets karakter, at der fastsættes principper, som kan behæftes med undtagelser. Disse undtagelser begunstiger nødvendigvis visse selskaber mere end andre. Det betyder dog ikke, at alle disse fritagelser skal betragtes som statsstøtte som omhandlet i EF-traktatens artikel 87, stk. 1. Det er derfor ikke passende systematisk at anvende bestemmelser fra den nævnte artikel på dem.
(57) For det andet illustrerer de belgiske myndigheder med et taleksempel, at selskaber i almindelighed - og koordinationscentre i særdeleshed - skal fritages for kildeskatten, eftersom de hvert år foretager særdeles mange finansielle transaktioner. Uden denne fritagelse ville det samlede beløb af den indeholdte kildeskat overstige beløbet af den skat, der skulle betales over hele året, hvorved den belgiske stat ville føle sig forpligtet til at tilbagebetale anselige beløb til alle selskaber i landet. Dette gælder i endnu højere grad koordinationscentrene på grund af deres aktiviteter inden for rammerne af centralisering af cash flow-kontrollen (cash pooling).
(58) For det tredje er centrenes fritagelse berettiget på grund af den risiko for dobbeltbeskatning, der er forbundet med kildeskat. Hvis den for meget indeholdte kildeskat på indenlandske transaktioner kan kræves tilbagebetalt, holder en stat trods alt sjældent regnskab med den i udlandet indeholdte kildeskat. Desuden er det sådan, at selv om visse stater accepterer, at kildeskat, der er indeholdt i udlandet, trækkes fra de skatter, der opkræves af dem, er der ikke en eneste stat, der går så vidt, at den tilbagebetaler for meget indeholdt kildeskat i forhold til slutskatten.
(59) For det fjerde er den selektivitet, som Kommissionen kritiserer, berettiget, da den foranstaltning udelukkende er beregnet på selskaber, der beskæftiger sig med opgaver, som normalt udføres af et hovedkontor. I den forbindelse påpeges det, at denne selektivitet svarer nogenlunde til den, der indgår i den skatteordning, der foreskrives i Rådets direktiv 90/435/EØF af 23. juli 1990 om en fælles beskatningsordning for moder- og datterselskaber fra forskellige medlemsstater(24), ændret ved akten vedrørende vilkårene for Republikken Østrigs, Republikken Finlands og Kongeriget Sveriges tiltrædelse (eller i forslag til Rådets direktiv om en fælles ordning for beskatning af renter og royalties, der betales mellem associerede virksomheder i forskellige medlemsstater)(25). Endelig var den generelle karakter af fritagelsen, fra og med 1983, for de renteindtægter, som blev udbetalt af centrene, på det tidspunkt berettiget, eftersom meningen med disse centre var at fremme nye, endnu ukendte former for finansielle transaktioner. Det stod derfor endnu ikke fast, om de forskellige fritagelsesbestemmelser, som man havde dengang, skulle finde anvendelse på disse nye finansstrømme.
IV.3. Forenelighed med fællesmarkedet
(60) Den belgiske regering er af den mening, at hvis der er tale om støtte, er denne i henhold til EF-traktatens artikel 87, stk. 3, litra c), forenelig med fællesmarkedet, eftersom ordningen er indført med henblik på at stimulere investeringer og beskæftigelse i Belgien. Til støtte herfor henviser den til rapport til kongen forud for kongelig anordning nr. 187.
(61) Hvad angår fritagelse for kapitalafgift, spørger Kommissionen sig selv, om denne er forenelig med fællesskabsbestemmelserne herom. Belgien erklærer, at alle betingelser og formaliteter, som foreskrevet ved direktiv 69/335/EØF, er opfyldt, og bekræfter, at opretholdelsen af denne fritagelse derfor er forenelig med direktivets artikel 7, der endda foreskriver, at de fritagelser, der går forud for 1. juli 1984, skal opretholdes. Fritagelsen som omhandlet i artikel 29 i lov af 11. april 1983 daterer sig før denne dato.
IV.4. Berettigede forventninger
(62) For det første har de godkendte centre fået tilkendt fordelen ved ordningen i god tro og fuldstændig retmæssigt. Centrene kan derfor påberåbe sig princippet om berettiget forventning med henblik på fuldt ud at nyde godt af den i øjeblikket løbende tilkendelse på ti år. Denne berettigede forventning beror nemlig på Kommissionens beslutninger af 1989 og 1987 om tilladelse af ordningen og på svaret(26), som i 1990 blev givet af det medlem af Kommissionen, som er ansvarlig for konkurrence, på en forespørgsel fra Europa-Parlamentet, hvori det bekræftes, at Kommissionen i lyset af de gældende ordninger vedrørende statsstøtte ingen indvendinger havde imod ordningen for centrene.
(63) For det andet er Kommissionens pludselige tilbagetrækning af de positive beslutninger af 1984 og 1987 i strid med visse grundlæggende principper i fællesskabsretten og navnlig med principperne om retssikkerhed og berettiget forventning. Således understreger Forum 187, der citerer europæisk retspraksis, at der er tale om formodning om lovmedholdelighed i Kommissionens beslutninger, og at den skal anføre og belyse de bevæggrunde, der ligger til grund for dens beslutning om, at tidligere beslutninger var uretmæssige (dom Papiers Peints(27)). Dette skal gøres inden for en rimelig frist (dom Alpha Steel(28)). Den, som beslutningen er rettet til, skal kunne fastslå, hvilke forpligtelser der pålægges ved denne beslutning (dom Gondrand(29) og Opel Austria(30)). Der er fremsat kritik mod Kommissionen, fordi den mellem en beslutning af 1999 og de fem forudgående beslutninger vedrørende den samme virksomhed har anvendt forskellige fortolkninger (dom Kvaerner Warnow(31)). Hvis den virksomhed, som en beslutning er rettet til, ikke appellerer inden for to måneder, kan der ikke længere gøres indsigelse mod beslutningen, og det samme gælder Kommissionen, eftersom den erklærede, at ordningen ikke udgør statsstøtte. Endelig kan Kommissionen, når en ordning er godkendt, ikke længere undersøge de inden for rammerne af denne ordning godkendte særskilte foranstaltninger (dom Italgrani(32)).
(64) For det tredje ville de centre - eller de grupper, som de tilhører - såfremt Kommissionen forbød ordningen, lide betydelige tab, hvis de ikke kunne nyde godt af den resterende periode af den eksisterende godkendelse. Disse tab ville navnlig være resultatet af forpligtelsen til at overføre centrets aktivitet fra Belgien til udlandet og af at bryde langtidskontrakter med personale, pengeinstitutter(33) eller ejere af de bygninger, de lejer. Som følge af godkendelsen eller forlængelse af godkendelsen af centret er der foretaget betydelige investeringer med henblik på at organisere centrets aktiviteter og at tilpasse koncernens struktur(34) med henblik på en centralisering af de pågældende aktiviteter. De pågældende koncerner har besluttet at etablere deres center i Belgien eller at investere der, fordi de havde berettigede forventninger om, at ordningen ikke udgjorde statsstøtte som omhandlet i EF-traktatens artikel 87, og at de i hele godkendelsesperioden og endda efter denne, dvs. med forventning om at forblive operationelle på lang sigt, ville kunne benytte sig af ordningen.
(65) Af disse grunde er Forum 187 af den mening, at Kommissionen ikke kan ophæve sine tidligere beslutninger af 1984 og 1987, og at den bør bringe den procedure, der blev indledt den 27. februar 2002, til ophør. De foreninger og centre, der har udtalt sig individuelt, kræver anerkendelse af deres berettigede forventning om, at den godkendelse, som den belgiske regering har bevilget, er lovlig, og at virkningerne af støtteordningen fortsætter til udgangen af den løbende godkendelsesperiode. De sidst forlængede godkendelser løber til og med den 31. december 2010.
(66) Visse centre gør endvidere krav på at få godkendelsen forlænget for en ny tiårsperiode ud over den løbende periode.
V. DE BELGISKE MYNDIGHEDERS REAKTION PÅ BEMÆRKNINGER FRA INTERESSEREDE PARTER
(67) Belgien fastslår, at de mange bemærkninger, der blev fremsat, viser en positiv holdning til ordningen. Omfanget af de investeringer, som er gjort af de interesserede parter, viser den tillid, man har til koordinationscentrenes vedtægter og til de belgiske og europæiske beslutninger i forbindelse hermed. De belgiske myndigheder påpeger desuden, at ingen af de økonomiske aktører har udtalt sig imod ordningen, hvilket efter deres mening bekræfter, at der ikke er tale om fordrejning af konkurrencen.
VI. VURDERING AF FORANSTALTNINGERNE
VI.1. Sagsforløb
(68) Den belgiske stat og Forum 187 fremsatte kritik af klassificeringen af ordningen som eksisterende støtte, af det af Kommissionen valgte retsgrundlag for indgriben og af den af Kommissionen valgte procedure.
(69) Ifølge Kommissionen har foranstaltningerne faktisk grundlag i forordning (EF) nr. 659/1999, og i øvrigt udgør EF-traktatens artikel 87 og 88 det virkelige retsgrundlag, som ligger til grund for enhver indgriben fra Kommissionens side i forbindelse med statsstøtte. I artikel 87 anføres vilkårene for støtteforanstaltninger og deres forenelighed med fællesmarkedet. Det drejer sig om objektive kriterier, og Kommissionen har intet som helst spillerum med hensyn til vurderingen heraf. Hvis Kommissionen kan påvise, at en foranstaltning opfylder alle kriterier i artikel 87, påviser den, at det drejer sig om en støtteforanstaltning, selv hvis det modsatte fremgik af en tidligere beslutning. I forordning (EF) nr. 659/1999 bekræftes dette synspunkt kun ved, at "støtte" defineres som "enhver foranstaltning, der opfylder alle kriterierne i traktatens artikel 87, stk. 1". Eftersom det i henhold til EF-traktatens artikel 87, stk. 1, drejer sig om en støtteforanstaltning, finder artikel 88 anvendelse, og det skal derfor fastslås, om støtteforanstaltningen kommer i betragtning som eksisterende støtte eller ej. Forordning (EF) nr. 659/1999 taler i dette tilfælde om "ny støtte".
(70) Ifølge EF-traktatens artikel 88, stk. 1, er der for eksisterende støtteordninger en mere fordelagtig procedure, som giver medlemsstaten yderligere muligheder for at give sin mening til kende. Kun hvis disse forslag bliver afvist, kan den formelle undersøgelsesprocedure - der omgående finder anvendelse på ny eller uretmæssig støtte - indledes med hensyn til eksisterende støtte. I artikel 1, litra b), i forordning (EF) nr. 659/1999 tages der hensyn til forskellige situationer med hensyn til "eksisterende støtte". Således udgør navnlig "godkendt støtte" eksisterende støtte, uanset om denne støtte udtrykkeligt er godkendt som støtte, der er forenelig med fællesmarkedet, som foranstaltning, der ikke udgør støtte, eller, mindre udtrykkeligt, fordi der ikke er invendinger fra Kommissionens side. Som anført i punkt 32 i brev om indledning af proceduren vedrører denne bestemmelse afgjort tilfælde, hvor Kommissionen efter oprindelig at have været af den mening, at en bestemt foranstaltning ikke udgjorde støtte, ændrer mening og er af den mening, at det faktisk drejer sig om støtte som omhandlet i traktatens artikel 87. Til den kategori hører også støtte, der betragtes som eksisterende støtte, eftersom det kan fastslås, at den på ikrafttrædelsestidspunktet ikke udgjorde støtte, men derefter er blevet støtte på grund af udviklingen i fællesmarkedet, uden at den pågældende medlemsstat har foretaget ændringer af foranstaltningen. Kommissionen drager derfor nedenstående konklusioner.
(71) Hvis for det første artikel 1, litra b), i forordning (EF) nr. 659/1999 i nærværende tilfælde ikke skulle finde anvendelse, som den belgiske stat og Forum 187 har forsøgt at påvise, kan det ikke deraf konkluderes, at Kommissionen ikke råder over retsgrundlag til at fortsætte sin undersøgelse. Tværtimod skal Kommissionen, hvis den fastslår, at centrenes ordning udviser alle kendetegn på en støtteordning (se VI.2. Støttens karakter), i henhold til EF-traktatens artikel 88 (stk. 1 eller stk. 2) ophæve eller ændre den støtte, der er uforenelig med fællesmarkedet. Hvis det ikke kunne fastslås, at støtten udgjorde eksisterende støtte, skulle Kommissionen have konkluderet, at det drejede sig om "ny støtte", at den mere fordelagtige procedure for "eksisterende støtte" ikke fandt anvendelse, og at den formelle undersøgelsesprocedure omgående skulle indledes. En sådan fremgangsmåde ville imidlertid ikke være berettiget i betragtning af situationen som følge af beslutningen af 1984. Kommissionen bekræfter derfor sin vurdering, at ordningen for koordinationscentrene udgør eksisterende støtte, eftersom den blev godkendt i 1984.
(72) For det andet bekræfter Kommissionen på ny sin ret til at ophæve eller ændre en ulovlig positiv beslutning (se betragtning 29). Som allerede anført i punkt 33 i brev om indledning af proceduren kan Kommissionen nemlig foretage en sådan ophævelse, hvis visse betingelser, som er fastlagt i retspraksis(35), er opfyldt. Kommissionen er af den mening, at såfremt denne beslutning fra Kommissionen skulle betragtes som en ophævelse eller snarere en ændring af de tidligere beslutninger af 1984 og 1987, ville disse betingelser være opfyldt. Mere generelt garanterer den fulgte procedure de begunstigedes retssikkerhed og respekten for deres berettigede forventning, hvis denne er fastslået og ikke bringer den faktiske anvendelse af fællesskabsretten i fare. Eftersom proceduren vedrørende eksisterende støtte udelukker ethvert krav om tilbagebetaling af tidligere udbetalt støtte, kan denne beslutning trods alt ikke få tilbagevirkende kraft. Eftersom proceduren kun påvirker fremtidige situationer kan Kommissionen, under forudsætning af at de interesserede parters berettigede forventninger respekteres, derfor ikke acceptere den påstand, at den rimelige frist for ophævelse eller ændring af den ulovlige beslutning skulle være overskredet.
(73) For det tredje kan Kommissionen, hvad iagttagelse af proceduren for eksisterende støtte angår, kun gentage indholdet af punkt 34 i brev om indledning af proceduren: "Kommissionen bemærker, at skrivelsen(36) af 17. juli 2000 ikke indeholdt et formelt eller definitivt standpunkt, men var et første skridt i en lang procedure. Det har i øvrigt opfyldt sin målsætning, for det har gjort de belgiske myndigheder i stand til at fremsætte deres bemærkninger, inden Kommissionen foreslog passende forholdsregler. Endelig er anmodningen om oplysninger og opfordringen til at fremsætte bemærkninger, som omhandlet i procedureforordningens artikel 17, af samme art som andre forudgående skridt, der er omhandlet i forordningen i en anden forbindelse (f.eks. anmodninger om oplysninger og rykkerskrivelser i henhold til artikel 5 og artikel 10, opfordringer til at fremsætte bemærkninger i henhold til artikel 11), som Kommissionen anvender ifølge fast praksis, som medlemsstaterne ikke har nogen indvendinger imod. Den pågældende skrivelse skulle derfor ikke godkendes af kommissærkollegiet".
VI.2. Støttens karakter
(74) Efter afslutning af den formelle undersøgelsesprocedure og under hensyntagen til de argumenter, der er fremført inden for rammerne af beslutning om indledning af proceduren, er Kommissionen af den mening, at den tvivl, som der i procedurens indledningsfase blev givet udtryk for, af følgende grunde ikke kan anses for ubegrundet.
VI.2.1. Økonomisk fordel
(75) Kommissionen bekræfter, at de forskellige fritagelser for ejendomsskat, for kildeskat af renteindtægter og kapitalafgift, tilkendelse af en fiktiv kildeskat samt den faste metode til fastsættelse af centrenes skattepligtige indkomst, som beskrevet i denne beslutning, giver disse centre og de koncerner, som de hører ind under, økonomiske fordele som omhandlet i EF-traktatens artikel 87, stk. 1.
VI.2.1.1. Fritagelse for ejendomsskat
(76) For det første gælder det for indtægter fra fast ejendom som hovedregel, at ejere eller brugsretshavere betaler kildeskat, uanset om det gælder fysiske personer, selskaber eller andre juridiske personer, enten de er bosiddende i Belgien eller i udlandet. Ejendomsskatten udgør derfor en udgift, som normalt bæres af ethvert selskab, som ejer fast ejendom i Belgien(37). De nævnte undtagelser - selskaber, som er etableret i jobskabelseszoner, innovationsaktive selskaber, selskaber i omstruktureringszoner - gælder langt fra alle eller endda størstedelen af de i Belgien hjemmehørende selskaber, og det er derfor overdrevet at fastslå, at størstedelen af de belgiske selskaber nyder godt af den ene eller den anden fritagelse for ejendomsskat. Endvidere er den kendsgerning, at der findes andre fritagelser, endda mange, ikke tilstrækkelig til i væsentlig grad at retfærdiggøre en fritagelse. Enhver fordel skal vurderes i forhold til gældende statsstøtteregler, afhængig af de betingelser og omstændigheder, hvorunder den blev bevilget. De nævnte undtagelser kan klassificeres som foranstaltninger, som ikke udgør støtte, støtte der er forenelig med fællesmarkedet såvel som støtte der uretmæssigt er ydet i Belgien, som ikke er forenelig med fællesmarkedet. Kommissionen ønsker navnlig at lægge vægt på indholdet af sin meddelelse SG(83) D/12, som den 3. januar 1983 blev rettet til Belgien i forbindelse med ordningen for selskaber, der var etableret i en jobskabelseszone. I denne beslutning heder det, at Kommissionen har fastslået, at fritagelsen for selskabsbeskatning, ejendomsskat og registreringsafgiften falder ind under det generelle støtteforbud, som omhandlet i EF-traktatens artikel 92, stk. 1, før denne støtte erklæres forenelig med fællesmarkedet. Der henvises på ny til dette princip i beslutning SG(2000) D/108799 af 28. november 2000(38), der ligeledes er rettet til Belgien.
(77) For det andet beviser det lille antal personer/selskaber, der nyder godt af denne fritagelse for ejendomsskat, ikke, at der ikke er tale om en fordel for disse centre.
VI.2.1.2. Fritagelse for kapitalafgift
(78) Reglen i Belgien(39) er, at kapitalindkomst beskattes. Kapitalafgiften udgør derfor en udgift, som normalt skal bæres af ethvert kapitalselskab - som omhandlet i artikel 3 i direktiv 69/335/EØF - der foretager kapitalindkomst i Belgien som omhandlet i direktivets artikel 4. Ligesom det gælder for ejendomsskat, udgør de få nævnte undtagelser ikke størstedelen af de selskaber, der i princippet er skattepligtige, hvorfor det er overdrevet at fastslå, at størstedelen af de belgiske selskaber nyder godt af en eller anden fritagelse for kapitalafgift. Endvidere gælder det i slutningen af betragtning 76 anførte argument mutatis mutandis også her til at afvise sammenligningen med andre fritagelser, og navnlig dem, som er tilkendt selskaber med hjemsted i jobskabelseszoner.
(79) Endelig forekommer henvisningen til Rådets og Kommissionens fremsatte meninger til fordel for afskaffelse af kapitalafgiften mildest talt paradoksal, eftersom det er reglen i Belgien, at denne afgift betales. Centrenes fritagelse kan i bedste fald betragtes som et skridt i den pågældende retning, men når dette skridt tages på diskriminerende måde, bliver centrene i sammenligning med de andre selskaber med hjemsted på belgisk område begunstiget. Direktiv 69/335/EØF omfatter desuden ikke afskaffelse af kapitalafgiften, men sørger for harmonisering deraf og tillader kun opretholdelse af nationale undtagelser inden for meget begrænsede rammer, der navnlig er anført i artikel 9. I tilfælde af den påtænkte fritagelse respekteres disse rammer ikke.
VI.2.1.3. Fritagelse for kildeskat
(80) Som i tilfældet med ejendomsskat og kapitalafgift bekræfter Kommissionen, at fritagelsen for kildeskat er en økonomisk fordel for centrene eller for de koncerner, som de hører ind under. Den bekræfter navnlig, at kildeskatten, der indeholdes på de betingelser, der er anført i den belgiske almene lov, er en udgift, der normalt bæres af selskaberne. For så vidt den almindelige fritagelse af de indtægter, der udbetales af centrene, går videre end de undtagelser, som er omfattet af den almindelige lov, giver den en økonomisk fordel til centrene og til de koncerner, som de tilhører. Den fordel, som er et resultat af denne fritagelse, består, alt efter det enkelte tilfælde, af en udsættelse af betalingen af slutskatten, af nedsættelse af slutskatten eller endda af manglende beskatning af de pågældende renteindtægter. De argumenter, der er formuleret af den belgiske stat og Forum 187, kan af følgende årsager ikke godtages.
(81) For det første kan, som allerede forklaret ovenfor, det faktum, at der findes fritagelser, som visse selskaber kan gøre brug af, ikke retfærdiggøres af den kendsgerning, at der findes andre undtagelser. I denne forbindelse er det af mindre betydning, at der findes flere selskaber, som er fritaget end selskaber, som betaler eller indeholder kildeskatten. Eftersom der er forskelle i anvendelsen af kildeskatten, og disse fritagelser giver de begunstigede en fordel i forhold til de ikke-begunstigede, falder disse forskelle potentielt ind under anvendelsen af EF-traktatens artikel 87, og det bør derfor fastslås, om den konstaterede fordel i nærværende tilfælde udgør støtte; hvis det er tilfældet, bør dens forenelighed med fællesmarkedet vurderes.
(82) Endvidere er det langt fra størstedelen af de indtægter, som udbetales af selskaber med hjemsted i Belgien, som er fritaget med grundlag i den almene lov. I belgisk lovgivning bevilges der kun få almene fritagelser fra kildeskatten på grundlag af skyldnernes status(40), og når dette er tilfældet, er situationen for de pågældende skyldnere ikke sammenlignelig med centrenes. Sådanne fritagelser skal i øvrigt vedtages ved lov og ikke ved en kongelig anordning. Artikel 266 i WIB92 begrænser nemlig kongens beføjelser til at fravige indeholdelse af kildeskat på indkomst for modtagere, hvis identitet kan fastslås. Denne begrænsning understreger den særlige karakter, som de belgiske lovgivningsmyndigheder har villet give almene fritagelser.
(83) Hvad de i KB/WIB92 affattede fritagelser angår, tilkendes størstedelen af disse fritagelser på strenge betingelser. Det er navnlig tilfældet for de fritagelser, der tilkendes de professionelle investorer, som langt fra omfattes af en almen fritagelse, som kan sammenlignes med den, som bevilges centrene og de koncerner, som disse tilhører. Således er f.eks., hvad koordinationscentralerne angår, følgende indtægter fritaget, mens dette ikke er tilfældet for selskaber, som er underkastet den almindelige ret:
- de indtægter, som udbetales til et udenlandsk selskab, som er etableret uden for Den Europæiske Union i et land, med hvilket Belgien ikke har indgået aftale om at forhindre dobbeltbeskatning
- de indtægter, som udbetales til et selskab, som er etableret i Belgien eller i et andet land inden for EU og ikke opfylder kriterierne i direktiv 90/435/EØF
- de indtægter, der udbetales til et selskab, som er etableret i et af de mange lande, med hvilke Belgien har indgået en aftale, som foreskriver indeholdelse af kildeskat, også selv om denne kildeskat er begrænset.
(84) De fritagelser, som bevilges personer, som ikke er bosat i landet, er omfattet af strenge bestemmelser og begrænser sig til indtægter, som modtages af sparere, som ikke er bosat i Belgien, således at sammenligningen ikke er relevant inden for rammerne af en "statsstøtte"-analyse, der drejer sig om skattemæssige fordele, som tilkendes selskaber og ikke sparere.
(85) For det andet er argumentet vedrørende skatteforskud ikke relevant i alle tilfælde, og navnlig ikke i de ovenfor beskrevne tilfælde, hvor modtageren af indtægterne er en enhed, som ikke er etableret i Belgien, som ikke betaler skat i Belgien, og som derfor ikke kan idømmes straf for, at der ikke er foretaget forskudsindbetalinger. I de tilfælde, hvor modtageren af indtægterne betaler skat i Belgien, nyder denne ganske vist en økonomisk fordel i betragtning af, at kildeskatten ikke indeholdes, fordi forskudsindbetalingen er frivillig og foretages på bestemte tidspunkter i henhold til en tidsplan, der vælges af selskabet afhængigt af de beregnede skattepligtige indtægter. Kildeskatten er derimod en obligatorisk indeholdelse, der finder sted hele året rundt i forbindelse med udbetaling af indtægter. I påkommende tilfælde skal et tabslidende selskab eller et selskab med en ringe skattepligtig indtægt vente, til den indeholdte kildeskat betales tilbage.
(86) For det tredje udgør kildeskatten i henhold til almindelig ret den belgiske slutskat af de indtægter, som udbetales både til sparere - fysiske personer - og til foreninger, som er omfattet af indkomstbeskatningen af juridiske personer, og også af de indtægter, som udbetales til udenlandske selskaber, der ikke kan gøre krav på afregning eller efterbetaling af disse indtægter i bestemmelseslandet for disse indtægter. I det aktuelle tilfælde udgør den almindelige fritagelse, som bevilges for indtægter, der udbetales af centrene, en fordel for de selskaber inden for koncernen, som er etableret i udlandet, eftersom kildeskatten normalt udgør slutskat for dem.
(87) For det fjerde er det urigtigt at påstå, at indtægterne fra samtlige selskabers indskud i deres egenskab af "professionelle investorer" er fritaget for kildeskat. Hvis dette havde været tilfældet, havde det ikke været nødvendigt at ændre artikel 110 i KB/WIB92, for at centrene, som også er "professionelle investorer", skal kunne drage nytte af disse indtægters skattefritagelse.
VI.2.1.4. Fiktiv kildeskat
(88) Kommissionen bekræfter derfor, at tilkendelse af en fiktiv kildeskat faktisk udgør en fordel. Den kendsgerning, at procentsatsen for den fiktive kildeskat blev nedsat til nul i 1991, udelukker ikke nødvendigvis, at renter modtaget af langfristede lån, der er optaget før 1991, stadig nyder godt af en fiktiv kildeskat. Desuden udgør eksistensen af denne foranstaltning i sig selv, som ordning, en potentiel risiko for konkurrencen og samhandelen mellem medlemsstaterne. Selv om procentdelen er nedsat til nul, er foranstaltningen i princippet ikke afskaffet, og procentsatsen kunne ændres ved en almindelig kongelig anordning.
VI.2.1.5. Faste satser for indkomstfastsættelse (cost plus)
(89) Skønt det for det første ifølge OECD-retningslinjerne ikke altid er nødvendigt at beregne en overskudsmarginal, for at en pris skal opfylde konkurrencevilkårene, gælder sådanne undtagelser lejlighedsvise omkostninger for et nærtstående selskabs regning, hvortil de viderefaktureres som sådanne. Denne undtagelse gælder under ingen omstændigheder udgifter, som i reglen bæres af koordinationscentrene inden for rammerne af den aktivitet, som de er oprettet med henblik på. Således udgør udgifterne til personale i centret og de finansielle udgifter, som påløber inden for rammerne af cash flow-systemet eller finansieringsaktiviteter, væsentlige udgiftselementer, som på afgørende vis bidrager til, at centrene har indtægter. Det er derfor ikke berettiget, at de udelukkes fra cost plus-grundlaget i lyset af OECD-retningslinjerne for fastsættelse af afregningspriserne.
(90) For det andet ser det ud til, at Forum 187 påberåber sig en sammenligning med visse enheder, som ikke udgør permanente enheder. Kommissionen kan ikke acceptere denne sammenligning. For det første må en sådan enhed opfylde strenge betingelser, hvilket ikke er tilfældet med de centre, som er godkendt ved kongelig anordning nr. 187. Centrene er pr. definition selskaber i henhold til belgisk lov eller permanente enheder under et selskab efter udenlandsk ret. Disse enheder handler på andre enheders vegne og er fra et skattemæssigt synspunkt gennemsigtige for Belgien: Disse enheder genererer ikke skattepligtige indtægter; de tilsynsførende enheder genererer direkte skattepligtige indtægter. Formålet med cost plus-metoden er i hovedsagen, at der i Belgien rekonstrueres et beskatningsgrundlag for disse centre, som i princippet arbejder for egen regning. Endelig indebærer det fremførte eksempel, at udgiftsbeløbet stemmer overens med de bogførte overskud, således at de regnskabsmæssige indtægter ved disse transaktioner faktisk er lig med nul. På grund af den skattemæssige gennemsigtighed forudsætter denne situation, at det beløb, der fratrækkes af dem, som viderefaktureringen er stilet til, stemmer med det indtægtsbeløb, som de, der viderefakturerer, medtager i beskatningsgrundlaget. Anvendelsen af cost plus-metoden indebærer snarere, at der ikke længere automatisk foregår en sammenkobling mellem indkomster, der bogføres i Belgien, og indkomster, der beskattes i Belgien. De fakturerede beløb, som fratrækkes af dem, som viderefaktureringen stiles til, er derfor ikke nødvendigvis de samme beløb, som tages i betragtning ved beregning af skattegrundlaget.
(91) For det tredje kan det ikke i sig selv på grundlag af den kendsgerning, at der siden 1964 er blevet anvendt en procentsats på 8 % ved fastsættelsen af skattepligtige indtægter i belgiske filialer af udenlandske selskaber konkluderes, at denne praksis er forenelig med traktaten. Kommissionen har tværtimod forholdt sig kritisk til den kendsgerning, at der uden forskel anvendes en og samme procentsats for alle aktiviteter, da det på den måde er umuligt for hvert enkelt center at beregne et skattegrundlag, der opfylder kriteriet om fri konkurrence. Denne tidligere praksis medfører heller ikke, hverken for disse filialers vedkommende og slet ikke for centrenes, at denne procentsats er en korrekt reference. Og selv hvis denne procentsats, i gennemsnit, skulle være acceptabel i forbindelse med de belgiske filialer af udenlandske selskaber, ville dette argument tværtimod bevise, at den er for lav i centrenes tilfælde, hvor den automatisk anvendes på et stærkt reduceret udgiftsgrundlag. Endvidere kan det, i betragtning af at det drejer sig om en administrativ praksis uden juridisk værdi, ikke accepteres, at denne procentsats, der er taget ud af sin oprindelige sammenhæng, skulle udgøre en del af den almene ret eller af det belgiske skattesystem.
(92) For det fjerde forklarer den kendsgerning, at ordningen i tilfælde af regnskabsmæssigt tab viser sig ufordelagtig for centret eller neutral på koncernniveau, når moderselskabet beskattes af sine indtægter på verdensplan, utvivlsomt, at der for visse selskaber ikke er tale om en fordel, men det kan bestemt ikke udledes heraf, at der dermed heller ikke er tale om fordele for andre selskaber, hvis situation er anderledes. Endvidere er centrenes aktivitet begrænset til forberedelser eller hjælpeaktiviteter, hvorfor risikoen for regnskabsmæssige tab er begrænset. Det er netop en af grundene til, at anvendelsen af cost plus er berettiget. Hvad skatteopkrævningen på moderselskabets indtægter på verdensplan angår, skal det påpeges, at denne situation kun vedrører nogle ganske få lande, og at der somme tider er visse undtagelser herfra. Selv i tilfælde af, at moderselskabet er etableret i et af disse lande, er det ingen garanti for, at en skattefordel, som er tilkendt centret, udlignes på moderselskabsniveau.
(93) For det femte kan den faste beskatning af personalet (400000 BEF eller 10000 EUR pr. arbejdstager) ikke retfærdiggøre, at personaleudgifterne udelukkes på grundlag af cost plus. På den ene side stammer denne skat fra perioden efter cost plus-systemet og var derfor ikke tænkt som kompensation for udelukkelsen af personaleudgifterne fra cost plus-grundlaget. På den anden side er den begrænset til de første ti ansatte. For at blive godkendt skal et center faktisk have ti personer ansat eller forpligte sig til at have ti personer ansat inden for to år efter oprettelsen. Skatten bliver derfor ofte fastsat til et maksimumsbeløb på 4 mio. BEF eller (100000 EUR). I betragtning af, at denne beskatning er behæftet med en øvre grænse, og den udelukkende er tilknyttet antallet af arbejdstagere, garanterer den ikke en beskatning, der er sammenlignelig med den, som (navnlig) ville blive opkrævet ved at medtage personaleudgifterne i cost plus-grundlaget. Hvad udelukkelsen af de finansielle udgifter angår, påviser Forum 187's argumenter, skulle de vise sig at være korrekte, snarere, at cost plus-metoden ikke er anvendelig til at rekonstruere indtægterne fra visse finansielle aktiviteter. Det kan under ingen omstændigheder konkluderes af disse argumenter, at disse udgifter systematisk og uden anvendelse af en alternativ metode til at bestemme indtægterne ved de finansielle aktiviteter skal holdes uden for cost plus-grundlaget.
(94) For det sjette er Kommissionen, hvad det alternative grundlag angår, af den mening, at det har til formål at begrænse virkningen af eventuelt misbrug, og at dette ikke kan udgøre et grundlag, der er sammenligneligt med det, som fås af den traditionelle metode, der er baseret på regnskabsresultatet. Det alternative grundlag omfatter nemlig kun de exceptionelle fordele og fordele uden modydelser, som centrene har fået, samt de udgifter, som ikke kommer i betragtning. Disse beløb beskattes også hos de andre selskaber og lægges til det regnskabsmæssige overskud, som cost plus sigter på at rekonstruere for centrene.
(95) Anvendelsen af OECD-reglerne har til formål at fastsætte afregningspriser, der ligger tæt på priserne på det frie marked ifølge regler, som er accepteret af de multinationale selskaber og skattemyndighederne i de pågældende medlemsstater. Disse regler gør det således muligt at fastsætte den regnskabsmæssige fordeling af indtægter på de forskellige enheder, som selskabet har i hver medlemsstat. Desuden skal anvendelsen af denne metode gøre det muligt for hver enkelt medlemsstat at beskatte de pågældende selskaber på et skattegrundlag, der er sammenligneligt med det, som opstår ved beregningen af forskellen mellem indtægter og udgifter for et selskab, som er aktivt i et område med fri konkurrence. Når dette sammenlignelige grundlag, som det er tilfældet i Belgien, er underlagt den normale selskabsskattetakst, er det endelige mål, nemlig fastsættelsen af et sammenligneligt skattegrundlag, nået, og der opnås ikke nogen fordel ved anvendelsen af cost plus-metoden. Kommissionen er af den mening, at cost plus-metoden, der af Belgien anvendes i forbindelse med centrenes ordning, ikke garanterer, at indtægter, der er resultatet af fri konkurrence, tages i betragtning, og endnu mindre at der opkræves en skat, som er sammenlignelig med den, der opkræves hos andre selskaber, der er underlagt det almindelige skattesystem. Den kumulative virkning af udelukkelsen af væsentlige udgifter fra cost plus-grundlaget og anvendelsen af en enkelt takst, der generelt er fastsat til 8 % og uden skelnen til den form for aktiviteter, som centret udøver, fører til en skattenedsættelse, der er en økonomisk fordel som omhandlet i EF-traktatens artikel 87.
VI.2.2. Anvendelse af statsmidler
(96) Kommissionen fastholder sit standpunkt, at de i betragtning 75 nævnte økonomiske fordele bekostes med statsmidler. I sammenligning med anvendelsen af den almindelige ret rummer anvendelsen af en undtagelsesordning for de i Belgien etablerede koordinationscentre en skattenedsættelse. Den belgiske stat afstår således fra en del af sine skatteindtægter.
(97) På den ene side er den anførte forøgelse af skatteindtægterne baseret på en sammenligning mellem de samlede skatteindtægter fra alle belgiske selskaber tilsammen mellem tidspunktet for ordningens indførelse og nu. En foranstaltnings karakter af støtte skal vurderes individuelt for det begunstigede selskab på et bestemt tidspunkt for at fastslå, om visse selskaber modtager mere fra staten eller bidrager mindre til finansieringen af offentlige goder og tjenesteydelser. Hvis dette ikke var tilfældet, ville alle former for støtte være berettigede, hvis de resulterede i, at et selskab blev lokket til en medlemsstat, at dets fremtidige skattepligtige indtægter øges, eller hvis de gjorde det mindre attraktivt at forlade landet.
(98) På den anden side er den kendsgerning, at den belgiske stat i forbindelse med andre fritagelser afstår fra skatteindtægter, ikke relevant for vurderingen af den pågældende fritagelses karakter af støtte. Som allerede anført i denne beslutning kan de andre fremførte fritagelser, hver især på grund af egne karakteristika, udgøre såvel uforenelig som forenelig statsstøtte, eller slet ikke udgøre statsstøtte. Ingen af de tre typer foranstaltninger udelukker anvendelsen af statsmidler.
VI.2.3. Konkurrencefordrejning og skadelig påvirkning af samhandelen mellem medlemsstaterne
(99) Kommissionen fastholder ligeledes, at de i beslutningen beskrevne fordele fordrejer eller truer med at fordreje konkurrencen mellem selskaber, der er etableret i Belgien, og at denne fordrejning påvirker samhandelen i EU. Ifølge Domstolens retspraksis(41) og som bemærket i meddelelsens punkt 11, må det antages at, "når en finansiel støtte, som ydes af en stat, styrker en virksomheds position i forhold til andre virksomheder, som den konkurrerer med i samhandelen inden for Fællesskabet, må det antages, at denne samhandel påvirkes af støtten".
(100) For det første mener Kommissionen, at den har begrundet dette aspekt af sin beslutning om at indlede proceduren på en ganske vist kortfattet, men dog tilstrækkelig måde i punkt 56 og 57 i brev om indledning af proceduren, selv hvad angår den i fodnoten anførte dom(42). Ifølge denne doms præmis 65 og 66 skal den begrundelse, som kræves i henhold til EF-traktatens artikel 190 (nu artikel 253), tilpasses retsaktens karakter og klart og utvetydigt angive de betragtninger, som den institution, der har udstedt retsakten, har lagt til grund, således at de berørte parter kan få kendskab til grundlaget for den trufne foranstaltning, og således at den kompetente ret kan udøve sin prøvelsesret. Begrundelseskravet skal fastlægges i lyset af den konkrete sags omstændigheder. Ifølge Domstolen kræves det ikke, at begrundelsen angiver alle de forskellige relevante faktiske og retlige momenter. Navnlig har Domstolen fastslået, at når det drejer sig om en beslutning vedrørende statsstøtte, og selv om det i visse tilfælde kan fremgå af selve de omstændigheder, hvorunder støtten ydes, at den kan påvirke samhandelen mellem medlemsstaterne og fordreje eller true med at fordreje konkurrencevilkårene, påhviler det i det mindste Kommissionen at angive disse omstændigheder i beslutningens begrundelse. De fremførte argumenter viser, at centrene, gennem de fordele de nyder, styrker deres konkurrencestilling inden for sektorer for tjenesteydelser til koncernmedlemmer - hvor de bl.a. konkurrerer direkte med pengeinstitutter, trustselskaber og konsulentvirksomheder med speciale i skatte- og afgiftsspørgsmål, rekruttering, informatik osv. - og også styrker den konkurrencemæssige stilling for koncernens selskaber, der er aktive i talrige økonomiske sektorer. Alle disse sektorer er genstand for intensiv handel såvel internationalt som inden for Fællesskabet, og de store multinationale selskaber konkurrerer direkte med andre multinationale eller lokale selskaber af varierende størrelse.
(101) For det andet kan eksistensen af sammenlignelige eller konkurrerende bestemmelser i andre medlemsstater ikke retfærdiggøre tilkendelsen af statsstøtte. Ligesom ordningen vedrørende centrene skal enhver foranstaltning analyseres inden for rammerne af den pågældende medlemsstats skattesystem. Disse foranstaltninger kan udgøre generelle foranstaltninger, forenelig støtte eller uforenelig støtte, alt afhængigt af deres indbyggede egenskaber. Ingen af disse betegnelser udelukker dog automatisk, at der er tale om konkurrencefordrejning eller ugunstig påvirkning af samhandelen. Med hensyn til Belgiens krav om, at Kommissionen empirisk skal påvise eksistensen af konkurrencefordrejning og en ugunstig påvirkning af samhandelen, mener Kommissionen, at dette krav er overdrevet, og den henviser til dom C-15/98 og C-105/99.
(102) For det tredje kender Kommissionen til fænomenet med koncentration af opgaver inden for multinationale koncerner i enheder som f.eks. koordinationscentre. Den kritiserer for øvrigt slet ikke dette, så længe koncentrationen kun er begrundet med de stordriftsfordele, den kan medføre. Kommissionen kan derimod ikke godkende, at sådanne enheder etableres med henblik på tilkendelse af specifikke skatteordninger, der er væsentlig mere fordelagtige end den almindelige ret. Kommissionen afviser ligeledes det argument, at ethvert multinationalt selskab har en sådan enhed eller kan etablere en sådan, i Belgien eller i udlandet. Det argument beror på den antagelse, at de eneste konkurrenter til de store multinationale koncerner i samhandelen inden for EU skulle være andre store multinationale koncerner. Denne antagelse stemmer ikke overens med virkeligheden, eftersom lokale selskaber eller mindre multinationale koncerner ligeledes deltager i samhandelen inden for Fællesskabet, men ikke kommer i betragtning til de skattefordele, som tilkendes centrene.
(103) For det fjerde har koncernen direkte eller indirekte gavn af de finansielle fordele, som hidrører fra den skatteordning, der finder anvendelse på koordinationscentrene. Disse fordele styrker koncernens finansielle position, hvilket kan påvirke den rating, som bankerne tilkender disse koncerner, hvorved deres finansielle stilling styrkes yderligere, ved at de får adgang til gunstigere betingelser.
VI.2.4. Foranstaltningens selektivitet/specificitet
(104) Kommissionen bekræfter, at fordelene er specifikke, eftersom de begunstiger visse selskaber som omhandlet i EF-traktatens artikel 87. Ordningen finder direkte anvendelse på koordinationscentrene og, direkte eller indirekte, på de andre selskaber i den multinationale koncern, som disse centre nødvendigvis må tilhøre. Selektiviteten hidrører ikke fra regionale eller sektorale kriterier, men fra de obligatoriske kriterier, som centrene og de koncerner, de tilhører, skal opfylde for at få godkendelse og således nyde godt af ordningen (se betragtning 13). Det drejer sig bl.a. om kriterier vedrørende koncernens omfang og multinationale karakter og arten og karakteren af de aktiviteter, der udøves inden for koncernen. Kommissionen er af den mening, at de interesserede parters fremførte argumenter ikke har kunnet ændre dens overbevisning, at ordningen er selektiv, og ej heller med hensyn til, at denne selektivitet ikke er berettiget ved skattesystemets karakter og forvaltning.
(105) Hvad for det første skønsbeføjelsen angår, accepterer Kommissionen argumentet vedrørende udøvelse af forsikrings- og genforsikringsvirksomhed. Den bestrider heller ikke, at myndighedernes skønsbeføjelser, når det gælder at tilkende eller ikke tilkende et center godkendelse, er ringe eller slet ikke til stede og således ikke udgør en del af ordningens specificitet. Den gentager dog sin opfattelse, at der er tale om skønsbeføjelser ved valget af procentsatsen på 8, der i det administrative cirkulære angives som standardprocentsats. Denne systematiske anvendelse af en ensartet og lav procentsats kan i betragtning af det begrænsede grundlag, hvor den anvendes, føre til et lavere skattepligtigt grundlag og derfor til en økonomisk fordel som omhandlet i EF-traktatens artikel 87, stk. 1.
(106) For det andet skaber meddelelsen ingen yderligere forpligtelse for medlemsstaterne. I løbet af de forskellige procedurestadier har Kommissionen begrundet, hvorfor den var af den mening, at de pågældende forholdsregler var selektive, og hvorfor den ikke så nogen berettigelse i ordningens karakter og forvaltning. For at udrydde Kommissionens tvivl kan medlemsstaten f.eks. påvise, at foranstaltningen ikke har en selektiv karakter. En anden mulighed består i at bevise, at foranstaltningens specificitet er berettiget ved skatteordningens karakter og forvaltning, hvorved den betragtes som en almen foranstaltning. I mangel af overbevisende argumenter mener Kommissionen derfor, at dens fortolkning af foranstaltningens selektivitet var berettiget.
Berettigelse i kraft af ordningens karakter og forvaltning
(107) De i betragtning 56-59 fremførte argumenter vedrørende kildeskatten er af nedenstående grunde ikke overbevisende.
(108) For det første blev kildeskatten i princippet indført som en form for skatteopkrævning, og det er ikke rigtigt at hævde, at kildeskatten især har til formål at beskatte fysiske og juridiske personer, som ikke er forpligtet til at opgive de kildeskattepligtige indtægter. Hvad de andre anførte skattefritagelser angår: det er ikke på grund af deres eksistens, at alle fritagelser skulle være berettiget i kraft af den belgiske skatteordnings karakter og forvaltning, og i særdeleshed ikke at de ved lov fastsatte selektivitetskriterier, der gælder for centrene, skulle være det. Alle disse fritagelser kan i kraft af deres iboende egenskaber udgøre forenelig eller uforenelig støtte eller slet ikke udgøre støtte. Således har Kommissionen navnlig, som følge af anmeldelsen af ordningen for jobskabelseszoner i 1982, eksplicit klassificeret de fritagelser for kildeskat og for kapitalafgift, der var tilkendt selskaber med hjemsted i jobskabelseszoner, som støtte, endnu inden man havde erklæret dem forenelige med fællesmarkedet.
(109) Vedrørende de fritagelser, der ligeledes er fremført af de interesserede parter, for hvilke den almindelige ret tager højde for indtægter, der udbetales til modtagere, der ikke er bosiddende i Belgien: Disse er i almindelighed betinget og begrænset til "sparere, som er bosiddende i udlandet", hvilket vil sige fysiske personer som bruger løsøre, som giver indtægter, men som ikke er bestemt for udøvelse af en erhvervsvirksomhed.
(110) For det andet er det eksempel, som de belgiske myndigheder giver for at påvise, at indeholdelsen af kildeskat er uforenelig med centraliseringen af cash flow (cash pooling), ikke relevant i dette tilfælde. Her går man fejlagtigt ud fra, at det selskab, som modtager indtægterne, betaler skatten i Belgien, men i det tilfælde er den almindelige ret tilstrækkelig til at fritage transaktionen for kildeskat. Desuden har nærværende procedure ikke til formål at gøre indeholdelsen af kildeskat obligatorisk for alle et centers transaktioner, eftersom den ikke har noget at gøre med de talrige fritagelser, som den almindelige ret rummer, og som centrene fortsat kan gøre brug af. Risikoen for at koordinationscentrene skal tilbageholde kildeskat af alle udbetalte indtægter, er således begrænset til de tilfælde, hvori alle indtægter skal udbetales til skattepligtige, som ikke kan nyde godt af den almene fritagelse, som belgisk og europæisk lovgivning og de af Belgien indgående internationale aftaler giver mulighed for. Og med den forudsætning ville centret simpelthen løbe de samme risici som andre selskaber, der udøver de samme aktiviteter i en koncern, som ikke opfylder de betingelser, der er fastsat i kongelig anordning nr. 187.
(111) Hvad for det tredje angår risikoen for en dobbelt international skatteopkrævning løber de andre selskaber, der udøver samme aktiviteter som centrene, de samme risici, uden at de har adgang til undtagelsesordningen. Desuden er disse risici, i betragtning af det netværk af internationale aftaler som Belgien har indgået, begrænset til transaktioner med lande, hvormed Belgien ikke har indgået aftale.
(112) For det fjerde er det ikke anført, hvorfor et hovedkontors aktiviteter nødvendigvis skulle drage fordel af en undtagelsesordning. Det er især ikke påvist, i hvilken henseende de selektivitetskriterier, der blev anvendt for at begrænse adgangen til ordningen, var berettiget på grund af ordningens karakter og forvaltning. Selskaber, der hører til mindre koncerner, eller hvis aktiviteter er begrænset til to lande, kan ligeledes udføre hovedkontoraktiviteter uden derfor at have adgang til ordningen. Vedrørende selektiviteten inden for rammerne af direktiv 90/435/EØF, er denne ikke nogenlunde den samme som den i kongelig anordning nr. 187 omhandlede, eftersom betingelserne vedrører procentsatsen for den andel, som et selskab (moderselskabet) har i et andet selskab (dets datterselskab) samt varigheden af denne andel. I hvert fald har Rådet med vedtagelse af dette direktiv sørget for en harmonisering af medlemsstaternes skattebestemmelser, hvorved disse, såfremt de herefter er i overensstemmelse med de obligatoriske bestemmelser i direktivet, ikke længere skal tilregnes medlemsstaterne og derfor ikke kan udgøre statsstøtte. Endelig er den i 1983 opståede nødvendighed af at fritstille alle centrenes transaktioner på grund af den fornyende karakter af de finansielle instrumenter, som de tjente til at udvikle, ikke yderligere forklaret. Det ser i hvert fald ikke ud til, at man fortsat kan påberåbe sig denne nødvendighed som et forsvar for en specifik ordning for centrene. Eftersom den slags finansielle instrumenter nu er helt gængse, ser dette argument også ud til at bekræfte udviklingen på de markeder, hvor centrene er aktive.
VI.3. Forenelighed med fællesmarkedet
(113) En støtteordning skal, for at være forenelig, være i nøjagtig overensstemmelse med en af de situationer, der er beskrevet i EF-traktatens artikel 87, stk. 2 og 3. Efter at have undersøgt de af de interesserede parter fremførte argumenter, konstaterer Kommissionen, at ordningen for koordinationscentrene ikke falder ind under en eneste af de deri affattede undtagelsesbestemmelser. Ordningen er ikke beregnet på enkelte forbrugere, tjener hverken til at råde bod på skader, der er forårsaget af usædvanlige begivenheder, til at afhjælpe en alvorlig forstyrrelse i den belgiske økonomi eller til at fremme virkeliggørelsen af et vigtigt projekt af fælleseuropæisk interesse og ej heller til fremme af kulturen og bevarelsen af kulturarven.
(114) Hvad angår centrenes investeringer, er der ikke fremført nogen omstændigheder, hvoraf det kan fastslås, at de stemmer overens med støtteberettigede initialinvesteringer som beskrevet i punkt 4.4 og 4.5 i Retningslinjer for statsstøtte med regionalt sigte(43). For store selskaber, den kategori som de fleste koordinationscentre tilhører, er investeringsstøtte desuden udelukkende tilladt i de regioner, der falder ind under undtagelsesbestemmelserne i artikel 87, litra a) og c). Med hensyn til jobskabelse står der sluttelig i Retningslinjer for beskæftigelsesstøtte(44), at støtteniveauet ikke må være højere end nødvendigt for at stimulere jobskabelsen. I nærværende tilfælde konstaterer Kommissionen, at omfanget af de skattefordele, der er et resultat af koordinationscentrenes ordning, er afhængig af omfanget af de aktiviteter, der er genereret af centret, og ikke af antallet af skabte arbejdspladser.
(115) De skattefordele, som er tilkendt centrene, hænger altså ikke sammen med investeringer, jobskabelse eller specifikke projekter. De udgør derfor permanente udgiftslempelser, der udgør driftsstøtte. Driftsstøtte er i princippet forbudt. I punkt 4.15 i Retningslinjer for statsstøtte med regionalt sigte fastsættes det, at en sådan støtte undtagelsesvis kan ydes i områder, der falder ind under undtagelsesbestemmelsen i artikel 87, stk. 3, litra a). Eftersom Belgien ikke falder ind under denne undtagelse, kan den pågældende støtteforanstaltning ændre vilkårene for samhandelen så meget, at det er til skade for den fælles interesse, og de falder derfor ikke ind under undtagelsesbestemmelserne i artikel 87, stk. 3, litra c). Sammenligningen med jobskabelseszonerne, som Kommissionen godkendte i 1982, er i dette tilfælde ikke relevant som forsvar for foranstaltningens forenelighed med fællesmarkedet. Uden at det derfor er nødvendigt at undersøge udviklingen af Kommissionens politik i denne henseende, er det tilstrækkeligt at bemærke, at denne beslutning kun gjaldt de vallonske og flamske jobskabelseszoner, som på det tidspunkt kæmpede med stor arbejdsløshed. Oprettelsen af en jobskabelseszone i regionen Bruxelles blev i den forbindelse kategorisk afvist af Kommissionen. Det ser ud til, at de fleste koordinationscentre er etableret i denne region.
(116) Hvad fritagelse for kapitalafgift angår, mener Kommissionen, at det, i betragtning af at støtten er uforenelig med fællesmarkedet, ikke inden for rammerne af nærværende beslutning er nødvendigt at undersøge, om den er i overensstemmelse med bestemmelserne i direktiv 69/335/EØF. Kommissionen forbeholder sig ret til at behandle dette spørgsmål i en anden passende sammenhæng.
VI.4. Berettiget forventning
(117) Kommissionen erkender, at der hos støttemodtagerne findes en berettiget forventning. Det er derfor berettiget, at Kommissionen tillader de centre, som den 31. december 2000 var i besiddelse af en godkendelse, fortsat at nyde godt af ordningens fordele indtil udgangen af den godkendelsesperiode, der løber på tidspunktet for nærværende beslutning, og til senest den 31. december 2010. Dette standpunkt er baseret på de nedenfor anførte omstændigheder.
(118) Ved at give godkendelsen går skattemyndighederne på forhånd ud fra, at det godkendte center i en periode på ti år opfylder betingelserne for at nyde godt af undtagelsesordningen som omhandlet i kongelig anordning nr. 187 uden hvert år at skulle dokumentere, at disse betingelser er opfyldt. Hvis myndighederne imidlertid fastslår, at disse betingelser ikke længere er opfyldt, udelukkes centret i fremtiden fra ordningen. I henhold til den belgiske grundlov vedrører disse aftaler kun kendsgerningerne og på ingen måde den anvendte ordning. De kan således ikke give nogen juridisk bindende garanti for, at ordningen, således som den ser ud på godkendelsesdatoen, vil blive opretholdt i de følgende ti år. Myndighederne har således ingen kontraktlig forpligtelse over for det godkendte center, hvad de tilkendte fordele angår. Dette synspunkt synes at blive bekræftet i svaret fra den belgiske stat, der i forbindelse med det tab, som en virksomhed kunne lide, anfører sit civilansvar og ikke sit kontraktmæssige ansvar over for dette selskab. Således vedrører den belgiske og europæiske retspraksis, der citeres af den belgiske stat og de interesserede parter, overholdelsen af principperne om retssikkerhed og berettiget forventning. Af analysen af disse domme fremgår det kun, at Kommissionen kun på meget strenge betingelser kan ophæve en beslutning med tilbagevirkende kraft, f.eks. inden for en rimelig frist. Hvis Kommissionen gør brug af proceduren med hensyn til eksisterende støtte, kan dens indgriben på ingen måde have tilbagevirkende kraft, eftersom den ikke kan kræve støtten tilbagebetalt. I disse domme fastsættes det også, at Kommissionen, selv i fremtiden, ikke kan trække sin beslutning tilbage, såfremt dette ville forårsage uberettigede tab for de pågældende selskaber. Også her garanterer den procedure, som skal anvendes i forbindelse med eksisterende støtte, selskabernes retssikkerhed ved at give Kommissionen mulighed for, hvis det er nødvendigt, at fastsætte en overgangsperiode for udfasning af ordningen.
(119) I den forbindelse mener Kommissionen, at den ganske rigtigt bør tage hensyn til bemærkningerne fra den belgiske stat og de interesserede parter vedrørende de væsentlige investeringer, som de pågældende selskaber og koncerner, som de tilhører, har foretaget. Disse investeringer vedrører bl.a. etablering og udvikling af infrastrukturen for centret og de foretagne ændringer af strukturerne, netværkene, procedurerne og fordelingen af aktiviteter inden for koncernen. Der er også indgået langsigtede forpligtelser med hensyn til personale, ejendomsselskaber eller finansieringsinstitutter. Selv om godkendelsen ikke giver nogen garanti for den fortsat fordelagtige karakter af ordningen, medgiver Kommissionen, at etableringen af centret, investeringerne og de indgåede forpligtelser er foregået med den rimelige og berettigede forventning om en vis kontinuitet i de økonomiske betingelser, herunder skatteordningen. Derfor har Kommissionen besluttet at tillade en overgangsperiode, i løbet af hvilken cost plus-ordningen for de nuværende støttemodtagere efterhånden kan udfases.
(120) Eftersom godkendelserne ikke rummer nogen rettigheder med hensyn til ordningens videre eksistens eller dens fordelagtige karakter, ikke engang i godkendelsesperioden, er Kommissionen af den mening, at den under ingen omstændigheder kan give ret til forlængelse af ordningen efter den dato, hvor den løbende godkendelse udløber. I betragtning af den udtrykkelige begrænsning af godkendelsen til ti år, er det endda ikke muligt, at der skulle være vakt berettiget forventning om en automatisk forlængelse, hvilket ville have været det samme som en teoretisk evig godkendelse.
VII. KONKLUSIONER
(121) Kommissionen fastslår, at skatteordningen, som anvendes på koordinationscentrene i Belgien, er uforenelig med fællesmarkedet, og at der må sættes en stopper for uforeneligheden af dens forskellige elementer ved afskaffelse eller ændring heraf. Fra datoen for offentliggørelse af nærværende beslutning må fordelen ved denne ordning eller dele heraf ikke længere tilkendes nye støttemodtagere eller opretholdes ved forlængelse af løbende godkendelse. Kommissionen noterer sig, at de i 2001 godkendte centre efter den 31. december 2002 ikke længere nyder godt af ordningen.
(122) Hvad angår de centre, som nu falder ind under ordningen, erkender Kommissionen, at beslutningen af 1984 om godkendelse af kongelig anordning nr. 187, samt det svar, som det medlem af Kommissionen, der er ansvarlig for konkurrence, gav på Europa-Parlamentets forespørgsel(45), har vakt berettiget forventning om, at denne ordning ikke udgjorde en overtrædelse af traktatbestemmelserne vedrørende statsstøtte.
(123) På grund af de betragtelige investeringer, der er foretaget på basis deraf, er det desuden på grundlag af respekten for støttemodtagernes berettigede forventning og retssikkerhed berettiget at tillade en rimelig frist til udfasning af konsekvenserne af ordningen for de allerede godkendte centre. Kommissionen mener, at denne rimelige frist udløber den 31. december 2010. Centre, hvis godkendelse udløber før denne dato, kan efter udløb af godkendelsen ikke længere nyde godt af denne ordning. Efter den dato, hvor godkendelsen udløber, og under alle omstændigheder efter den 31. december 2010, vil forlængelse eller opretholdelse af de pågældende skattefordele være ulovlig -
VEDTAGET FØLGENDE BESLUTNING:
Artikel 1
Den skatteordning, som i øjeblikket er gældende i Belgien til fordel for de koordinationscentre, som er godkendt på grundlag af kongelig anordning nr. 187, udgør en støtteordning, der er uforenelig med fællesmarkedet.
Artikel 2
Belgien forpligtes til at ophæve eller ændre den i artikel 1 omhandlede støtteordning med henblik på at gøre den forenelig med fællesmarkedet.
Fra datoen for offentliggørelse af denne beslutning må fordelen ved denne ordning eller dele heraf ikke længere tilkendes nye støttemodtagere og heller ikke opretholdes ved forlængelse af løbende godkendelser.
Hvad angår centre, som allerede er godkendt inden den 31. december 2000, kan ordningen fortsættes til udløbsdatoen for den enkelte godkendelse, såfremt denne er i kraft på datoen for meddelelsen af denne beslutning, og indtil senest den 31. december 2010. I overensstemmelse med andet afsnit må, i tilfælde af forlængelse af godkendelsen før denne dato, fordelene ved den ordning, som er genstand for denne beslutning, ikke længere tilkendes, selv ikke midlertidigt.
Artikel 3
Belgien meddeler senest to måneder fra offentliggørelsen af denne beslutning Kommissionen, hvilke foranstaltninger der er truffet for at imødekomme dette.
Artikel 4
Denne beslutning er rettet til Kongeriget Belgien.
Udfærdiget i Bruxelles, den 17. februar 2003.
Komission päätös,
tehty 17. päivänä helmikuuta 2003,
valtiontukiohjelmasta, jonka Belgia on toteuttanut Belgiassa sijaitsevien koordinointikeskusten hyväksi
(tiedoksiannettu numerolla C(2003) 564)
(Ainoastaan ranskan- ja hollanninkieliset tekstit ovat todistusvoimaisia)
(ETA:n kannalta merkityksellinen teksti)
(2003/755/EY)
EUROOPAN YHTEISÖJEN KOMISSIO, joka
ottaa huomioon Euroopan yhteisön perustamissopimuksen ja erityisesti sen 88 artiklan 2 kohdan ensimmäisen alakohdan,
ottaa huomioon Euroopan talousalueesta tehdyn sopimuksen ja erityisesti sen 62 artiklan 1 kohdan a alakohdan,
on mainittujen artikloiden mukaisesti kehottanut asianomaisia esittämään huomautuksensa(1) ja ottanut huomioon nämä huomautukset,
sekä katsoo seuraavaa:
I. MENETTELY
(1) Vuonna 1997 Ecofin-neuvosto hyväksyi yritysverotukseen sovellettavat menettelysäännöt(2) haitallisen verokilpailun poistamiseksi Euroopan unionissa ja asetti samalla ad hoc -työryhmän tutkimaan niitä verotoimenpiteitä, joihin menettelysääntöjä sovelletaan. Menettelysääntöjen mukaista sitoumusta noudattaakseen komissio julkaisi vuonna 1998 tiedonannon valtiontukisääntöjen soveltamisesta yritysten välittömään verotukseen(3), jonka suhteen komissio ilmaisee vakaan aikomuksensa soveltaa tiukasti kyseisiä sääntöjä ja noudattaa tasapuolisen kohtelun periaatetta. Tätä taustaa vasten komissio on valtiontukisääntöjen mukaisesti ryhtynyt tutkimaan niitä toimenpiteitä, jotka menettelysääntötyöryhmä luokitteli haitallisiksi. Komissio haluaa tässä yhteydessä korostaa yhteneväisyyksiä menettelysääntötyöryhmän toiminnan ja yhteisön valtiontukipolitiikan välillä, jotka kumpikin pyrkivät tekemään lopun toimenpiteistä, jotka vääristävät tai uhkaavat vääristää kilpailua yhteismarkkinoilla. Komissio panee myös merkille jo tapahtuneen edistyksen lopputavoitteen saavuttamiseksi eli haitallisen verokilpailun poistamiseksi ja panee erityisesti merkille jäsenvaltioiden toimenpiteet menettelysääntötyöryhmän haitallisiksi luokittelemien toimenpiteiden lakkauttamiseksi tai ainakin niiden haitallisten aspektien poistamiseksi.
(2) Tapauskohtaisempaa tietoa menettelyn niistä vaiheista, jotka edelsivät komission 27. päivänä helmikuuta 2002 tekemää päätöstä muodollisen tutkintamenettelyn aloittamiseksi, sisältyy kirjeeseen, jonka komissio samassa yhteydessä toimitti Belgialle (jäljempänä "menettelyn aloittamista koskeva kirje")(4).
(3) Muistutukseksi: 30. joulukuuta 1982 annetussa asetuksessa N:o 187 hyväksytyille koordinointikeskuksille säädetään Belgian yleisestä oikeudesta poikkeava verojärjestelmä. Komissio teki 2. toukokuuta 1984 päätöksen, ettei se vastusta asetusta N:o 187 sellaisena, kuin se olisi Belgian hallituksen komissiolle 3. huhtikuuta 1984 toimittamassa lakiesityksessä ehdotetun muutoksen jälkeen. Belgian hallitukselle ilmoitettiin tästä päätöksestä. Koska Belgian hallituksen tekemät muutokset eivät kuitenkaan todellisuudessa olleet komissiolle toimitetun lakiesityksen mukaisia, komissio aloitti 12. joulukuuta 1985 muodollisen tutkintamenettelyn. Belgian hallituksen esittämien ja 4. elokuuta 1986 säädettyjen muutosten johdosta komissio ilmoitti Belgialle 9. maaliskuuta 1987, että komissio oli lopettanut aloittamansa menettelyn niiden Belgian toteuttamien muutosten johdosta, joiden tavoitteena oli saattaa tuki yhdenmukaiseksi EY:n perustamissopimuksen 92 artiklan kanssa (nyt 87 artikla).
(4) Ecofin-neuvosto hyväksyi 1. joulukuuta 1997 yritysverotukseen sovellettavat menettelysäännöt ja pyysi komissiota tutkimaan (uudestaan) jäsenvaltioiden voimassa olevat verojärjestelmät. Komissio hyväksyi 11. marraskuuta 1998 tiedonannon valtiontukisääntöjen soveltamisesta yritysten välittömään verotukseen (jäljempänä "tiedonanto").
(5) Pyydettyään 12. helmikuuta 1999 Belgian viranomaisilta tietoja komissio ilmoitti heille 17. heinäkuuta 2000, että verojärjestelmää on todennäköisesti pidettävä valtiontukena. Sen mukaisesti komissio on aloittanut EY:n perustamissopimuksen 93 artiklan soveltamista koskevista yksityiskohtaisista säännöistä 22. päivänä maaliskuuta 1999 annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 659/1999(5) 17 artiklan 2 kohdassa säädetyn yhteistyötä koskevan menettelyn voimassa olevia tukia varten kehottamalla Belgian viranomaisia esittämään huomautuksensa. Belgian viranomaiset arvostelivat menettelyä ja vaativat, että yhteistyövaiheen aloittaisi komissio kollegiona eivätkä komission yksiköt. Komissio kiisti tämän lähestymistavan.
(6) 11. heinäkuuta 2001 komissio(6) ehdotti Belgialle tarvittavia toimenpiteitä, joilla verojärjestelmä muutettaisiin yhdenmukaiseksi valtiontukisääntöjen kanssa. Belgian viranomaiset esittivät 19. syyskuuta 2001 päivätyssä kirjeessä huomauksia ja ilmoittivat samalla komissiolle, että kyseiset huomautukset eivät merkinneet sen enempää tarvittavien toimenpiteiden hyväksymistä kuin niiden torjumistakaan.
(7) Koska tarvittavista toimenpiteistä ei toimitettu selkeästi ilmaistua hyväksyntää määräajan sisällä ja ottaen huomioon Belgian viranomaisten 19. syyskuuta päivätyssä kirjeessä esittämät huomautukset, komissio päätti 27. helmikuuta 2002 neuvoston asetuksen (EY) N:o 659/1999 19 artiklan 2 kohdan mukaisesti aloittaa EY:n perustamissopimuksen 88 artiklan 2 kohdassa tarkoitetun menettelyn. Komissio ilmoitti Belgialle tästä päätöksestä 1. maaliskuuta 2002 päivätyllä kirjeellä(7).
(8) Sen jälkeen, kun alkuperäistä, yhden kuukauden pituista määräaikaa oli pidennetty(8), Belgian viranomaiset ilmoittivat komissiolle kantansa 12. huhtikuuta 2002 päivätyllä kirjeellä, jossa he huomauttivat, että ei ollut kysymys EY:n perustamissopimuksen 88 artiklan 2 kohdan mukaisista huomautuksista vaan neuvoston asetuksen (EY) N:o 659/1999 19 artiklan 2 kohdan mukaisista perusteista komission ehdottamiin aiheellisiin toimenpiteisiin nähden.
(9) 16. toukokuuta 2002 päivätyssä kirjeessä Belgia toi julki asetuksen N:o 187 muuttamiseksi esitetyn alustavan lakiehdotuksen tekstin. Tällä tekstillä asetukseen tehdyt muutokset kuuluvat erillisen menettelyn piiriin(9).
(10) Pidettyään Belgian viranomaisten kanssa kokoukset 26. kesäkuuta ja 3. heinäkuuta 2002 komissio(10) pyysi Belgiaa toimittamaan lisätietoja sekä voimassa olevasta järjestelmästä että Belgian ilmoittamasta ehdotuksesta uudeksi järjestelmäksi. Sen jälkeen, kun alkuperäistä määräaikaa oli pidennetty, Belgian viranomaiset vastasivat 30. elokuuta 2002 päivätyllä kirjeellä.
(11) Komission päätös menettelyn aloittamisesta on julkaistu Euroopan yhteisöjen virallisessa lehdessä(11). Komissio on kehottanut asianomaisia osapuolia esittämään huomautuksensa tuesta. Huomautuksia on saatu 90 asianomaiselta. Komissio toimitti huomautukset 24. syyskuuta ja 8. marraskuuta 2002 päivätyissä kirjeissä(12) kommentoitavaksi Belgialle, joka vastasi niihin 16. lokakuuta ja 16. joulukuuta 2002 päivätyillä kirjeillä.
II. YKSITYISKOHTAINEN KUVAUS TUESTA
(12) Koordinointikeskuksiin sovellettu verojärjestelmä perustuu 30. joulukuuta 1982 hyväksyttyyn asetukseen N:o 187. Tätä asetusta on täydennetty 11. huhtikuuta 1983 hyväksytyllä lailla, 20. joulukuuta 1984 hyväksytyllä asetuksella ja 28. joulukuuta 1992 hyväksytyllä lailla, ja sitä on myös toistuvasti muutettu(13). Järjestelmää on sovellettu nykyisessä muodossaan 1. tammikuuta 1993 lähtien. Verohallinnon yleisluontoinen ohje sisältyy 29. marraskuuta 1993 päivättyyn kiertokirjeeseen CI.RH.421/439.244.
(13) Järjestelmää sovelletaan koordinointikeskukseen sen jälkeen, kun koordinointikeskukselle on asetuksella myönnetty erillinen lupa. Jotta keskus hyväksyttäisiin, sen pitää asetuksen N:o 187 mukaan olla osa luonteeltaan monikansallista konsernia(14), jolla on omaa pääomaa ja varauksia vähintään yhden miljardin Belgian frangin arvosta ja jonka vuotuisen kokonaisliikevaihdon on oltava vähintään 10 miljardia frangia. Keskukselle sallitaan vain tietyt valmistelevat, avustavat tai keskittävät toiminnot(15), eikä järjestelmää sovelleta rahoitusalalla toimiviin yrityksiin (luottolaitokset, pankit, vakuutusyritykset). Lisäksi koordinointikeskusten on työllistettävä Belgiassa kahden ensimmäisen toimintavuotensa päättyessä vähintään kymmenen täysipäiväistä työntekijää.
(14) Keskukselle myönnetty lupa on voimassa kymmenen verokautta siitä kaudesta lähtien, jona lupahakemus jätettiin. 23. lokakuuta 1991 hyväksytyn lain voimaantulon jälkeen lupa voidaan uusia samoilla ehdoilla, joita alkuperäiseen lupaan on sovellettu.
(15) Asetuksessa N:o 187 määrätään, että luvan saaneiden koordinointikeskusten verotettava tulo on yleisestä verojärjestelmästä poiketen kiinteämääräinen ja lasketaan prosenttiosuutena menojen ja toimintakulujen määrästä (jäljempänä cost plus -menetelmä). Kustannuksiin sisällytetään keskuksen kaikki menot lukuunottamatta henkilöstö- ja rahoituskuluja sekä yhtiöveroa. Voittoprosentti tulee periaatteessa asettaa tapauskohtaisesti ja ottaen huomioon keskuksen todellisuudessa harjoittaman toiminnan. Jos keskus laskuttaa itse tiettyjä palvelujaan hintaan, joka vastaa kulujen määrää voittoprosenttilla täydennettynä, voidaan voittoprosenttia käyttää siihen tarkoitukseen, jos se ei ole epänormaali. Jos laskennassa huomioon otettavan tulon prosenttiosuuden laskentaan ei ole käytettävissä puolueettomia määritysperusteita, osuudeksi on laskettava 8 prosenttia.
(16) Koordinointikeskuksen veronalainen voitto ei kuitenkaan saa olla pienempi kuin se määrä, johon on sisällytetty ne menot tai kustannukset, joita ei voida vähentää ammattikuluina ("hylätyt menot"), ja ne epänormaalit tai suotuisat edut, joita konsernin jäsenet keskukselle tarjoavat (jäljempänä "vaihtoehtoinen peruste").
(17) Koordinointikeskusten tuottoon sovelletaan tavanmukaista yhtiöverokantaa.
(18) 11. huhtikuuta 1983 säädetyn lain mukaan koordinointikeskukset on vapautettu kiinteistöverosta sellaisten kiinteistöjen osalta, joita ne itse käyttävät ammatillisen toimintansa harjoittamiseen. Laissa säädetään lisäksi, että koordinointikeskuksiin tehdyistä pääomasijoituksista ja -korotuksista ei tarvitse maksaa 0,50 prosentin suuruista rekisteröintimaksua. Lisäksi koordinointikeskusten maksamat tai jakamat osingot, korot ja rojaltit on vapautettu lähdeverosta 11. huhtikuuta 1983 hyväksytyllä lailla, paitsi jos, koron tapauksessa, edunsaaja on (luonnollisia) henkilöitä tai oikeushenkilöitä koskevan verotuksen alainen.
(19) 20. joulukuuta 1984 hyväksytyllä asetuksella tehtyjen muutosten seurauksena asetuksessa vuoden 1992 tuloverolain toteuttamiseksi, sen 110 pykälän 6 momentissa, säädetään, että koordinointikeskusten ei tarvitse maksaa lähdeveroa myöskään talletuksista saamastaan tulosta.
(20) Vapautus osinkotulojen verotuksesta yhdistettiin fiktiivisen osinkotulojen verotuksen laskentaan keskusten suorittamia maksuja varten. Tämä verotus on fiktiivinen, koska keskusten maksamien tai jakamien tulojen vastaanottajat saavat koko määrän ilman, että siitä on vähennetty lähdeveroa, mutta he voivat kyllä vähentää tämän lähdeveron fiktiivisen määrän maksettavasta loppuverosta. Belgian viranomaisten mukaan fiktiivistä osinkotulojen verotusta ei enää myönnetä keskusten maksamasta tai jakamasta korosta 24. heinäkuuta 1991 solmittujen sopimusten seurauksena, kuten ei myöskään kyseisestä päivämäärästä lähtien maksetuista tai jaetuista osingoista eikä 1. tammikuuta 1986 jälkeen maksetuista tai myönnetyistä rojalteista.
(21) 28. joulukuuta 1992 hyväksytyn lain mukaisesti koordinointikeskuksilta on 1. tammikuuta 1993 lähtien veloitettu vuotuista veroa. Veron määrä on 10000 euroa (400000 Belgian frangia) kutakin täysipäiväistä työntekijää kohden. Veron enimmäismääräksi on kuitenkin asetettu 100000 euroa (4 miljoonaa Belgian frangia).
(22) Belgian viranomaisten mukaan järjestelmä koskee noin 250:tä hyväksyttyä keskusta ja kymmenien miljardien eurojen rahavirtoja.
III. MUODOLLISEN MENETTELYN ALOITTAMISEN SYYT
(23) Komissio arvioi, että koordinointikeskukset todennäköisesti nauttivat erityistä etua, koska cost plus -menetelmää sovellettiin yksinomaan niihin. Ottaen huomioon, että laskuperusteen ulkopuolelle jätettiin huomattavia menoja - rahoitus- ja henkilöstökulut - ja että voittoprosentti asetettiin harjoitetun toiminnan luonteesta riippumatta yleensä 8 prosenttiin, näytti mahdottomalta, että näin saatu verotettava tulo olisi verrattavissa siihen, joka saataisiin käyttämällä perinteistä menetelmää, jota sovelletaan yleisen oikeuden mukaisesti ja joka perustuu tuottojen ja kulujen väliseen erotukseen. Tämä menetelmä ei myöskään näyttänyt olevan sen normin mukainen, jota kuvataan Taloudellisen yhteistyön ja kehityksen järjestön (OECD) kertomuksissa cost plus -menetelmän osalta.
Komissio arvioi lisäksi, että koordinointikeskuksille ja niille konserneille, joihin keskukset kuuluvat, myönnettiin mahdollisesti erityinen etu sen seurauksena, että niiden vapautukset kiinteistöverosta, osinkotulojen verotuksesta ja pääomasijoitusten rekisteröintimaksusta (jäljempänä "pääomavero") menivät pidemmälle kuin ne vapautukset, joita jokainen yritys voi vaatia yleisen verojärjestelmän perusteella.
Komissio katsoi lopuksi, että nämä erityiset edut eivät ilmeisesti olleet oikeutettuja Belgian verojärjestelmän luonteen tai rakenteen perusteella ja että ne voivat johtaa kilpailun vääristymiseen ja vaikuttaa jäsenvaltioiden väliseen kauppaan. Sen takia edellä mainitut toimenpiteet tulee todennäköisesti luokitella EY:n perustamissopimuksen 87 artiklan 1 kohdassa tarkoitetuksi valtiontueksi. Koska myöskään EY:n perustamissopimuksen 87 artiklan 2 ja 3 kohtien poikkeuksia ei sovelleta, komissio päätti, ettei kyseinen tuki todennäköisesti sovellu yhteismarkkinoille.
IV. BELGIAN VIRANOMAISTEN JA ASIANOMAISTEN ESITTÄMÄT HUOMAUTUKSET
(24) Belgian viranomaisten vastustuksesta(16) huolimatta komissio pitää niiden 12. huhtikuuta 2002 päivätyssä kirjeessään esittämiä kommentteja EY:n perustamissopimuksen 88 artiklan 2 kohdassa tarkoitettuina huomautuksina.
(25) Kolme yhdistystä tai yhteenliittymää on esittänyt huomautuksia edustamiensa yritysten puolesta. Ne ovat belgialaisten yritysten liitto (Verbond van Belgische Ondernemingen, VBO), Amerikkalainen kauppakamari (AmCham) sekä koordinointi-, jakelu-, palvelu- ja puhelinpalvelukeskusten liitto (Forum 187). Belgian hallituksen tavoin myös Forum 187 pyrkii huomautuksillaan osoittamaan komission noudattaman menettelyn sääntöjenvastaisuuden ja osoittamaan epätodeksi sen, että järjestelmässä olisi kyse soveltumattomasta tuesta. Molemmat pyrkivät lisäksi perustelemaan, että vuosina 1984 ja 1987 tehtyjen suotuisien päätösten kumoaminen on ristiriidassa oikeusvarmuuden ja perustellun luottamuksen kunnioittamiseen perustuvan yhteisön oikeuden perusperiaatteiden kanssa.
(26) Edellä mainittujen kolmen yhdistyksen lisäksi myös 87 keskusta tai tällaisia keskuksia omistavaa konsernia on esittänyt komissiolle erilliset huomautukset. Keskukset kuvailevat yleisesti omaa tilannettaan luvansaantipäivämäärän, henkilökunnan ja tehtyjen investointien osalta ja viittaavat muilta osin Forum 187:n huomautuksiin. Tämän päätöksen liitteeseen on sisällytetty luettelo niistä 53 asianomaisesta, jotka eivät ole ilmoittaneet haluavansa pysyä anonyyminä suhteessa Belgian valtioon.
IV.1. Menettely
(27) Belgian viranomaiset ovat edelleen eri mieltä siitä oikeusperustasta, johon komissio on vedonnut luokitellakseen järjestelmän voimassa olevaksi tueksi, ja katsovat edelleen, ettei valittua menettelyä sen jälkeen ole noudatettu. Hyväksyttyjä keskuksia edustava Forum 187 -ryhmä puolustaa sitä kantaa, että minkäänlaista oikeusperustaa ei ole, ja pyytää komissiota sen vuoksi luopumaan toimenpiteistään. Näiden kantojen tueksi esitetään seuraavat perusteet.
(28) Ensinnäkään komissio ei voi omien toimiensa perustelemiseksi vedota neuvoston asetuksen (EY) N:o 659/1999 1 artiklan b kohdan v alakohtaan, sillä kyseisessä asetuksessa säädetään, että komission tulee toimittaa todisteet siitä, etteivät toimenpiteet vielä käyttöönottohetkellä olleet tukia mutta yhteismarkkinoiden kehityksen johdosta muuttuivat sellaisiksi myöhemmin. Komissio ei kuitenkaan ole voinut todistaa tällaista kehitystä tapahtuneen. Missään asetuksen (EY) N:o 659/1999 muista säännöksistä ei sallita sitä, että voimassa olevia valtiontukia koskevaa menettelyä voidaan soveltaa siinä tapauksessa, että komissio, katsottuaan ensin, että määrätty toimenpide ei ole tuki, muuttaa käsitystään ja toteaa, että kyse on sittenkin EY:n perustamissopimuksen 87 artiklassa tarkoitetusta tuesta. Tämän vuoksi komissio ei voi soveltaa edellä mainitun asetuksen luvussa V esitettyä voimassa olevia tukiohjelmia koskevaa menettelyä.
(29) Toiseksi komissio voi vain tietyin ankarin ehdoin kumota sääntöjenvastaisen myönteisen päätöksen tai muuttaa sitä. Komission pitää erityisesti ottaa huomioon kohtuullinen määräaika ja toimittaa ensin todisteet kyseisen päätöksen sääntöjenvastaisuudesta. Lisäksi komission tulee kunnioittaa edunsaajien perusteltua luottamusta. Komission noudattamassa menettelyssä näitä ehtoja ei ole otettu huomioon, joten kumoamiselle ei ole oikeusperustaa.
(30) Kolmanneksi komissio ei noudata valitsemaansa voimassa olevia tukiohjelmia koskevaa menettelyä. Tueksi luokitteleminen on juridisesti ja taloudellisesti niin merkittävä asia, ettei arvion laatiminen siitä kuulu komission yksiköiden vaan kollegiona kokoontuvan komission toimivaltaan. Tämän vuoksi yhteistyövaihetta ei perustellusti käynnistetty kilpailun pääosaston yksiköiden 17. heinäkuuta 2000 päivätyllä kirjeellä. Kyseinen vaihe voitiin aloittaa ainoastaan komission kollegiona 11. heinäkuuta 2001 tekemällä päätöksellä(17), minkä johdosta voimassa olevia tukiohjelmia koskevassa menettelyssä on tässä tapauksessa jätetty yksi vaihe huomiotta. Komissio ei siis ole aloittanut menettelyä asianmukaisesti, minkä vuoksi Belgia toteaa, että se on 12. huhtikuuta 2002 päivätyssä kirjeessään esittänyt perusteita komission ehdottamien aiheellisten toimenpiteiden osalta, ei huomautuksia menettelyn aloittamisesta.
IV.2. Toimenpiteiden valtiontukiluonne
(31) Sekä Belgian viranomaisten että huomautuksia esittäneiden asianomaisten mielestä koordinointikeskuksiin sovellettu järjestelmä ei täytä yhtään niistä neljästä tunnusmerkistä, jotka järjestelmän tulee tueksi luokiteltaessa täyttää.
IV.2.1 Taloudellinen etu
(32) Jotkut asianomaiset huomauttavat, että koordinointikeskuksista koituva hyöty syntyy mittakaavaeduista, jotka saadaan määrättyjen monialaisten toimien keskittämisestä konsernin sisällä, ja että asianomaisten päätökseen perustaa keskus Belgiaan ei ole vaikuttanut edullisempana pidetty verojärjestelmä. Ne muistuttavat tässä yhteydessä, että on olemassa myös vaihtoehtoisia, verotuksellisesti houkuttelevampia sijaintipaikkoja.
(33) Lisäksi Forum 187 esittää Belgian valtion tavoin perusteita kaikkien niiden toimenpiteiden osalta, joiden johdosta komissio aloitti menettelyn 27. helmikuuta 2002.
IV.2.1.1 Vapautus kiinteistöverosta
(34) Ensinnäkään komissio ei ole osoittanut, että veroon liittyy kuluja, jotka yritysten yleensä pitää suorittaa. Belgian lainsäädännössä säädetään päinvastoin monia vapautuksia kiinteistöverosta, erityisesti siirtymä- ja työllisyysvyöhykkeillä toimiville yhtiöille ja innovatiivisille yhtiöille. Sen lisäksi monissa alueellisissa määräyksissä ja asetuksissa myönnetään verovapaus taloudellisen laajentumisen tai uudelleenorientoitumisen edistämiseksi. Ottaen huomioon, että useimmat Belgiassa sijaitsevista yhtiöistä nauttivat näin ollen jotain vapautusta kiinteistöverosta, mistään erityisesti koordinointikeskuksille myönnetystä edusta ei voida tässä yhteydessä puhua.
(35) Toiseksi vain ne keskukset, jotka omistavat käyttämänsä rakennukset, voivat hyötyä kiinteistöverovapautuksesta koituvista veroeduista. Forum 187:n mukaan korkeintaan 5 prosenttia keskuksista täyttää tämän ehdon.
IV.2.1.2 Vapautus pääomaverosta
(36) Ensinnäkin Belgia kiistää myös tässä yhteydessä sen, että pääomaveroon liittyisi kuluja, jotka yritysten yleensä pitää suorittaa. Kantansa tueksi Belgia muistuttaa, että Belgian lainsäädännössä säädetään muita vapautuksia pääomaverosta. Niitä ovat erityisesti ne vapautukset, joita myönnetään työllisyysvyöhykkeillä sijaitseville yhtiöille, ja ne, jotka liittyvät tiettyjen avustusten myöntämiseen investointien ja työllisyyden edistämiseksi. Koska Belgiassa useimpiin pääomasijoituksiin täten sovelletaan jotain vapautusta, mistään erityisesti koordinointikeskuksille myönnetystä edusta ei voida puhua.
(37) Toiseksi 17 päivänä heinäkuuta 1969 annetun neuvoston direktiivin 69/335/ETY, pääoman lisäyksen välillisestä verotuksesta(18), sellaisena kuin se on viimeksi muutettuna Itävallan, Suomen ja Ruotsin liittymisasiakirjalla, 7 artiklan 1 kohdassa määrätään, että ennen 1. heinäkuuta 1984 säädetyt vapautukset on säilytettävä. Vapautus, josta 11. huhtikuuta 1983 hyväksytyn lain 29 pykälässä säädetään, on peräisin tätä päivämäärää edeltäneeltä ajalta. Kyseisen direktiivin 9 artiklan mahdollisen soveltamisen osalta huomautetaan, että koska monissa muissa jäsenvaltioissa ei peritä pääomaveroa, tämä vapautus ei vääristä yhteismarkkinoiden kilpailuolosuhteita. Tässä tapauksessa ei näin ollen sovelleta EY:n perustamissopimuksen 102 artiklaa (nyt 97 artikla), jossa säädetään komission kanssa neuvottelemisesta, eikä direktiivin 9 artiklaa, jossa viitataan kyseiseen määräykseen. Direktiivissä esitetyt ehdot tämän vapautuksen myöntämiselle ja säilyttämiselle on kuitenkin täytetty.
IV.2.1.3 Vapautus osinkotulojen verotuksesta
(38) Ensinnäkään osinkotulojen verotusta ei tule pitää Belgian yleisen verojärjestelmän kiinteänä osana, sillä siitä on niin monia poikkeuksia, että rahavirroista valtaosa välttyy sen soveltamiselta. Tämän väitteen tueksi Belgian viranomaiset luettelevat useita tapauksia, joissa vapautuksia osinko- ja korkotulojen verotuksesta on sovellettu ja joista jotkut heidän mukaansa muistuttavat läheisesti koordinointikeskuksille myönnettyjä vapautuksia sikäli, että vapautus myönnetään aina ei-asukkaille maksetuille tai jaetuille tuloille. Forum 187:n mukaan jokainen belgialainen yritys välttyy "ammattimaisena sijoittajana"(19) lähdeveron pidätykseltä osinkotuloistaan. Koordinointikeskukset ovat ammattimaisia sijoittajia, joten ne vapautetaan automaattisesti osinkotulojen verotuksesta. Sen lisäksi ehdottomasti suurin osa ei-asukkaille maksetuista koroista vapautetaan yleensä verotuksesta. Järjestelmä esitetään sen vuoksi yksinkertaistuksena, mikä johtuu siitä, että keskukset suorittavat liiketoimia ainoastaan konsernin sisällä. Edelleen muistutetaan, että Belgian viranomaiset ovat aikaisemmin vedonneet komission kantaan, jossa puolletaan lähdeveron poistamista sen kaikissa muodoissa. He moittivat komissiota epäjohdonmukaisuudesta, koska se tässä tapauksessa vastustaa vapautusta lähdeverosta.
(39) Toiseksi, toisin kuin komissio väittää, vapautus osinkotulojen verotuksesta ei tarjoa osinkotulojen edunsaajille mahdollisuutta suorittaa verot myöhemmin. Sen kompensoimiseksi, että lähdeveroa ei ole kannettu, edunsaajien tulee suorittaa suurempia etukäteismaksuja (eli ennakkomaksuja myöhemmin perittävistä veroista).
(40) Kolmanneksi ei voida väittää, että vapautus osinkotulojen verotuksesta automaattisesti johtaisi verotuksen täydelliseen puuttumiseen silloin, kun lähdevero muodostaa lopullisen veron. Belgia on välttänyt tämän määräämällä, että vapautus on voimassa ainoastaan silloin, kun korkomaksujen edunsaaja tunnetaan, eikä se ole luonnollisten henkilöiden tai oikeushenkilöiden tuloverotuksen alainen. Viimeksi mainitut ovat ainoat verovelvolliset, joille lähdevero muodostaa lopullisen veron.
(41) Neljänneksi komissiolla on virheellinen kuva siitä, miten koordinointikeskukset Belgian järjestelmässä talletusten korkotulojen verotuksesta vapautetaan. Belgian järjestelmä myöntää kaikille yhtiöille "ammattimaisina sijoittajina" lähdeverovapautuksen, eikä koordinointikeskuksia näin ollen aseteta muita yhtiöitä edullisempaan asemaan.
IV.2.1.4 Fiktiivinen osinkotulojen verotus
(42) Fiktiivinen osinkotulojen vero laskettiin vuonna 1991 nollaan, joten komissio kantaa turhaan huolta tästä toimenpiteestä.
IV.2.1.5 Tulojen kiinteämääräinen vahvistaminen (cost plus)
(43) Ensinnäkin OECD suosittelee lämpimästi cost plus -menetelmän hyödyntämistä konsernin sisällä tarjottujen palvelujen siirtohintojen määrittelemiseen. Tässä yhteydessä viitataan siihen, että tiettyjen kulujen ja menojen poissulkeminen cost plus -laskuperusteesta soveltuu OECD:n suosituksiin, joissa todetaan, ettei aina ole tarpeellista lisätä voittoprosenttia, jotta hinta täyttäisi kilpailuehdot ("at arm's length"). Siirtohintojen määrittämiseksi Belgian hallinnon tulee ottaa pohjaksi OECD-kertomukset(20). Lisäksi OECD:n periaatteiden mukaan menot, jotka ovat syntyneet tietyssä maassa yksikössä, joka ei ole kiinteä toimipaikka tai tytäryhtiö, ovat normaalisti vähennyskelpoisia niille yksiköille, joiden laskuun menot on suoritettu. Kyseisessä tapauksessa välitysmarginaalia ei ole.
(44) Kolmanneksi yhden ainoan 8 prosentin prosenttiosuuden käyttäminen on oikeutettua, koska tätä prosenttiosuutta sovellettiin jo ennen koordinointikeskuksia koskevan järjestelmän käyttöönottoa ulkomaisten yhtiöiden belgialaisten tytäryhtiöiden verotettaviin tuloihin. Edelleen huomautetaan, että Belgian hallinto soveltaa kiinteämääräisiä voittoprosenttiosuuksia myös tiettyihin itsenäisten ammatinharjoittajien ryhmiin. Kritisoidessaan kiinteämääräisen prosenttiosuuden soveltamista komissio samalla väheksyy jo vuodesta 1964 lähtien noudatettua hallinnollista toimintatapaa, joka on erottamaton osa Belgian verojärjestelmää.
(45) Neljänneksi järjestelmä on yleiseen verojärjestelmään verrattuna epäedullinen silloin, kun keskuksen tuloslaskelma osoittaa tappiota. Tässä tapauksessahan keskusten ei pidä maksaa veroa pelkästään fiktiivisestä kiinteämääräisestä tulosta, joka on saatu soveltamalla cost plus -menetelmää, vaan niiden tulee suorittaa myös kiinteämääräinen, 10000 euron suuruinen vero jokaisesta työntekijästä(21), vaikka yleisen menetelmän perusteella verovelvollisuutta ei olisi. Lisäksi keskuksen Belgiassa maksaman veron mahdollinen alijäämä kompensoituisi automaattisesti monikansallisen konsernin emoyhtiön suorittaessa verot maailmanlaajuisista tuloistaan. Esimerkkeinä mainitaan konserneja, joiden emoyhtiöt sijaitsevat Yhdysvalloissa, Suomessa ja Saksassa. Forum 187:n mukaan mitään etua ei konsernin tasolla siis ole mahdollista saada.
(46) Viidenneksi henkilöstökulujen poissulkeminen ei ole etu, koska se kompensoidaan kiinteämääräisellä maksulla kymmenestä ensimmäisestä työntekijästä. Tämä henkilöstövero vastaa 8 prosenttia siitä määrästä, jota voidaan verrata huomiotta jätettyjen henkilöstökulujen määrään. Rahoituskulujen poissulkeminen on oikeutettua, sillä jos kyseiset kulut otettaisiin verotuksessa huomioon, päädyttäisiin korkeampaan veroon kuin ne tulot, jotka keskus välitysmarginaalin seurauksena saa.
(47) Kuudenneksi johdanto-osan kappaleessa 16 kuvattu vaihtoehtoinen peruste ei ole teoreettinen vaan toimii usein jopa todellisena veron perusteena.
IV.2.2 Valtion varojen käyttö
(48) Ensinnäkin koordinointikeskuksia koskevan järjestelmän soveltamisessa ei ole käytetty valtion varoja. Järjestelmän käyttöönotto on sitä vastoin houkutellut keskuksia Belgiaan ja kasvattanut näin ollen Belgian valtion tuloja.
(49) Toiseksi suurin osa Belgiassa sijaitsevista yhtiöistä nauttii jotakin vapautusta osinkotulojen verotuksesta, kiinteistöverosta ja pääomaverosta. Belgian valtio ei näin ollen ole luopunut ylimääräisistä verotuloista.
IV.2.3 Kilpailun vääristyminen ja vaikutus jäsenvaltioiden väliseen kauppaan
(50) Ensinnäkin komission päätös menettelyn aloittamisesta on perusteltu vain pinnallisesti ja teoreettisesti, eikä perusteluissa osoiteta konkreettisesti, että kilpailu olisi vääristynyt tai että kauppaan olisi kohdistunut rajoittavaa vaikutusta. Belgia pitää tällaista puutteellista perustelua riittävänä syynä päätöksen kumoamiseen, viitaten Euroopan yhteisöjen tuomioistuimen tuomioon(22).
(51) Toiseksi muiden jäsenvaltioiden verojärjestelmiä ei saa jättää tarkastelun ulkopuolelle. Komission näkemystä siitä, että kyseistä järjestelmää pitää tutkia (yksinomaan) Belgiassa tällä hetkellä sovellettavaa yleistä verojärjestelmää vasten, ei tämän vuoksi voida hyväksyä. Vapautukset kiinteistöverosta, osinkotulojen verotuksesta ja pääomaverosta eivät mitenkään voi vaikuttaa epäsuotuisasti jäsenvaltioiden väliseen kauppaan, koska tällaisia veroja ei joissakin - ellei peräti useimmissa - muissa jäsenvaltioissa ole olemassa. Myöskään komission analyysi Belgiassa sovelletusta cost plus -menetelmästä ei paljasta, missä mielessä tämä menetelmä olisi edullisempi kuin ne menetelmät, joita muut jäsenvaltiot soveltavat koordinointikeskuksia vastaaviin rakenteisiin. Keskuksille myönnettyjä etuja on toki myös lukuisissa muissa maissa, eikä komissio ole pystynyt osoittamaan, että kilpailuun ja jäsenvaltioiden väliseen kauppaan olisi kohdistunut rajoittavaa vaikutusta. Komission olisi pitänyt esittää konkreettisia todisteita tästä vaikutuksesta.
(52) Kolmanneksi komissio väittää yksinomaan teoreettisin perustein, että belgialaisten koordinointikeskusten sisältyminen monikansallisiin konserneihin vaikuttaa epäsuotuisasti kilpailuun ja kauppaan. Niin tehdessään komissio unohtaa sen taloudellisen tosiseikan, että konsernin sisällä noudatettava yleinen pyrkimys tarjottujen palvelujen keskittämiseen "koordinointikeskusten" tyyppisiin yksiköihin saa oikeutuksensa mittakaavaeduista saatavana kulujen vähentymisenä. Forum 187:n mukaan kaikilla monikansallisilla yrityksillä on yksikkö, joka on vastuussa muun muassa konserniin kuuluvien yritysten käteisvarojen hallinnan, rahoituksen, kirjanpidon tai henkilöstöhallinnon keskittämisestä. Kaikki nämä monikansalliset yhtiöt ovat vapaita sijoittamaan keskuksen Belgiaan tai muualle. Tämän vuoksi ei ole kysymys kilpailun vääristymisestä.
(53) Neljänneksi viitataan siihen, että vaikka keskuksilla olisikin etuoikeutettu taloudellinen asema, kilpailu rahoitusmarkkinoilla ei vääristy, sillä rahoituslaitokset asettavat ehtonsa konsernin tilanteesta tehdyn puolueettoman analyysin perusteella, ottamatta huomioon koordinointikeskuksen olemassaoloa ja niitä etuja, joita mahdollisista erityisistä verojärjestelmistä aiheutuu. Lisäksi pankit käyttävät perustana viitekorkoja (LIBOR, EURIBOR jne.), joihin keskukset eivät pysty millään tavalla vaikuttamaan.
IV.2.4 Toimenpiteiden valikoivuus/erityisyys
(54) Ensinnäkään komissio ei ole todistanut, että järjestelmän etujen myöntämiseen liittyy harkintavaltaa. Hallinto soveltaa tässä asiassa päinvastoin ankaran yhdenmukaisesti selkeitä sääntöjä. Se, ettei yksikään hyväksytty keskus saa harjoittaa vakuutus- tai jälleenvakuutustoimintaa, johtuu yksinomaan vakuutuslainsäädännöstä, joka ei salli vakuutusyhtiön harjoittavan muuta toimintaa, eikä siis siitä, että verohallinnolla olisi arvioinneissaan tiettyä liikkumavaraa.
(55) Toiseksi Belgian hallitus katsoo, että komissio vaatii sitä perusteettomasti osoittamaan, että toimenpide on oikeutettu Belgian verojärjestelmän luonteen tai rakenteen perusteella. Komissio perustelee kantansa tiedonannolla, mutta tiedonannolla ei kuitenkaan voida luoda uusia velvoitteita jäsenvaltioille. Sitä vastoin on komission tehtävä osoittaa, ettei järjestelmä ole oikeutettu Belgian verojärjestelmän rakenteen perusteella.
Oikeutus verojärjestelmän luonteen tai rakenteen perusteella
(56) Ensinnäkin verojärjestelmän luonteeseen kuuluu erottamattomasti rajojen ja ehtojen asettaminen niille eduille ja haitoille, joita se tarjoaa. Toisin kuin komissio väittää, Belgian verojärjestelmä perustuu siihen periaatteeseen, että yhtiöt on vapautettu "ammattimaisina sijoittajina", eikä periaatteeseen lähdeveron järjestelmällisestä pidättämisestä (katso johdanto-osan kappale 38). Osinkotulojen verotus on tarkoitettu pääasiallisesti luonnollisten henkilöiden ja oikeushenkilöiden verotukseksi, ja niille se on vapauttava. Tämä merkitsee sitä, että kyseisillä henkilöillä ei ole enää velvollisuutta ilmoittaa osinkotulojaan, joista lähdevero on pidätetty, koska lähdevero muodostaa kyseisten tulojen lopullisen veron. Asiaa koskevien määräysten esittäminen periaatteen ja lukuisten poikkeusten muodossa johtuu lainsäätäjän esittämästä toivomuksesta, että kyseiset määräykset sisällytetään yhteen osastoon Tuloverolaki 1992:ssa, joka kattaa neljä perittävää verolajia(23). Forum 187:n mukaan verojärjestelmän luonteeseen kuuluu erottamattomasti periaatteiden vahvistaminen ja poikkeuksien säätäminen niistä. Poikkeukset suosivat väistämättä joitakin yrityksiä enemmän kuin toisia, mikä ei kuitenkaan vielä merkitse sitä, että kaikki vapautukset tulee luokitella EY:n perustamissopimuksen 87 artiklan 1 kohdassa tarkoitetuksi valtiontueksi. Tämän vuoksi ei ole paikallaan soveltaa niihin järjestelmällisesti edellä mainitun artiklan määräyksiä.
(57) Toiseksi Belgian viranomaiset havainnollistavat numeroin, että yhtiöt - ja erityisesti koordinointikeskukset - tulee vapauttaa osinkotulon verotuksesta, koska ne harjoittavat joka vuosi huomattavan paljon rahoitustoimintaa. Ilman vapautusta pidätettyjen lähdeverojen koko määrä ylittäisi tuntuvasti koko vuoden aikana maksettavat verot, minkä johdosta Belgian valtio katsoisi olevansa velvollinen maksamaan kaikille maan yhtiöille takaisin huomattavia määriä. Tämä koskee vielä suuremmassa määrin koordinointikeskuksia, koska ne toimivat käteisvarojen hallinnan (cash pooling) keskityksen alalla.
(58) Kolmanneksi keskusten vapauttaminen on oikeutettua lähdeveroon liittyvän kaksinkertaisen verotuksen riskin takia. Vaikka kotimaan liiketoimista liikaa perityt verot voidaankin vaatia takaisin, valtio harvoin ottaa huomioon ulkomailla pidätetyt verot. Tosiasia on myös, että vaikka jotkin valtiot hyväksyvätkin sen, että ulkomailla pidätetyt lähdeverot otetaan huomioon heidän pidättämissään veroissa, yksikään maa ei mene niin pitkälle, että se maksaisi takaisin liikaa pidätetyt verot suhteessa loppuveroon.
(59) Neljänneksi komission kritisoima valikoivuus on oikeutettua, koska toimenpide on tarkoitettu yksinomaan sellaisille yrityksille, jotka hoitavat normaalisti pääkonttorille kuuluvia tehtäviä. Tässä yhteydessä viitataan siihen, että tämä valikoivuus on suunnilleen samanlaista kuin sen verojärjestelmän valikoivuus, josta säädetään 23. heinäkuuta 1990 annetussa neuvoston direktiivissä 90/435/ETY eri jäsenvaltioissa sijaitseviin emo- ja tytäryhtiöihin sovellettavasta yhteisestä verojärjestelmästä(24), sellaisena kuin se on viimeksi muutettuna Itävallan, Suomen ja Ruotsin liittymisasiakirjalla (tai ehdotuksessa neuvoston direktiiviksi eri jäsenvaltioissa sijaitsevien lähiyhtiöiden välisiin korko- ja rojaltimaksuihin sovellettavaksi yhteiseksi verojärjestelmäksi)(25). Lopuksi, vuodesta 1983 lähtien, vapautus keskusten maksamista tai jakamista tuloista oli yleiseltä luonteeltaan siihen aikaan oikeutettu, koska keskukset oli tarkoitettu edistämään uusia, vielä tuntemattomia rahoitustoimintoja. Siksi ei ollut vielä varmaa, voidaanko erilaisia vapautuksia, joista tuohon aikaan säädettiin, todella soveltaa näihin uusiin rahoitusvirtoihin.
IV.3. Soveltuvuus yhteisön markkinoille
(60) Belgian hallitus katsoo, että mikäli on kyse tuesta, se soveltuu EY:n perustamissopimuksen 87 artiklan 3 kohdan c alakohdan mukaisesti yhteismarkkinoille, koska järjestelmä on otettu käyttöön investointien ja työllisyyden edistämiseksi Belgiassa. Kantansa tueksi Belgian hallitus viittaa asetusta N:o 187 edeltäneeseen kertomukseen.
(61) Mitä pääomaverosta vapauttamiseen tulee, komissio esitti epäilyksensä, soveltuuko se asiaa koskeviin yhteisön sääntöihin. Belgia ilmoittaa, että kaikkia neuvoston direktiivissä 69/335/ETY määrättyjä ehtoja ja muodollisuuksia on noudatettu, ja vahvistaa, että vapautuksen säilyttäminen soveltuu näin ollen kyseisen direktiivin 7 artiklaan, jossa jopa määrätään, että ennen 1. heinäkuuta 1984 säädetyt vapautukset pitää säilyttää. Vapautus, josta säädetään 11. huhtikuuta 1983 hyväksytyn lain 29 pykälässä, on peräisin tätä päivämäärää edeltäneeltä ajalta.
IV.4. Perusteltu luottamus
(62) Ensinnäkin järjestelmän edut on myönnetty luvan saaneille keskuksille vilpittömästi ja täysin lainmukaisesti. Keskukset voivat näin ollen vedota perustellun luottamuksen periaatteeseen hyötyäkseen täysin tällä hetkellä voimassa olevasta, kymmenen vuoden pituisesta luvasta. Perusteltu luottamushan perustuu komission vuosina 1984 ja 1987 tekemiin päätöksiin järjestelmän sallimisesta sekä kilpailusta vastaavan komission jäsenen vuonna 1990 parlamentin jäsenen kysymykseen antamaan vastaukseen(26), jotka kumpikin vahvistavat, että komissio voimassa olevien, valtiontukea koskevien sääntöjen valossa ei vastustanut keskuksiin sovellettua järjestelmää.
(63) Toiseksi komission vuosina 1984 ja 1987 tekemien suotuisien päätösten äkillinen kumoaminen on ristiriidassa yhteisön oikeuden tiettyjen perusperiaatteiden kanssa ja erityisesti oikeusvarmuuden ja perustellun luottamuksen kanssa. Forum 187 korostaa Euroopan oikeuskäytäntöä lainaten, että komission päätösten oletetaan olevan lainmukaisia ja että komission tulee ilmoittaa ja selvittää ne syyt, joiden perusteella se päättää aiempien päätösten olevan sääntöjenvastaisia (asia Papiers Peints(27)). Komission pitää tehdä tämä kohtuullisen määräajan sisällä (asia Alpha Steel(28)). Päätöksen vastaanottajan pitää pystyä toteamaan, millaisia velvoitteita päätös hänelle aiheuttaa (asiat Gondrand(29) ja Opel Austria(30)). Komissiota on arvosteltu siitä, että se sovelsi vuonna 1999 antamansa päätöksen ja viiden edeltävän, samaa yritystä koskevan päätöksen välillä erilaisia tulkintoja (asia Kvaerner Warnow(31)). Jos päätöksen vastaanottaja ei kahden kuukauden kuluessa hae muutosta, ei tätä päätöstä enää voida kyseenalaistaa, ja komissio on samassa tilanteessa julistettuaan, että järjestelmä ei ole tukea. Järjestelmän hyväksymisen jälkeen komissio ei saa enää palata tarkastelemaan jokaista tämän järjestelmän puitteissa hyväksyttyä erillistä tukea (asia Italgrani(32)).
(64) Kolmanneksi keskukset - tai konsernit, joihin ne kuuluvat - kärsisivät huomattavaa vahinkoa, jos komissio kieltäisi järjestelmän ja jos ne eivät voisi hyötyä voimassa olevan luvan jäljellä olevasta jaksosta. Tämä vahinko aiheutuisi nimenomaan velvoitteesta siirtää keskusten toiminta Belgiasta ulkomaille ja katkaista pitkän aikavälin sopimukset henkilökunnan, rahoituslaitosten(33) tai vuokrattujen toimitilojen omistajien kanssa. Luvan myöntämisen tai pidentämisen seurauksena konsernin sisällä on tehty tärkeitä investointeja keskuksen toiminnan organisoimiseksi ja konsernin rakenteen sopeuttamiseksi(34) kyseisten toimintojen keskittämistä silmälläpitäen. Asianomaiset konsernit ovat päättäneet sijoittaa keskuksensa Belgiaan tai tehdä sinne investointeja, koska niillä on ollut perusteltu luottamus siihen, että järjestelmä ei ole EY:n perustamissopimuksen 87 artiklassa tarkoitettua valtiontukea ja että ne voisivat hyötyä järjestelmästä keskuksen luvan koko voimassaoloajan ja jopa sen jälkeen. Ne siis odottivat voivansa pysyä pitkään toiminnassa.
(65) Tästä syystä Forum 187 on sitä mieltä, että komissio ei voi palata aiempiin, vuosina 1984 ja 1987 tekemiinsä päätöksiin, ja että sen tulee keskeyttää 27. helmikuuta 2002 aloittamansa menettely. Ne yhdistykset ja keskukset, jotka ovat esittäneet kantansa erikseen, vaativat, että tunnustetaan se luottamus, jota ne ovat sääntöjen mukaisesti osoittaneet Belgian hallituksen myöntämän luvan laillisuuteen ja järjestelmän vaikutusten säilyttämiseen kuluvan lupakauden loppuun asti. Viimeiset pidennetyt luvat päättyvät 31. joulukuuta 2010.
(66) Eräät keskukset vaativat myös oikeutta jatkaa lupaansa uudella, kymmenen vuoden pituisella jaksolla nykyisen luvan umpeuduttua.
V. BELGIAN HALLITUKSEN KOMMENTIT ASIANOMAISTEN ESITTÄMIIN HUOMAUTUKSIIN
(67) Belgia toteaa, että huomautuksista, joita oli tehty suuri määrä, ilmenee positiivinen asenne järjestelmää kohtaan. Kolmansien osapuolten tekemien investointien laajuudesta ilmenee luottamus koordinointikeskuksia koskevaa asetusta ja Belgian ja Euroopan yhteisöjen asiasta tekemiä päätöksiä kohtaan. Belgian viranomaiset muistuttavat myös, ettei yksikään taloudellisista toimijoista ole ilmaissut kielteistä kantaansa järjestelmää kohtaan, mikä viranomaisten mielestä vahvistaa sen, ettei kilpailun vääristymisestä ole aihetta puhua.
VI. ARVIO TUESTA
VI.1. Menettely
(68) Belgian valtio ja Forum 187 arvostelevat luokittelua voimassa olevaksi tueksi, komission toimenpiteilleen valitsemaa oikeusperustaa ja komission noudattamaa menettelyä.
(69) Komission mukaan edellä mainitut perustuvat todellakin neuvoston asetukseen (EY) N:o 659/1999. Muutoin EY:n perustamissopimuksen 87 ja 88 artiklat muodostavat aidon oikeusperustan, joka on lähtökohtana komission kaikille valtiontukeen liittyville toimenpiteille. 87 artiklassa on ilmaistu tuen ja sen soveltuvuuden tunnusmerkit. Kysymys on objektiivisista tunnusmerkeistä, eikä komissiolla ole minkäänlaista liikkumavaraa niiden arvioinnissa. Jos komissio voi osoittaa, että toimenpide täyttää kaikki 87 artiklan tunnusmerkit, se samalla osoittaa, että kyse on tuesta siinäkin tapauksessa, että aiemmassa päätöksessä väitettiin päinvastaista. Neuvoston asetuksessa (EY) N:o 659/1999 tämä lähestymistapa vahvistetaan määrittelemällä "tuki" sanoin "toimenpiteitä, jotka täyttävät kaikki perustamissopimuksen 87 artiklan 1 kohdassa asetetut tunnusmerkit". Ottaen huomioon, että EY:n perustamissopimuksen 87 artiklan 1 kohdan perusteella on kysymys tuesta, sovelletaan 88 artiklaa ja todetaan, voidaanko tuki luokitella voimassa olevaksi tueksi vai ei. Asetuksessa (EY) N:o 659/1999 puhutaan tässä tapauksessa "uudesta tuesta".
(70) EY:n perustamissopimuksen 88 artiklan 1 kohdassa säädetään voimassa oleville tukijärjestelmille edullisempi menettely, jossa jäsenvaltiolle annetaan lisämahdollisuuksia esittää oma mielipiteensä. Muodollinen tutkintamenettely - jota sovelletaan välittömästi uusiin tai sääntöjenvastaisiin tukiin - voidaan aloittaa voimassa olevan tuen kohdalla vain siinä tapauksessa, että kyseiset ehdotukset torjutaan. Neuvoston asetuksen (EY) N:o 659/1999 1 artiklan b alakohdassa huomioidaan erilaiset tilanteet "voimassa oleviin tukiin" nähden. Sen mukaan erityisesti "hyväksytty tuki" on voimassa olevaa tukea riippumatta siitä, onko tuki nimenomaisesti sallittu yhteismarkkinoille soveltuvana tukena, toimenpiteenä joka ei ole tukea tai, vähemmän nimenomaisesti, koska komissio ei ole vastustanut sitä. Kuten menettelyn aloittamista koskevan kirjeen 32 kohdassa ilmoitetaan, kyseinen määräys koskee tapausta, jossa komissio, katsottuaan alun perin, että määrätty toimenpide ei ole tukea, muuttaa mielipidettään ja katsoo, että kyseessä on sittenkin EY:n perustamissopimuksen 87 artiklassa tarkoitettu tuki. Tähän kategoriaan kuuluvat myös tuet, joiden voidaan katsoa olevan voimassa olevia tukia, koska voidaan osoittaa, että ne käyttöönottohetkellä eivät vielä olleet tukia, mutta ovat muuttuneet myöhemmin sellaisiksi yhteismarkkinoiden kehityksen johdosta ilman, että jäsenvaltio olisi niitä muuttanut. Komissio tekee näin ollen alla olevat johtopäätökset.
(71) Ensinnäkin, jos neuvoston asetuksen (EY) N:o 659/1999 1 artiklan b alakohtaa ei voitaisi soveltaa kyseiseen tapaukseen, kuten Belgian valtio ja Forum 187 ovat pyrkineet osoittamaan, siitä ei voitaisi päätellä, ettei komissiolla ole oikeusperustaa tutkimuksensa jatkamiseksi. Päinvastoin, koska komissio toteaa, että keskuksiin sovelletulla järjestelmällä on kaikki tukijärjestelmän tunnusmerkit (katso VI.2 Valtiontukiluonne), niin komission tulee EY:n perustamissopimuksen 88 artiklan (1 tai 2 kohdan) mukaisesti poistaa yhteismarkkinoille soveltumaton tuki tai muuttaa sitä. Jos ei ole voitu todeta, että tuki on voimassa olevaa tukea, komission olisi pitänyt päätellä, että kysymyksessä on "uusi tuki", että "voimassa olevaa tukea" koskevaa edullisempaa menettelyä ei voida soveltaa ja että muodollinen tutkintamenettely pitää aloittaa välittömästi. Tällainen lähestymistapa ei kuitenkaan olisi ollut oikeutettu se tilanne huomioon ottaen, joka oli syntynyt vuoden 1984 päätöksen johdosta. Komissio vahvistaa tämän takia arvionsa siitä, että koordinointikeskuksiin sovellettu järjestelmä on voimassa olevaa tukea, koska se on hyväksytty vuonna 1984.
(72) Toiseksi komissio vahvistaa uudestaan oikeutensa kumota sääntöjenvastainen suotuisa päätös tai muuttaa sitä (katso johdanto-osan kappale 29). Kuten menettelyn aloittamista koskevan kirjeen 33 kohdassa jo ilmoitettiin, komissio voi ryhtyä kumoamiseen silloin kun tiettyjä, oikeuskäytännössä vahvistettuja edellytyksiä(35) noudatetaan. Komissio katsoo, että mikäli kyseistä komission päätöstä pidettäisiin aikaisempien, vuosina 1984 ja 1987 tehtyjen päätösten kumoamisena tai pikemminkin muuttamisena, edellytykset kumoamiseen olisi täytetty. Yleisemmällä tasolla noudatettu menettely takaa oikeusvarmuuden ja edunsaajien perustellun luottamuksen kunnioittamisen, mikäli se on vahvistettu eikä vaaranna yhteisön oikeuden todellista soveltamista. Koska voimassa olevia tukia koskeva menettely sulkee pois aiemmin myönnettyjen tukien takaisin vaatimisen, tälle päätökselle ei voida myöntää taannehtivaa vaikutusta. Koska menettelystä koituu seurauksia vain tulevaisuudelle ja mikäli asianomaisten perusteltua luottamusta kunnioitetaan, komissio ei voi hyväksyä väitettä, että kohtuullinen määräaika sääntöjenvastaisen päätöksen kumoamiseksi tai muuttamiseksi olisi umpeutunut.
(73) Kolmanneksi komissio, mitä tulee voimassa olevia tukia koskevan menettelyn huomioonottamiseen, voi ainoastaan toistaa menettelyn aloittamista koskevan kirjeen 34 kohdan: "Komissio huomauttaa, että 17. heinäkuuta 2000 päivätty kirje(36) ei sisältänyt muodollista ja lopullista kantaa, vaan oli ensimmäinen askel pitkässä menettelyssä. Kirje on muuten vastannut sille asetettua tavoitetta, sillä se on antanut Belgian viranomaisille mahdollisuuden esittää huomautuksensa jo ennen kuin komissio on ehdottanut aiheellisia toimenpiteitä. Lopuksi pyyntö saada lisätietoja ja kehotus esittää huomautuksia, menettelyä koskevan asetuksen 17 artiklan tarkoittamassa mielessä, ovat luonteeltaan samanlaisia kuin muut, edeltäneet vaiheet, joista asetuksessa muissa yhteyksissä säädetään (esimerkiksi 5 ja 10 artiklan mukaiset tietojensaantipyynnöt ja muistutukset, 11 artiklan mukaiset mahdollisuudet esittää huomautuksia), ja joihin komission yksiköt ryhtyivät noudattaen jatkuvaa käytäntöä, jota jäsenvaltiot eivät vastusta. Kyseessä oleva kirje ei näin ollen tarvinnut kollegiona kokoontuvan komission hyväksyntää".
VI.2. Valtiontukiluonne
(74) Muodollisen tutkintamenettelyn päätyttyä ja ottaen huomioon jo menettelyn aloittamista koskevassa päätöksessä esitetyt kannanotot komissio katsoo, että menettelyn aloittamisvaiheessa ilmaistuja epäilyjä ei seuraavista syistä voida poistaa.
VI.2.1 Taloudellinen etu
(75) Komissio toteaa, että erilaiset vapautukset kiinteistöverosta, osinkotulojen verotuksesta ja pääomaverosta, fiktiivisen osinkotulojen verotuksen myöntäminen sekä keskusten verotettavan tulon asettaminen kiinteämääräiseksi, sellaisina kuin niitä on tässä päätöksessä kuvailtu, tarjoavat koordinointikeskuksille ja niiden konserneille EY:n perustamissopimuksen 87 artiklan 1 kohdassa tarkoitettuja taloudellisia etuja.
VI.2.1.1 Vapautus kiinteistöverosta
(76) Ensiksikin kiinteistöistä saatavia tuloja koskee yleensä se sääntö, että omistajilta tai käyttöoikeuden haltijoilta peritään veroa lähdeverona riippumatta siitä, onko kysymys luonnollisista henkilöistä, yhtiöistä vai muista oikeushenkilöistä, tai Belgian vai jonkin muun maan asukkaista. Kiinteistövero on näin ollen kulu, jonka normaalisti joutuu maksamaan jokainen yritys, joka omistaa Belgiassa kiinteistön(37). Edellä mainitut poikkeukset - työllisyysvyöhykkeillä sijaitsevat yhtiöt, innovatiiviset yhtiöt, siirtymävyöhykkeellä sijaitsevat yhtiöt - eivät koske läheskään kaikkia eivätkä edes suurinta osaa Belgiassa toimivista yhtiöistä, ja näin ollen on liioiteltua väittää, että suurin osa Belgiassa toimivista yhtiöistä nauttii jonkinlaista vapautusta kiinteistöverosta. Lisäksi se, että on muitakin vapautuksia ja että niitä on jopa lukuisia, ei riitä yksinään oikeuttamaan vapautusta. Jokaista etua pitää arvioida voimassa olevien, valtiontukea koskevien sääntöjen perusteella luvan myöntämiseen liittyvien ehtojen ja olosuhteiden mukaisesti. Mainitut vapautukset voivat olla joko ei tukea, yhteismarkkinoille soveltuvaa tukea tai Belgiassa sääntöjenvastaisesti täytäntöönpantua, yhteismarkkinoille soveltumatonta tukea. Komissio haluaa erityisesti korostaa päätöstään SG(83) D/12, joka osoitettiin Belgialle 3. tammikuuta 1983 työllisyysvyöhykkeille sijoittuneiden yhtiöiden järjestelmästä. Tässä päätöksessä ilmoitetaan, että komissio on todennut, että vapautukset yhtiöverosta, kiinteistöverosta ja rekisteröintimaksusta kuuluvat EY:n perustamissopimuksen 92 artiklan 1 kohdan yleisen, tukia koskevan kiellon alaisuuteen, ennen kuin tarkasteltavana oleva tuki julistetaan soveltuvaksi yhteismarkkinoille. Periaatteeseen viitataan uudestaan päätöksessä(38) SG(2000) D/108799, joka myös osoitettiin Belgialle.
(77) Toiseksi kiinteistöverovapautuksen edunsaajien vähäisestä määrästä huolimatta kyse saattaa silti olla keskuksille myönnetystä etuudesta.
VI.2.1.2 Vapautus pääomaverosta
(78) Belgiassa on sääntönä(39), että pääoman lisäystä verotetaan. Pääomavero on sen takia meno, joka kuuluu - neuvoston direktiivin 69/335/ETY 3 artiklan tarkoittamassa mielessä - normaalisti jokaiselle pääomayhtiölle, joka harjoittaa Belgiassa pääoman lisäystä direktiivin 4 artiklan tarkoittamassa mielessä. Kuten kiinteistöveron kohdalla, tässäkään mainitut muutamat poikkeukset eivät muodosta enemmistöä yleensä ottaen verovelvollisista yhtiöistä, ja näin ollen on liioiteltua väittää, että suurin osa Belgian yhtiöistä nauttii jonkinlaista vapautusta pääomaverosta. Lisäksi johdanto-osan kappaleen 76 lopussa lainattu peruste pätee mutatis mutandis myös tässä, ja sen perusteella vertaus muihin vapautuksiin ja erityisesti työllisyysvyöhykkeillä toimiville yrityksille myönnettyihin vapautuksiin voidaan hylätä.
(79) Lopuksi viittaus neuvoston tai komission ilmaisemiin mielipiteisiin pääomaveron poistamisen puolesta vaikuttaa vähintäänkin paradoksaaliselta, koska tämän veron maksaminen on Belgiassa sääntönä. Keskusten vapauttamista voidaan parhaassa tapauksessa pitää askeleena edellä mainittuun suuntaan, mutta jos tämä askel toteutetaan syrjivällä tavalla, niin keskuksia suositaan muihin Belgiassa toimiviin yhtiöihin verrattuna. Lisäksi neuvoston direktiivissä 69/335/ETY ei säädetä pääomaveron poistamisesta vaan sen yhdenmukaistamisesta, ja siinä sallitaan kansallisten poikkeuksien säilyttäminen vain erittäin tarkasti määritellyissä tapauksissa, jotka on ilmoitettu erityisesti 9 artiklassa. Kyseessä olevan vapautusta käsittelevän tapauksen kohdalla näitä määritelmiä ei ole kunnioitettu.
VI.2.1.3 Vapautus osinkotulojen verotuksesta
(80) Komissio toteaa, kuten se totesi myös kiinteistöveron ja pääomaveron kohdalla, että vapautus osinkotulojen verotuksesta muodostaa taloudellisen edun keskuksille tai niille konserneille, joihin keskukset kuuluvat. Komissio toteaa erityisesti, että osinkotulovero, joka pidätetään Belgian yleisessä oikeudessa säädetyissä olosuhteissa, on meno, joka yritysten normaalisti kuuluu maksaa. Mikäli yleinen vapautus keskuksen maksamista tai jakamista tuloista menee pidemmälle kuin ne vapautukset, joista säädetään yleisessä oikeudessa, keskuksille ja niiden konserneille myönnetään taloudellinen etu. Tästä vapautuksesta syntyvä etu muodostuu tapauksesta riippuen lopullisen veron maksamisen lykkäytymisestä, lopullisen veron alenemisesta tai jopa kyseisten osinkotulojen verottamatta jättämisestä. Belgian valtion ja Forum 187:n muotoilemia perusteita ei seuraavista syistä voida hyväksyä.
(81) Kuten edellä on jo todettu, ensinnäkään sitä, että on olemassa vapautuksia, joita tietyt yritykset voivat käyttää, ei voida perustella muiden vapautusten olemassaololla. Tässä yhteydessä ei ole kovin tärkeää, että vapautuksen saaneita yhtiöitä on enemmän kuin yhtiöitä, jotka maksavat tai pidättävät lähdeveron. Kun otetaan huomioon, että osinkotulojen verotuksen soveltamisessa on eroja ja että mahdolliset vapautukset tarjoavat edunsaajille taloudellista etua verrattuna niihin, jotka eivät saa etua, on huomattava, että kyseiset erot kuuluvat todennäköisesti EY:n perustamissopimuksen 87 artiklan soveltamisalaan ja että on selvitettävä, onko havaittu etu tukea ja jos näin on, tuen soveltuvuus yhteismarkkinoille on arvioitava.
(82) Lisäksi läheskään suurinta osaa Belgiassa toimivien yhtiöiden maksamista tai jakamista tuloista ei ole vapautettu yleisen oikeuden perusteella. Belgian oikeus myöntää vain vähän yleisiä vapautuksia osinkotulojen verotuksesta velallisuuden takia, ja silloin kun näin kuitenkin tapahtuu, ei asianomaisten velallisten(40) tilannetta voida verrata keskusten tilanteeseen. Tällaiset vapautukset täytyy muuten vahvistaa lailla eikä asetuksella. Tuloverolaki 1992:n 266 pykälässä rajoitetaan viranomaisten toimivaltaa poiketa lähdeveron perimisestä sellaisten tulonsaajien tuloista, joiden identiteetti voidaan todeta. Tämä rajoitus korostaa sitä erityistä luonnetta, jonka Belgian lainsäätäjä on halunnut antaa yleisille vapautuksille.
(83) Asetuksen/tuloverolaki 92:n sisältämistä vapautuksia koskevista poikkeuksista ehdottomasti useimmat myönnetään tarkoin ehdoin. Tämä koskee erityisesti ammattimaisille sijoittajille myönnettäviä vapautuksia, sillä sijoittajille ei läheskään aina myönnetä sellaista yleistä vapautusta, jota voisi verrata keskuksille ja konsernien yhtiöille myönnettäviin vapautuksiin. Esimerkiksi seuraavat keskusten tulot on vapautettu, vaikka yleisen oikeuden alaisten yhtiöiden vastaavia tuloja ei ole vapautettu:
- tulot, joita maksetaan tai jaetaan ulkomaiselle yhtiölle, joka sijaitsee Euroopan unionin ulkopuolella maassa, jonka kanssa Belgia ei ole solminut sopimusta kaksinkertaisen verotuksen estämiseksi,
- tulot, jotka maksetaan tai jaetaan yhtiölle, joka sijaitsee Belgiassa tai muualla Euroopan unionissa eikä täytä direktiivissä 90/435/ETY asetettuja kriteerejä,
- tulot, joita maksetaan tai jaetaan yhtiölle, joka sijaitsee jossakin niistä lukuisista maista, joiden kanssa Belgia on solminut sopimuksen, jolla säädetään lähdeveron pidättämisestä, vaikka se olisi rajallinenkin.
(84) Ei-asukkaille myönnetyt vapautukset ovat tiukkojen ehtojen alaisia, ja ne on rajoitettu muualla kuin Belgiassa asuvien tallettajien tuloihin, joten vertailu ei ole relevantti "valtiontuki"-analyysin yhteydessä, koska tämä analyysi liittyy yrityksille myönnettyihin veroetuihin eikä tallettajille myönnettyihin veroetuihin.
(85) Toiseksi veron ennakkomaksuja koskeva peruste ei ole kaikissa tapauksissa relevantti, ei etenkään edellä kuvatuissa tapauksissa, joissa tulojen vastaanottaja on Belgian ulkopuolella sijaitseva yksikkö, joka ei maksa veroja Belgiaan ja jolle ei sen takia voida määrätä rangaistusta siitä että etukäteismaksuja ei ole maksettu. Niissä tapauksissa, joissa tulojen vastaanottaja maksaa veroja Belgiaan, vastaanottaja nauttii varmasti taloudellista etua, koska lähdeveroa ei pidätetä sen takia, että etukäteismaksut maksetaan vapaaehtoisesti ja tiettyinä ajankohtina tietyssä aikataulussa, jonka yritys valitsee arvioitujen verotettavien tulojensa mukaan. Lähdevero sitä vastoin on pakollinen pidätys, jota sovelletaan koko vuoden ajan aina kun tuloja maksetaan tai jaetaan. Tappiota kärsivän yhtiön tai yhtiön, jolla on vähän verotettavaa tuloa, pitää odottaa, kunnes pidätetty vero maksetaan takaisin.
(86) Kolmanneksi lähdevero ei yleisen oikeuden mukaan muodosta lopullista Belgian verotusta yksinomaan niille tuloille, joita maksetaan tai jaetaan tallettajille - luonnollisille henkilöille - tai yhdistyksille, jotka ovat oikeushenkilöiden tuloverotuksen alaisia, vaan myös niille tuloille, joita maksetaan tai jaetaan ulkomaisille yhtiöille, jotka näiden tulojen kohdemaassa eivät voi ottaa niitä huomioon tai maksaa niitä takaisin. Kyseisessä tapauksessa yleinen vapautus, joka myönnetään keskusten maksamille tai jakamille tuloille, sisältää edun konsernin ulkomaille sijoittuneille yrityksille, koska lähdevero muodostaa niille normaalisti lopullisen veron.
(87) Neljänneksi on virheellistä väittää, että kaikki yhtiöt on "ammattimaisina sijoittajina" vapautettu talletuksista syntyvien tulojen verotuksesta. Mikäli näin olisi ollut, niin asetuksen/tuloverolaki 92:n 110 pykälää ei olisi tarvinnut mukauttaa millään tavalla, jotta keskukset, jotka myös ovat "ammattimaisia sijoittajia", olisivat hyötyneet näiden tulojen vapautuksesta.
VI.2.1.4 Fiktiivinen osinkotulojen verotus
(88) Komissio toteaa, että fiktiivisen osinkotulojen verotuksen myöntäminen muodostaa varmuudella edun. Fiktiivisen osinkotulojen verotuksen prosentin laskeminen nollaan vuonna 1991 ei välttämättä sulje pois sitä, että ennen vuotta 1991 solmittujen pitkäaikaisten lainojen korko hyötyy vielä fiktiivisestä osinkotulojen verotuksesta. Lisäksi jo kyseisen toimenpiteen olemassaolo järjestelmänä on potentiaalinen riski jäsenvaltioiden väliselle kilpailulle ja kaupalle. Vaikka prosentti on alennettu nollaan, toimenpidettä ei periaatteessa ole lakkautettu, ja prosenttia voitaisiin muuttaa tavallisella asetuksella.
VI.2.1.5 Tulojen kiinteämääräinen vahvistaminen (cost plus)
(89) Ensinnäkin, vaikka OECD:n mittapuiden mukaan ei ole aina tarpeellista laskea mukaan voittoprosenttia, jotta hinta täyttäisi kilpailuolosuhteet, kysymys on poikkeuksista, jotka koskevat lähiyhtiön maksamia satunnaisia maksuja, jotka edelleenlaskutetaan sellaisenaan lähiyhtiöltä. Nämä poikkeukset eivät missään tapauksessa koske kuluja, joita koordinointikeskuksille säännöllisesti aiheutuu niistä toiminnoista, joita varten koordinointikeskukset on perustettu. Keskuksen henkilöstökulut ja ne rahoituskulut, joita syntyy käteisvarojen hallinnasta tai rahoitustoiminnoista, muodostavat oleellisia kustannuskomponentteja, jotka edistävät ratkaisevalla tavalla keskusten tulojen toteuttamista. Niiden poissulkeminen cost plus -perusteesta ei sen takia ole perusteltua OECD:n siirtohintojen asettamisesta esittämien mittapuiden mukaan.
(90) Toiseksi Forum 187 näyttää vetoavan vertailuun tiettyjen yksikköjen kanssa, jotka eivät ole kiinteitä toimipaikkoja. Komissio ei voi hyväksyä tätä vertailua. Ensiksikin tällaisen yksikön on täytettävä erittäin tiukat ehdot, joita asetuksen N:o 187 mukaisesti hyväksytyt keskukset eivät täytä. Keskukset ovat määritelmän mukaan Belgian lain mukaisia yhtiöitä tai ulkomaisen lain mukaisia yhtiöiden kiinteitä toimipaikkoja. Ne toimivat muiden yksiköiden laskuun ja ovat verotuksen kannalta Belgialle läpinäkyviä: näistä yksiköistä ei aiheudu verotettavaa tuloa, niitä valvovista yksiköistä aiheutuu suoraan verotettavia tuloja. Cost plus -menetelmän tavoitteena Belgiassa on ennen kaikkea luoda veron peruste keskuksia varten, jotka periaatteessa tekevät työtä omaan laskuunsa. Esitetty esimerkki edellyttää lopuksi, että kulujen määrä on sama kuin kirjattujen tulojen määrä, niin että näiden liiketoimien kirjanpidolliset tulot ovat todella nolla. Verotuksellisen läpinäkyvyyden takia tämä tilanne edellyttää, että se määrä, jonka edelleenlaskutettavat vähentävät kuluina, on sama kuin niiden tulojen määrä, jonka edelleenlaskuttavat sisällyttävät veron perusteeseen. Cost plus -menetelmän soveltaminen edellyttää kuitenkin, että Belgiassa kirjattujen ja Belgiassa verotettujen tulojen välillä ei ole enää automaattista yhteyttä. Edelleenlaskutettavien vähentämät laskutetut hinnat eivät sen takia välttämättä ole samoja kuin ne, jotka otetaan huomioon veron perustetta laskettaessa.
(91) Kolmanneksi voidaan todeta, että ulkomaisten yhtiöiden belgialaisten haarakonttorien verotettavan tulon toteamiseen on vuodesta 1964 lähtien käytetty 8 prosentin prosenttiosuutta. Tästä ei voida sinänsä päätellä, että käytäntö soveltuu EY:n perustamissopimukseen. Komissio päinvastoin arvostelee sitä, että yhtä ja samaa prosenttiosuutta sovelletaan erottelematta erilaisiin toimintoihin, koska sillä tavalla ei ole mahdollista hankkia jokaiselle keskukselle sellaista veron perustetta, joka täyttää vapaan kilpailun kriteerin. Tämä käytäntö ei myöskään merkitse sitä, että 8 prosentin prosenttiosuus on oikea viite sen enempää haarakonttoreille kuin a fortiori keskuksille. Ja siinäkin tapauksessa, että tämä prosenttiosuus olisi keskimäärin hyväksyttävissä ulkomaisten yhtiöiden belgialaisille haarakonttoreille, olisi 8 prosentin osuus liian alhainen niille keskuksille, joihin sitä sovelletaan automaattisesti ja voimakkaasti alennettuja kustannuksia käyttäen. Kun otetaan huomioon, että kysymys on hallinnollisesta käytännöstä, jolla ei ole juridista merkitystä, ei voida hyväksyä, että tämä alkuperäisestä yhteydestään irrotettu prosenttiosuus olisi osa yleistä oikeutta tai Belgian verojärjestelmää.
(92) Neljänneksi voidaan todeta, että kirjanpitotappion tapauksessa järjestelmä on keskukselle epäedullinen, tai konsernin tasolla neutraali kun emoyhtiötä verotetaan sen maailmanlaajuisista tuloista. Tämä selittää epäilemättä, että tiettyjen yritysten kohdalla ei ole kyse edusta, mutta tästä ei kuitenkaan ehdottomasti pidä päätellä, että muille, toisenlaisessa tilanteessa oleville yrityksille ei myöskään koituisi etua. Lisäksi keskusten toiminta rajoittuu valmisteleviin tai avustaviin toimiin, joiden kohdalla kirjanpitotappion riski on rajallinen. Tämä on juuri yksi niistä syistä, joiden takia cost plus -menetelmän soveltaminen on perusteltua. Tilanne, jossa emoyhtiön maailmanlaajuisia tuloja verotetaan, koskee vain hyvin harvoja maita ja siitä on joskus olemassa tiettyjä poikkeuksia. Siinäkin tapauksessa, että emoyhtiö sijaitsee jossakin näistä maista, ei ole olemassa takuuta, että keskukselle myönnetty veroetu kompensoituu emoyhtiön tasolla.
(93) Viidenneksi kiinteä henkilöstövero (400000 Belgian frangia tai 10000 euroa työntekijää kohti) ei voi oikeuttaa sitä, että henkilöstökulut suljetaan pois cost plus -menetelmän perusteesta. Toisaalta henkilöstövero on peräisin cost plus -järjestelmän jälkeiseltä ajalta, eikä sen ole siten tarkoitus korvata henkilöstökulujen sulkemista pois cost plus -perusteesta. Toisaalta henkilöstövero koskee vain kymmentä ensimmäistä työntekijää. Saadakseen luvan keskuksella pitää kuitenkin välttämättä olla palveluksessaan kymmenen työntekijää, tai sen pitää sitoutua siihen, että sillä on kymmenen työntekijää kahden vuoden kuluessa yrityksen perustamisesta. Tämän takia henkilöstöveron enimmäismäärä on usein 4 miljoonaa Belgian frangia (tai 100000 euroa). Koska henkilöstöverolle on asetettu enimmäismäärä, joka liittyy yksinomaan työntekijöiden määrään, ei voida taata, että näin syntyvä vero olisi verrattavissa siihen veroon, joka olisi saatu (erityisesti) sisällyttämällä henkilöstökulut cost plus -perusteeseen. Rahoituskulujen poissulkemisen osalta Forum 187:n antamat perusteet, mikäli ne osoittautuvat oikeiksi, osoittavat pikemminkin sen, että cost plus -menetelmää ei ole mukautettu tietyistä rahoitustoiminnoista kertyvien tulojen rekonstruointiin. Tästä ei missään tapauksessa voida päätellä, että nämä kulut pitää järjestelmällisesti sulkea pois cost plus -perusteesta ilman, että sovelletaan vaihtoehtoista menetelmää rahoitustoimintojen tulojen määräämiseksi.
(94) Kuudenneksi komissio katsoo, että vaihtoehtoisen perusteen tavoitteena on rajoittaa mahdollisten väärinkäytösten vaikutuksia ja että sillä tavalla saatua perustetta ei voida verrata perinteisellä, tilinpäätöstulokseen pohjautuvalla tavalla saatuun perusteeseen. Vaihtoehtoinen perustehan sisältää vain keskuksille myönnetyt epänormaalit edut ja vastikkeetta tarjotut edut sekä huomiotta jätettävät menot. Näitä määriä verotetaan myös muissa yhtiöissä, ja ne otetaan mukaan siihen kirjanpidollisen voiton määrään, jonka cost plus pyrkii rekonstruoimaan keskuksia varten.
(95) OECD:n sääntöjen soveltamisen tavoitteena on monikansallisten yhtiöiden ja asianomaisten jäsenvaltioiden veroviranomaisten hyväksymien sääntöjen mukaisesti asettaa siirtohinnat, jotka ovat lähellä vapaan kilpailun hintoja. Näiden sääntöjen avulla voidaan siis vahvistaa tulojen kirjanpidollinen jakautuminen eri jäsenvaltioissa sijaitsevien yhtiön yksiköiden välillä. Lisäksi tätä menetelmää soveltamalla jokaisen jäsenvaltion pitäisi pystyä verottamaan asianomaisia yhtiöitä sellaisella veron perusteella, joka on verrattavissa siihen perusteeseen, joka olisi syntynyt laskettaessa tulojen ja menojen välinen erotus yhtiössä, joka toimii vapaan kilpailun ympäristössä. Jos, kuten on laita Belgiassa, tämä rinnastettava veron peruste on tavanomaisen yhtiöverokannan alainen, on saavutettu lopullinen tavoite eli rinnastettavissa olevan veron määrän vahvistaminen, eikä cost plus -menetelmää soveltamalla näin ollen myönnetä minkäänlaista etua. Komissio on sitä mieltä, että se cost plus -menetelmä, jota Belgia käyttää keskuksiin sovelletussa järjestelmässä, ei takaa sitä, että otetaan huomioon myös vapaasta kilpailusta aiheutuvat tulot, ja vielä vähemmän sitä, että perittävä vero on verrattavissa muilta, yleisen verojärjestelmän alaisilta yhtiöiltä perittävään veroon. Se, että cost plus -perusteesta suljetaan pois tärkeitä menoja ja että siinä sovelletaan yhtä ainoaa hintaa, joka yleensä on asetettu 8 prosenttiin riippumatta siitä, minkä tyyppistä toimintaa keskus harjoittaa, johtaa kumulatiivisena vaikutuksena veron alenemiseen, mikä on EY:n perustamissopimuksen 87 artiklassa tarkoitettu taloudellinen etu.
VI.2.2 Valtion varojen käyttö
(96) Komissio pysyy siinä kannassa, että johdanto-osan kappaleessa 75 mainitut taloudelliset edut rahoitetaan valtion varoilla. Poikkeussääntöjen soveltaminen Belgiassa sijaitseviin koordinointikeskuksiin johtaa siihen, että keskusten verot ovat alempia kuin siinä tapauksessa jos niihin sovellettaisiin yleistä oikeutta. Belgian valtio siis luopuu osasta verotulojaan.
(97) Esitetty verotulojen korotus syntyy toisaalta Belgian kaikkien yritysten koko verotulojen vertaamisesta järjestelmän käyttöönoton ja tämän hetken välillä. Toimenpiteen tukiluonne pitää arvioida tapauskohtaisesti etua saavan yrityksen tasolla tiettynä hetkenä sen toteamiseksi, saavatko tietyt yritykset valtiolta enemmän tai osallistuvatko ne julkisten hyödykkeiden ja palvelujen rahoitukseen vähemmän. Jos asiaa ei tutkittaisi tapauskohtaisesti, tuen kaikki muodot olisivat perusteltuja, mikäli tuen avulla yritys houkutellaan jäsenvaltioon, yrityksen tulevat verotettavat tulot kasvavat tai yritystä rohkaistaan pysymään maassa.
(98) Kun arvioidaan tarkasteltavana olevan vapautuksen tukiluonnetta, sillä, että Belgian valtio luopuu verotuloista muiden vapautusten puitteissa, ei ole merkitystä. Kuten tässä päätöksessä on jo todettu, mainitut vapautukset voivat olla, kukin omien tunnusmerkkiensä perusteella, soveltumatonta valtiontukea, soveltuvaa valtiontukea tai ei lainkaan tukea. Valtion varojen käyttöä ei ole suljettu pois yhdessäkään näistä kolmesta toimenpidetyypistä.
VI.2.3 Kilpailun vääristyminen ja vaikutus jäsenvaltioiden väliseen kauppaan
(99) Komissio pysyy myös siinä kannassa, että tässä päätöksessä kuvaillut edut vääristävät tai uhkaavat vääristää kilpailua Belgiassa sijaitsevien yhtiöiden välillä ja että tämä vääristyminen vaikuttaa yhteisön sisäiseen kauppaan. Yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytännön mukaan(41) ja kuten tiedonannon 11 kohdassa on huomautettu, "jo pelkästään se, että tuki vahvistaa kyseisen yrityksen asemaa jäsenvaltioiden välisessä kaupassa muihin, kilpaileviin yrityksiin nähden, riittää perusteeksi sille, että tuen katsotaan vaikuttavan yhteisön kauppaan".
(100) Ensinnäkin komissio katsoo, että se on lyhyesti mutta riittävästi perustellut asian tämän puolen menettelyn aloittamisesta antamaansa päätöstä koskevan kirjeen 56 ja 57 kohdissa, myös alaviitteessä mainitun tuomion(42) osalta. Kyseisen tuomion 65 ja 66 kohtien mukaan EY:n perustamissopimuksen 190 artiklan (nyt 253 artikla) mukainen perusteluvelvollisuus määräytyy kyseisen säädöksen, päätöksen tai muun toimenpiteen luonteen mukaan, ja perusteluista on selkeästi ja yksiselitteisesti ilmettävä toimenpiteen tehneen yhteisön toimielimen päättely siten, että niille, joita toimenpide koskee, selviävät sen syyt ja että yhteisöjen tuomioistuin voi täyttää valvontatehtävänsä. Perusteluvelvollisuutta on arvioitava asiaan liittyvien asianhaarojen perusteella. Yhteisöjen tuomioistuimen mukaan perusteluissa ei tarvitse esittää kaikkia asiaan liittyviä tosiseikkoja ja oikeudellisia seikkoja. Erityisesti valtiontukia koskevan päätöksen osalta yhteisöjen tuomioistuin on todennut, että vaikka tietyissä tapauksissa jo tuen myöntämiseen liittyvien seikkojen vuoksi tuki voi vaikuttaa jäsenvaltioiden väliseen kauppaan ja vääristää tai uhata vääristää kilpailua, komission on joka tapauksessa mainittava nämä seikat päätöksensä perusteluissa. Perusteluista käy myös ilmi, että keskuksille myönnettyjen etujen takia keskusten kilpailuasema vahvistuu sillä alalla, jolla ne tarjoavat konsernin jäsenille palveluja - eli alalla, jolla ne kilpailevat suoraan muun muassa rahoituslaitosten ja sijoitusyhtiöiden kanssa sekä muun muassa verotuslainsäädäntöön, työvoiman hankintaan ja tietojenkäsittelyyn erikoistuneiden konsulttitoimistojen kanssa - ja että näiden etujen takia myös konserniin kuuluvien, lukuisilla talouden aloilla toimivien yhtiöiden kilpailuasema vahvistuu. Kaikilla näillä aloilla harjoitetaan intensiivistä kansainvälistä ja yhteisön sisäistä kauppaa, ja suuret monikansalliset yritykset kilpailevat suoraan erikokoisten monikansallisten tai paikallisten yritysten kanssa.
(101) Toiseksi vastaavanlaiset tai kilpailevat määräykset muissa jäsenvaltioissa eivät oikeuta valtiontuen myöntämistä. Jokaista toimenpidettä, kuten keskuksiin sovellettavaa järjestelmää, pitää analysoida suhteessa kyseisen jäsenvaltion verojärjestelmään. Nämä toimenpiteet voivat olla joko yleisiä toimenpiteitä, soveltuvaa tukea tai soveltumatonta tukea niiden omista tunnusmerkeistä riippuen. Mikään näistä toimenpiteistä ei kuitenkaan automaattisesti sulje pois kilpailun häiriytymistä tai kauppaan kohdistuvaa vaikutusta. Belgia on vaatinut, että komission olisi empiirisesti osoitettava kilpailun vääristyminen ja kauppaan kohdistuva vaikutus. Komissio on kuitenkin sitä mieltä, että tämä vaatimus on liioiteltu, ja viittaa asioissa C15/98 ja C105/99 annettuihin tuomioihin.
(102) Kolmanneksi voidaan todeta, että tehtävien keskittäminen koordinointikeskusten tapaisiin yksiköihin monikansallisten konsernien sisällä on komissiolle tuttu ilmiö. Komissio ei arvostele ilmiötä lainkaan, mikäli keskittäminen toteutetaan siitä odotettujen mittakaavaetujen takia. Sen sijaan komissio ei voi hyväksyä sitä, että tällaisten yksikköjen perustamiseen yhdistetään erityisten, yleistä oikeutta huomattavasti edullisempien verojärjestelmien myöntäminen. Komissio ei hyväksy perusteeksi myöskään sitä, että jokaisella monikansallisella yrityksellä on vastaavanlainen yksikkö, tai se voi perustaa sellaisen joko Belgiaan tai ulkomaille. Tämä argumentti perustuu siihen oletukseen, että suurten monikansallisten konsernien ainoat kilpailijat yhteisön sisäisessä kaupassa ovat toisia monikansallisia konserneja. Oletus ei vastaa todellisuutta, kun otetaan huomioon, että myös paikalliset yritykset ja pienemmät monikansalliset konsernit osallistuvat yhteisön sisällä käytävään kauppaan. Näille yrityksille ja konserneille ei kuitenkaan tarjota niitä veroetuja, joita keskuksille myönnetään.
(103) Neljänneksi konserni hyötyy suoraan tai epäsuorasti koordinointikeskuksiin sovellettavan verojärjestelmän taloudellisista eduista. Nämä edut vahvistavat ryhmän taloudellista asemaa, mikä voi vaikuttaa pankkien ryhmille myöntämään luokitukseen. Tämän seurauksena ryhmän taloudellinen asema vahvistuu entisestään, koska sille avautuu pääsy edullisempiin ehtoihin.
VI.2.4 Toimenpiteiden valikoivuus/erityisyys
(104) Komissio toteaa, että edut ovat erityisiä, koska ne suosivat tiettyjä yrityksiä EY:n perustamissopimuksen 87 artiklan tarkoittamalla tavalla. Järjestelmää sovelletaan suoraan koordinointikeskuksiin ja suoraan tai epäsuoraan muihin yhtiöihin niissä monikansallisissa konserneissa, joihin keskusten väistämättä täytyy kuulua. Valikoivuus ei johdu alueeseen tai alaan liittyvistä kriteereistä vaan niistä pakollisista kriteereistä, jotka keskusten ja konsernien on täytettävä saadakseen luvan ja päästäkseen hyötymään järjestelmästä (katso johdanto-osan kappale 13). Nämä kriteerit koskevat muun muassa konsernin laajuutta ja monikansallista luonnetta sekä konsernin sisällä harjoitetun toiminnan luonnetta. Komissio toteaa, että asianosaisten esittämät perusteet eivät ole pystyneet millään lailla muuttamaan komission vakaumusta siitä, että järjestelmä on valikoiva ja että se ei ole Belgian verojärjestelmän luonteen tai rakenteen mukainen.
(105) Harkintavallan osalta komissio hyväksyy vakuutus- ja jälleenvakuutustoimintojen harjoittamista koskevan perusteen. Komissio myöntää myös, että hallinnolla ei ole paljoakaan harkintavaltaa keskuksen luvan myöntämisessä tai kieltämisessä, eikä luvan myöntäminen tai kieltäminen siis vaikuta tältä osin järjestelmän erityisyyteen. Komissio toistaa kuitenkin käsityksensä, että harkintavallasta on kyse 8 prosentin prosenttiosuuden valinnassa, joka hallinnollisessa kiertokirjeessä ilmoitetaan vakioprosenttiosuudeksi. Kun otetaan huomioon veron perusteen rajallisuus, tämä yhdenmukaisen ja alhaisen prosenttiosuuden järjestelmällinen soveltaminen voi johtaa veron perusteen alenemiseen ja siten EY:n perustamissopimuksen 87 artiklan 1 kohdassa tarkoitettuun taloudelliseen etuun.
(106) Toiseksi tiedonanto ei luo jäsenvaltioille lisävelvoitteita. Menettelyn eri vaiheiden aikana komissio on selittänyt, miksi se katsoi, että asianomaiset toimenpiteet olivat valikoivia ja että ne eivät olleet verojärjestelmän luonteen tai rakenteen mukaisia. Poistaakseen komission ilmaisemat epäilyt jäsenvaltio voi esimerkiksi osoittaa, että toimenpide ei ole luonteeltaan valikoiva. Toinen mahdollisuus on osoittaa, että toimenpiteen erityisyys on perusteltavissa verojärjestelmän luonteen tai rakenteen pohjalta, jolloin toimenpidettä voidaan pitää yleisenä. Koska komissio ei ole saanut vakuuttavia perusteluja, on se sitä mieltä, että tulkinta toimenpiteen valikoivuudesta oli perusteltu.
Oikeutus verojärjestelmän luonteen tai rakenteen perusteella
(107) Johdanto-osan kappaleissa 56-59 ilmaistut perusteet osinkotulojen verotuksesta eivät ole vakuuttavia seuraavista syistä.
(108) Ensinnäkin osinkotulojen verotus otettiin periaatteessa käyttöön yhtenä verotustapana, eikä ole oikein väittää, että sen tarkoituksena on etupäässä verottaa luonnollisia henkilöitä ja oikeushenkilöitä, joilla ei ole velvollisuutta tehdä ilmoitusta lähdeveron alaisista tuloistaan. Mitä tulee muihin mainittuihin verovapautuksiin, pelkästään se, että vapautukset ovat olemassa, ei oikeuta kyseisiä vapautuksia Belgian verojärjestelmän luonteen tai rakenteen perusteella, eikä se oikeuta erityisesti keskuksiin sovellettuja, lailla vahvistettuja valintakriteerejä. Kaikki nämä vapautukset voivat olla niille luonteenomaisten tunnusmerkkien perusteella joko soveltuvaa tukea tai soveltumatonta tukea tai voi olla, että kyse ei ole lainkaan tuesta. Työllisyysvyöhykkeitä varten vuonna 1982 luodun järjestelmän ilmoituksen takia komissio luokitteli tueksi nimenomaan vapautukset lähdeverosta ja pääomaverosta, jotka oli myönnetty työllisyysvyöhykkeillä sijaitseville yhtiöille, ennen kuin komissio julisti ne yhteismarkkinoille soveltuviksi.
(109) Vapautukset, joita yleisessä oikeudessa säädetään ei-asukkaille maksetuista tuloista, ovat yleensä ehdollisia ja rajoittuvat "tallettajiin, jotka ovat ei-asukkaita" eli luonnollisiin henkilöihin, jotka eivät käytä tuloja tuottavaa irtainta omaisuutta ammatinharjoittamiseen.
(110) Toiseksi Belgian viranomaisten esittämä esimerkki siitä, että lähdeveron pidättäminen ei sovellu käteisvarojen hallinnan (cash pooling) keskittämistoimintaan, ei ole relevantti tarkasteltavana olevassa tapauksessa. Esimerkissä lähdetään virheellisesti siitä, että tulot vastaanottava yhtiö maksaa verot Belgiaan, mutta mikäli näin on, yleinen oikeus riittää vapauttamaan liiketoimet lähdeverosta. Lisäksi asiaa koskevan menettelyn tarkoituksena ei ole velvoittaa lähdeveroa kaikista keskuksen toteuttamista liiketoimista, koska menettely ei koske lukuisia vapautuksia, joista säädetään yleisessä oikeudessa ja joita keskukset voivat edelleen käyttää. Se mahdollisuus, että koordinointikeskusten pitää pidättää lähdevero kaikista maksetuista tai jaetuista tuloista, koskee siis ainoastaan niitä tapauksia, joissa kaikki tulot maksettaisiin verovelvollisille, jotka eivät voi hyötyä yleisistä vapautuksista, joista Belgian ja Euroopan yhteisöjen lainsäädännössä ja Belgian solmimissa kansainvälisissä sopimuksissa säädetään. Tämän olettamuksen mukaan keskuksella olisi yksinkertaisesti samat riskit kuin muilla yhtiöillä, jotka harjoittavat samanlaisia toimintoja konsernissa, joka ei täytä asetuksessa 187 asetettuja ehtoja.
(111) Kolmanneksi voidaan todeta, että kaksinkertaisen kansainvälisen verotuksen riski on aivan sama muille yhtiöille, jotka harjoittavat samanlaista toimintaa kuin keskukset ja joilla ei ole pääsyä poikkeusjärjestelmään. Kun otetaan huomioon Belgian solmimien kansainvälisten sopimusten verkosto, riski kaksinkertaisesta kansainvälisestä verotuksesta koskee ainoastaan liiketoimia niiden maiden kanssa, joiden kanssa Belgialla ei ole sopimusta.
(112) Neljänneksi ei ole ilmoitettu, miksi poikkeusjärjestelmän välttämättä pitäisi olla hyödyksi pääkonttorin toiminnoille. Ennen kaikkea ei osoiteta, missä suhteessa järjestelmään pääsyä rajoittava valikoivuus oli verojärjestelmän luonteen tai rakenteen mukaista. Yhtiöt, jotka kuuluvat pienempiin konserneihin tai sellaisiin konserneihin, joiden toiminta rajoittuu kahteen maahan, voivat myös suorittaa pääkonttorille kuuluvia toimintoja ilman, että niillä on sen takia pääsy järjestelmään. Kun valikoivuutta tarkastellaan direktiivin 90/435/ETY valossa, niin valikoivuutta ei määritellä samalla tavalla kuin asetuksessa N:o 187, koska ehdot koskevat sitä pääomasijoituksen prosenttiosuutta, joka yrityksellä (emoyhtiö) on muissa yrityksissä (tytäryhtiössä) sekä pääomasijoituksen kestoa. Joka tapauksessa neuvosto on direktiivin hyväksyessään huolehtinut jäsenvaltioiden verosääntöjen yhdenmukaistamisesta, minkä seurauksena nämä verosäännöt, mikäli ne ovat tästä lähtien sopusoinnussa direktiivin määräysten kanssa, eivät enää jakaudu jäsenvaltioille eivätkä sen takia voi olla valtiontukea. Lopuksi ei ole selitetty sitä, miksi vuonna 1983 pidettiin välttämättömänä vapauttaa keskusten kaikki liiketoimet, koska keskusten oli tarkoitus kehittää luonteeltaan uudistavia rahoitusvälineitä. Tähän välttämättömyyteen ei enää missään tapauksessa voida vedota keskuksiin sovellettua erityisjärjestelyä puolustettaessa. Koska tämäntyyppiset rahoitusvälineet ovat nykyisin erittäin tavallisia, tämä peruste näyttää vahvistavan kehityksen niillä markkinoilla, joilla keskukset toimivat.
VI.3. Soveltuvuus yhteismarkkinoille
(113) Jotta valtiontukiohjelma olisi yhteismarkkinoille soveltuva, sen pitää vastata tarkasti jotakin EY:n perustamissopimuksen 87 artiklan 2 ja 3 kohdissa kuvatuista tilanteista. Tutkittuaan asianosaisten esittämiä perusteita komissio toteaa, että koordinointikeskuksiin sovellettu järjestelmä ei täytä yhtään näistä poikkeusmääräyksistä. Järjestelmää ei ole tarkoitettu yksittäisille kuluttajille, se ei palvele poikkeuksellisten tapahtumien aiheuttaman vahingon korjaamista, Belgian taloudessa olevan vakavan häiriön poistamista, Euroopan yhteistä etua koskevan tärkeän hankkeen edistämistä eikä kulttuurin ja kulttuuriperinnön edistämistä.
(114) Mitä keskusten tekemiin investointeihin tulee, komissiolle ei ole esitetty yhtään tekijää, jonka perusteella voitaisiin todeta, että nämä investoinnit vastaavat tukikelpoisia alkuinvestointeja, sellaisina kuin niitä kuvataan alueellisia valtiontukia koskevien suuntaviivojen(43) kohdissa 4.4 ja 4.5. Suurille yrityksille eli sille ryhmälle, johon useimmat koordinointikeskukset kuuluvat, investointituki sallitaan yksinomaan sellaisilla alueilla, jotka kuuluvat 87 artiklan a ja c alakohtien alaisuuteen. Lopuksi, mitä tulee työpaikkojen luomiseen, työllisyystuen suuntaviivoissa(44) todetaan, että tuen taso ei saa olla korkeampi kuin on välttämätöntä työpaikkojen luomisen edistämiseksi. Komissio toteaa tarkasteltavana olevasta tapauksesta, että koordinointikeskuksiin sovelletun järjestelmän veroeduista syntyvä rahamäärä riippuu keskuksen toiminnan volyymistä eikä luotujen työpaikkojen määrästä.
(115) Keskuksille myönnetyt veroedut eivät siis liity investointeihin, työllisyyden edistämiseen tai erityisiin projekteihin. Ne muodostavat sen takia pysyviä verohelpotuksia, jotka ovat toimintatukea. Toimintatuki on periaatteessa kiellettyä. Alueellisia valtiontukia koskevien suuntaviivojen 4.15 kohdassa määrätään, että tällainen tuki voidaan kuitenkin sallia poikkeustapauksissa ja tietyin ehdoin niillä alueilla, jotka kuuluvat 87 artiklan 3 kohdan a alakohdan poikkeusten alaisuuteen. Ottaen huomioon, että nämä poikkeukset eivät koske Belgiaa, kyseessä olevat tuet voivat siinä määrin muuttaa kaupan edellytyksiä, että yhteisön etu vahingoittuu, eivätkä tuet sen takia kuulu 87 artiklan 3 kohdan ja c alakohdan poikkeusmääräyksen alaisuuteen. Vertaamalla toimenpidettä komission vuonna 1982 hyväksymiin työllisyysvyöhykkeisiin ei tarkasteltavana olevassa tapauksessa voida puolustella toimenpiteen soveltuvuutta yhteismarkkinoille. Sen takia ei ole tarpeellista tutkia komission tässä asiassa harjoittaman politiikan kehitystä, vaan riittää kun huomautetaan, että tämä päätös koski yksinomaan Vallonian ja Flanderin työllisyysvyöhykkeitä, jotka niihin aikoihin kamppailivat korkean työttömyyden kanssa. Komissio sulki kategorisesti pois työllisyysvyöhykkeen perustamisen Brysselin aluehallinnon alueelle. Useimmat koordinointikeskuksista on kuitenkin perustettu tälle alueelle.
(116) Pääomaverosta vapauttamisen osalta komissio on sitä mieltä, että koska tuki ei sovellu yhteismarkkinoille, ei ole tarpeen tutkia, onko vapautus neuvoston direktiivin 69/335/ETY mukainen. Komissio pidättää itsellään oikeuden käsitellä tätä kysymystä toisessa yhteydessä.
VI.4. Perusteltu luottamus
(117) Komissio myöntää, että tuen saajat tuntevat perusteltua luottamusta. Sen takia on perusteltua, että komissio antaa niiden keskusten, joilla 31. joulukuuta 2000 oli lupa, hyötyä järjestelmän eduista sen lupakauden loppuun asti, joka oli voimassa tämän päätöksen ajankohtana, ja korkeintaan 31. joulukuuta 2010 asti. Tämä kanta perustuu alla esitettyihin seikkoihin.
(118) Myöntämällä luvan verohallinto olettaa jo etukäteen, että luvan saanut keskus täyttää kymmenen vuoden ajan ehdot ja hyötyy asetuksen N:o 187 poikkeusjärjestelmästä ilman, että keskuksen on joka vuosi osoitettava, että ehdot on täytetty. Jos hallinto kuitenkin toteaa, että ehtoja ei enää täytetä, keskus suljetaan tulevaisuudessa järjestelmän ulkopuolelle. Belgian perustuslain mukaisesti nämä sopimukset koskevat vain tosiasioita eivätkä sovellettavaa järjestelmää. Sopimukset eivät siis anna juridista takuuta siitä, että järjestelmä, sellaisena kuin se on luvan myöntämishetkellä, säilyy samanlaisena seuraavat kymmenen vuotta. Mikään sopimus ei siis sido hallintoa hyväksytylle keskukselle myönnettyjen etujen osalta. Belgian valtion vastaus vahvistaa tätä näkemystä, sillä yritykselle mahdollisesti koituvan vahingon yhteydessä Belgian valtion vastuu on siviilioikeudellinen eikä sopimukseen perustuva. Belgian valtion ja kolmansien osapuolien siteeraama belgialainen ja eurooppalainen oikeuskäytäntö koskevat oikeusvarmuuden ja perustellun luottamuksen periaatteiden kunnioittamista. Oikeuskäytännön tarkastelusta käy ilmi ainoastaan, että komissio voi kumota päätöksen taannehtivasti vain erittäin ankarin ehdoin ja kohtuullisen määräajan sisällä. Jos komissio kuitenkin käyttää voimassa olevia tukia koskevaa menettelyä, komission toimilla ei voi missään tapauksessa olla taannehtivaa vaikutusta, koska komissio ei voi vaatia kyseisen tuen takaisinmaksamista. Oikeuskäytännössä määrätään myös, että komissio ei myöhemmin saa kumota päätöstään, mikäli päätöksen kumoaminen aiheuttaisi asianomaisille yrityksille kohtuutonta vahinkoa. Yritysten oikeusvarmuus taataan tässä yhteydessä voimassa olevia tukia koskevalla menettelyllä, joka antaa komissiolle mahdollisuuden asettaa tarvittaessa siirtymäjakson järjestelmän lakkauttamiselle.
(119) Tässä yhteydessä komissio toteaa, että sen pitää todellakin ottaa huomioon Belgian valtion ja asianosaisten huomautukset kyseisten yritysten ja konsernien tekemien tärkeiden investointien osalta. Investoinnit koskevat muun muassa keskuksen infrastruktuurin rakentamista ja kehittämistä ja organisaatioon tehtyjä muutoksia sen rakenteen, verkostojen, menettelyjen ja toimintojen konserninsisäisen jakamisen osalta. Lisäksi yritykset ovat tehneet pitkän aikavälin sitoumuksia henkilökunnan, kiinteistöyritysten ja rahoituslaitosten kanssa. Vaikka luvan saaminen ei takaa järjestelmän jatkumista tai sen edullista luonnetta, komissio myöntää, että keskuksen perustaminen, investoinnit ja sitoumukset on tehty luottaen perustellusti taloudellisten ehtojen tiettyyn jatkuvuuteen, verojärjestelmä mukaan lukien. Sen takia komissio on päättänyt myöntää siirtymävaiheen, jonka aikana nykyisten edunsaajien cost plus -järjestelmä voidaan vähitellen lakkauttaa.
(120) Koska luvat eivät edes luvan voimassaoloaikana sisällä oikeutta järjestelmän tai sen edullisen luonteen jatkumiseen, komissio katsoo, että luvat eivät voi oikeuttaa järjestelmän jatkamiseen luvan umpeutumisen jälkeen. Kun otetaan huomioon, että luvat on selkeästi rajattu kymmeneen vuoteen, ei edes ole mahdollista, että perusteltu luottamus kohdistuisi luvan automaattiseen pidentämiseen, mistä olisi seurannut teoreettisesti ikuinen lupa.
VII. PÄÄTELMÄT
(121) Komissio toteaa, että Belgian koordinointikeskuksiin sovellettu verojärjestelmä ei sovellu yhteismarkkinoille ja että sen eri osien soveltumattomuus pitää poistaa osia poistamalla tai muuttamalla. Tämän päätöksen tiedoksiantamisesta lähtien järjestelmän tai sen osien sisältämää etua ei saa enää myöntää uusille edunsaajille, eikä järjestelmää saa ylläpitää nykyisiä lupia jatkamalla. Komissio panee merkille, että vuonna 2001 luvan saaneet keskukset eivät enää hyödy järjestelmästä 31. joulukuuta 2002 jälkeen.
(122) Komissio myöntää niiden keskusten osalta, joihin järjestelmää tällä hetkellä sovelletaan, että vuonna 1984 tehty päätös asetuksen N:o 187 hyväksymisestä sekä kilpailusta vastaavan komission jäsenen parlamenttikysymykseen antama vastaus(45) ovat herättäneet perustellun luottamuksen siihen, että kyseinen järjestelmä ei riko EY:n perustamissopimuksen valtiontukea koskevia määräyksiä.
(123) Sen seurauksena tehtyjen huomattavien investointien ja edunsaajien perustellun luottamuksen ja oikeusvarmuuden kunnioittamisen takia on perusteltua myöntää kohtuullinen määräaika, jonka kuluessa järjestelmä lakkautetaan jo luvan saaneiden keskusten osalta. Komissio katsoo, että tämä kohtuullinen määräaika päättyy 31. joulukuuta 2010. Keskukset, joiden lupa umpeutuu ennen tätä päivämäärää, eivät lupakautensa päätyttyä voi enää hyötyä järjestelmästä. Kyseisten veroetujen pidentäminen tai ylläpitäminen on sääntöjenvastaista luvan päättymisen jälkeen ja viimeistään 31. joulukuuta 2010 jälkeen.
ON TEHNYT TÄMÄN PÄÄTÖKSEN:
1 artikla
Belgiassa tällä hetkellä voimassa oleva verojärjestelmä, joka on tarkoitettu asetuksen N:o 187:n perusteella luvan saaneiden koordinointikeskusten hyväksi, on yhteismarkkinoille soveltumatonta tukea.
2 artikla
Belgian tulee kumota 1 artiklassa tarkoitettu tukiohjelma tai muuttaa sitä niin, että se soveltuu yhteismarkkinoille.
Belgia ei saa tämän päätöksen tiedoksiantamisen jälkeen enää myöntää kyseisen järjestelmän tai sen osien sisältämää etua uusille edunsaajille, eikä se saa ylläpitää tätä etua nykyisiä lupia pidentämällä.
Ne keskukset, joille lupa on myönnetty ennen 31. joulukuuta 2000, saavat ylläpitää järjestelmää tämän päätöksen tiedoksiantamispäivänä voimassa olevien lupien viimeiseen voimassaolopäivämäärään asti, ja korkeintaan 31. joulukuuta 2010 asti. Toisen kappaleen mukaisesti tämän päätöksen kohteena olevia etuja ei saa enää edes väliaikaisesti myöntää lupaa pidentämällä.
3 artikla
Belgian on ilmoitettava komissiolle kahden kuukauden kuluessa tämän päätöksen tiedoksiantamisesta, mitä toimia se on toteuttanut päätöksen noudattamiseksi.
4 artikla
Tämä päätös on osoitettu Belgian kuningaskunnalle.
Tehty Brysselissä 17. päivänä helmikuuta 2003.