KOMMISSIONENS BESLUTNING af 30. april 1997 om anvendelse af den italienske lov nr. 95/1979 om tvangsadministration af større kriseramte virksomheder på stålvirksomheden Ferdofin Srl (Kun den italienske udgave er autentisk) (EØS-relevant tekst) (97/754/EKSF)
KOMMISSIONEN FOR DE EUROPÆISKE FÆLLESSKABER HAR -
under henvisning til traktaten om oprettelse af Det Europæiske Kul- og Stålfællesskab,
under henvisning til Kommissionens beslutning nr. 2496/96/EKSF af 18. december 1996 om fællesskabsregler for støtte til jern- og stålindustrien (1), særlig artikel 6, stk. 5,
efter at have opfordret de berørte parter til at fremsætte deres bemærkninger, og under henvisning til disse bemærkninger (2), og
ud fra følgende betragtninger:
I
Ved skrivelse af 22. marts 1996 meddelte Kommissionen de italienske myndigheder, at den havde besluttet at indlede proceduren efter artikel 6, stk. 4, i Kommissionens beslutning nr. 3855/91/EKSF (erstattet af beslutning nr. 2496/96/EKSF pr. 1. januar 1997) med hensyn til anvendelsen af den italienske lov nr. 95/1979 om tvangsadministration af større kriseramte virksomheder, den såkaldte »Prodi-lov« (i det følgende benævnt »lov nr. 95/1979«) på virksomheden Ferdofin Siderurgica Srl (i det følgende benævnt »Ferdofin«).
Af de oplysninger, som Kommissionen er i besiddelse af, og som hovedsagelig stammer fra det oplysningsmateriale, som de italienske myndigheder har fremsendt, fremgår følgende:
1) Ferdofin befandt sig i en meget vanskelig finansiel situation; af virksomhedens balance pr. 30. juni 1994 og af resultatopgørelsen fremgik det: i) at de samlede tab udgjorde 251,6 mia. lire, ii) at set i forhold til en selskabskapital på 80 mia. lire udviste egenkapitalen et underskud på 170,9 mia. lire, og iii) at den mellem- og langfristede gæld samt gælden til kreditinstitutter androg 526,5 mia. lire, medens anlægsaktiverne, hvoraf en stor del allerede var belånt, udgjorde 429,5 mia. lire.
2) På denne baggrund blev Ferdofin ved ministerielt dekret af 28. december 1993 underkastet proceduren efter lov nr. 95/1979, der bl.a. gav mulighed for at fastfryse virksomhedens gæld, herunder gælden til de offentlige kreditinstitutter.
3) I betragtning af virksomhedens finansielle situation havde de private banker ikke villet yde Ferdofin nogen form for finansiering uden offentlig garanti.
På baggrund af ovenstående var det meget vanskeligt for Kommissionen at fastslå, om den pågældende støtte i henhold til lov nr. 95/1979 var forenelig med fællesmarkedet.
Den besluttede derfor at indlede proceduren efter artikel 6, stk. 4, i beslutning nr. 3855/91/EKSF med hensyn til anvendelsen af lov nr. 95/1979 på Ferdofin.
II
Som led i proceduren opfordrede Kommissionen den italienske regering til at fremsætte sine bemærkninger, medens de øvrige medlemsstater og andre interesserede parter blev underrettet ved offentliggørelsen af beslutningen om indledning af proceduren (3).
Ved skrivelse af henholdsvis 24., 25. og 26. juni 1996 fremsatte den britiske regering, »Wirtschaftsvereinigung Stahl«, Siderinsa og BISPA (The British Iron and Steel Producers Association) deres bemærkninger til Kommissionen, som videregav dem til de italienske myndigheder ved skrivelse af 1. august 1996.
Alle ovennævnte interesserede parter gav i deres bemærkninger udtryk for støtte til Kommissionens beslutning om at indlede proceduren. De fremførte især, at den pågældende lov i sig selv måtte betragtes som statsstøtte, idet den gav den italienske stat mulighed for, gennem industriministerens skønsmæssige beføjelser, at gribe ind for at redde virksomheder med meget alvorlige finansielle problemer. Da en sådan foranstaltning er i strid med EKSF-traktatens artikel 4, litra c), anmodede de interesserede parter Kommissionen om at erklære den uforenelig med fællesmarkedet for kul og stål.
Som svar på Kommissionens beslutning om at indlede proceduren og på de interesserede parters bemærkninger meddelte den italienske regering følgende punkt 1-9):
1) Formålet med tvangsadministration er at gøre det muligt at afvikle virksomhedens aktiver og opfylde kreditorernes krav og samtidig - hvis forudsætningerne er til stede - at undgå en spredning af virksomhedens produktive aktiviteter og det dermed forbundne tab af arbejdspladser. Virksomheden får derfor tilladelse til at fortsætte driften under tilsyn af en administrator, der udarbejder en saneringsplan og administrerer virksomheden i den toårige periode, der er nødvendig for overdragelse af virksomhedens aktiviteter til tredjemand. Hvis administratorens undersøgelse derimod viser, at forudsætningerne for, at virksomheden på ny bliver rentabel, ikke er til stede, vil driften blive indstillet og virksomheden afviklet.
2) Som det er tilfældet ved andre insolvensprocedurer, anvendes kongeligt dekret nr. 267/1942 (»konkursloven«) også ved tvangsadministration, hvilket bl.a. indebærer, at skyldneren fratages rådigheden over sin formue. Desuden skal der være en klar adskillelse mellem ejeren, og hele produktionsapparatet: sidstnævnte skal nemlig sælges på grundlag af den værdi, der fastlægges af autoriserede eksperter, og provenuet skal fordeles mellem selskabets kreditorer.
3) Efter salget af virksomhedens aktiviteter, dvs. salg af fysiske aktiver, ikke aktieposter, skal ejeren fortsætte alle afviklingsforanstaltninger og andre retlige foranstaltninger (søgsmål rettet mod den tidligere ledelse osv.).
4) Den omstændighed, at en virksomhed under tvangsadministration kan fortsætte driften, adskiller på ingen måde tvangsadministrationsproceduren fra konkursproceduren, hvor der også er tale om midlertidig drift.
5) Det skal understreges, at der ikke i italiensk konkursret - og i øvrigt heller ikke i de andre medlemsstaters konkursret - findes et princip, hvorefter produktionsapparatet i en virksomhed, der er blevet insolvent, nødvendigvis skal opløses.
6) Formålet med konkursproceduren er at fratage driftsherren, der har ført virksomheden ud i insolvens, administrationen og fyldestgøre kreditorerne med provenuet af salget af aktiverne. Om aktiverne sælges hver for sig, efter at produktionen er indstillet, eller om produktionsapparatet sælges samlet, medens det er i drift, er irrelevant, når blot kreditorerne fyldestgøres. Det er netop derfor, at konkursproceduren giver mulighed for midlertidigt at fortsætte virksomhedens drift.
7) I betragtning af ovenstående er det vanskeligt at forstå, at det skulle kunne betragtes som statsstøtte, at man sætter en virksomhed under tvangsadministration i stedet for at erklære den konkurs. Statsstøttebegrebet i fællesskabsretten indebærer nemlig, at en virksomhed opnår en balancemæssig fordel, som giver den en fortrinsstilling i konkurrencen. Dette er ikke tilfældet, når en virksomhed sættes under tvangsadministration, da virksomheden ikke selv opnår nogen finansiel fordel ved denne procedure; bestemmelsen om virksomhedens fortsatte drift indebærer nemlig ikke nogen finansiel byrde for staten.
8) Fællesskabets rammebestemmelser for statsstøtte til redning og omstrukturering af kriseramte virksomheder (4) definerer nøjagtigt, hvilke foranstaltninger der skal betragtes som statsstøtte og forhåndsanmeldes til Kommissionen, før de iværksættes. Der er tale om foranstaltninger af finansiel art, såsom kapitaltilførsler, lån, skattelettelser og garantier, men der er ikke tale om retlige ordninger for afviklingen af virksomheder, der er erklæret insolvente.
9) Bemærkningerne om, at industriministeren skulle have skønsmæssige beføjelser til at sætte virksomheder under tvangsadministration, beror helt klart på en misforståelse af lovbestemmelserne. Når en virksomhed sættes under tvangsadministration, sker det ikke efter myndighedernes skøn, men efter en domstolsafgørelse, når den insolvente virksomhed opfylder lovens krav (mindst 300 ansatte samt en gæld til bankerne eller socialsikringssystemet, der overstiger en bestemt grænse, som fastsættes årligt). Der er derfor ikke tale om en undtagelsesbestemmelse, men om en generel procedure for afvikling af større virksomheder, således at man undgår en spredning af virksomhedens aktiver og dermed sikrer, at arbejdspladserne bevares.
Efter at have præciseret, at Ferdofin ikke havde fået stillet nogen garanti i henhold til artikel 2 A i lov nr. 95/1979, fordi fællesskabsproceduren for godkendelse ikke var afsluttet, meddelte de italienske myndigheder formelt, at de havde besluttet at trække anmodningen om godkendelse tilbage.
III
Det skal først og fremmest fastslås, om de pågældende offentlige foranstaltninger må betragtes som statsstøtte, der falder ind under anvendelsesområdet for fællesskabsretten.
Med hensyn til de fællesskabsregler, der eventuelt finder anvendelse, skal det bemærkes at Ferdofin fremstiller stålprodukter, som er opført på listen i bilag I til EKSF-traktaten, og at virksomheden derfor er underkastet reglerne i denne traktat.
I EKSF-traktatens artikel 4, litra c), der er den fællesskabsregel, der finder anvendelse i det foreliggende tilfælde, er det fastsat, at tilskud eller anden støtte ydet af staterne i en hvilken som helst form er uforenelig med fællesmarkedet for kul og stål og derfor ophæves og forbydes inden for Fællesskabet. De eneste undtagelser fra dette generelle forbud er anført udtømmende i beslutning nr. 2496/96/EKSF. Disse undtagelser gælder for støtte for forskning og udvikling (artikel 2), støtte til miljøbeskyttelse (artikel 3) og støtte til lukning (artikel 4).
Det skal i denne forbindelse bemærkes, at de italienske myndigheder i deres meget udførlige bemærkninger ikke har påberåbt sig nogen af ovennævnte undtagelser som begrundelse for den pågældende offentlige støtte.
Det fremgår dog ret klart af det foreliggende materiale, at det offentlige indgreb i dette tilfælde ikke kan nyde godt af ovennævnte undtagelser, da støtten især tager sigte på at give Ferdofin mulighed for at fortsætte driften og at skaffe virksomheden den nødvendige likviditet til videreførelse af driften, indtil virksomheden kan afhændes.
Kommissionen har taget til efterretning, at de italienske myndigheder, efter at proceduren var indledt, har besluttet ikke at yde statsgaranti, og det skal således undersøges om loven i sig selv må betragtes som statsstøtte efter fællesskabsreglerne og, i det foreliggende tilfælde, EKSF-traktaten.
På baggrund af de italienske myndigheders bemærkninger må det i denne forbindelse konstateres, at den pågældende procedure i modsætning til konkursprocedurerne i italiensk ret ikke gælder for alle virksomheder, men udelukkende større, insolvente virksomheder med mindst 300 ansatte.
Det er klart, at de pågældende bestemmelser kun gælder større, insolvente virksomheder i betragtning af offentlighedens interesse i, at de holdes i drift og saneres, og at beskæftigelsen i disse virksomheder opretholdes.
Ifølge den pågældende lov og det dekret om tvangsadministration, som industriministeren udsteder i samråd med finansministeren, godkendes virksomhedens fortsatte drift i en toårig periode, der kan forlænges til højst fem år, under ledelse af en eller tre administratorer, der udpeges af regeringen. I denne periode skal administratoren udarbejde en saneringsplan, der skal godkendes af tilsynsmyndigheden, og som skal indeholde udførlige oplysninger om, hvilke anlæg der skal sættes i drift, færdiggøres eller afhændes, og om eventuelle nye virksomhedsstrukturer.
Tvangsadministrationsproceduren afsluttes, hvis der indgås en akkord, hvis aktiverne udloddes, hvis samtlige tilgodehavender bortfalder, hvis aktiverne er utilstrækkelige, eller hvis virksomheden på ny bliver i stand til løbende at opfylde sine forpligtelser.
Det må fastslås, at der ikke er nogen mulighed for, at de nævnte bestemmelser kan betragtes som generelle foranstaltninger, der som sådanne falder uden for Fællesskabets statsstøtteregler, jf. nedenstående punkt 1, 2 og 3.
1) Tvangsadministrationen afhænger i mange henseender af, hvorledes de offentlige myndigheder udøver deres skønsbeføjelse, især med hensyn til virksomhedens fortsatte drift (artikel 2 i lov nr. 95/1979 og artikel 4 i ændringsforslaget). De skønsmæssige beføjelser til at godkende en sådan drift er til stadighed blevet stadfæstet af de italienske forvaltningsdomstole (5).
2) I modsætning til hvad de italienske myndigheder har fremført, kan en virksomheds fortsatte drift under tvangsadministrationen ikke sidestilles med den midlertidige drift i henhold til konkurslovens artikel 90. Det fremgår nemlig klart af de pågældende bestemmelser, at den midlertidige drift er en undtagelse, der er fastsat i kreditorernes interesse for at forøge de aktiver, der skal udloddes som led i en procedure, der skal sikre ligebehandling af kreditorerne, medens virksomhedens fortsatte drift under tvangsadministrationen er det normale led i en procedure, der skal beskytte de pågældende virksomheder mod følgerne af insolvens og give dem mulighed for at fortsætte de økonomiske aktiviteter.
3) Denne forskel genfindes også i forbindelse med tilsynet: konkursprocedurerne indebærer, at domstolen kontrollerer formaliteten og realiteten, herunder om de transaktioner, der gennemføres af de for proceduren ansvarlige, dvs. kurator og skifteret, er tilrådelige ud fra et økonomisk synspunkt; i forbindelse med tvangsadministrationen er det forvaltningsdomstolen, der fører tilsyn med, at forvaltningsakterne er lovlige, men den er ikke beføjet til at kontrollere, om transaktionerne økonomisk set er hensigtsmæssige. Det skal desuden bemærkes, at lov nr. 95/1979, særlig artikel 1, præciserer, at de virksomheder, den finder anvendelse på, er under tvangsadministration »bortset fra konkurs«. Det er derfor klart fastsat i bestemmelserne, at tvangsadministration er en særlig procedure, der adskiller sig fra den normale konkursprocedure.
Det skal endvidere bemærkes, at anvendelsen af Fællesskabets statsstøtteregler - især når det drejer sig om at fastslå, om de foranstaltninger, staterne har vedtaget, falder ind under definitionen af statsstøtte efter EF-retten - ikke afhænger af årsagerne til eller formålet med foranstaltningerne, men af foranstaltningernes virkninger, jf. De Europæiske Fællesskabers Domstols faste retspraksis, især dom af 2. juli 1974 i sag 173/73, Italien mod Kommissionen.
Det må således fastslås, at EKSF-traktatens artikel 4, litra c), og eventuelt EF-traktatens artikel 92 og 93 finder anvendelse i den udstrækning, hvor de nationale bestemmelser medfører fordele for visse virksomheder eller produktioner - dvs. virksomheder med over 300 ansatte - i form af statsmidler, der medfører konkurrencefordrejninger og påvirker samhandelen mellem medlemsstaterne.
Det er klart, at tvangsadministration medfører visse økonomiske fordele, som kan sidestilles med tildeling af offentlige midler, eller som påvirker statens budget, og dette gælder især følgende:
- virksomheden kan fritages for individualforfølgning og få udsat sine rentebetalinger i forbindelse med gæld til skattevæsenet og offentlige socialsikringsordninger (henholdsvis artikel 51 og 55 i konkursloven)
- virksomheden fritages for bøder og pekuniære sanktioner for ikke at have indbetalt socialsikringsbidrag
- konkursloven indeholder en særlig inddrivelsesprocedure i forbindelse med indkomstskat, hvilket betyder, at for sen betaling medfører en forpligtelse til at betale dagbøder ud over de normale renter og bøder; denne procedure anvendes ikke på virksomheder under tvangsadministration, som derfor ikke skal betale dagbøder
- i henhold til artikel 5 A i lov nr. 95/1979 er stempelafgifter ved overdragelse af virksomheder eller filialer under tvangsadministration fastsat til et symbolsk beløb på 1 mio. lire (ca. 526 ECU).
Disse foranstaltninger må betragtes som statsstøtte, for så vidt som staten giver afkald på sine tilgodehavender hos den virksomhed, der er underkastet de pågældende bestemmelser.
På baggrund af ovenstående må det konkluderes, at foranstaltningerne i lov nr. 95/1979 skal betragtes som statsstøtte; det skal derfor undersøges, om støtten er forenelig med fællesmarkedet for kul og stål. I denne forbindelse skal det bemærkes, at EF-traktaten giver mulighed for at vurdere støttens forenelighed på grundlag af EF-rammebestemmelserne for støtte til redning og omstrukturering, medens EKSF-traktaten kun giver mulighed for at vurdere støttens forenelighed på grundlag af det generelle forbud i traktatens artikel 4, litra c), og de tre udtømmende undtagelsesbestemmelser i beslutning nr. 2496/96/EKSF. Som understreget ovenfor har de italienske myndigheder ikke anført disse undtagelser som begrundelse for den offentlige støtte i det foreliggende tilfælde, og det fremgår desuden af det foreliggende materiale, at den offentlige støtte hverken vedrører miljøbeskyttelse, forskning og udvikling eller lukning.
IV
Det må konstateres, at tvangsadministration har givet Ferdofin mulighed for at blive fritaget for sine forpligtelser over for skattevæsenet og de offentlige socialsikringsordninger, hvilket må sidestilles med tildeling af statsmidler, idet staten ikke får de skatter og bidrag, den har til gode.
Af virksomhedens skatteregnskab pr. 31. december 1995 fremgår det nemlig at virksomheden har fået udsat betalingen af følgende gæld:
a) 10 786 mio. lire til INPS
b) 723 mio. lire til INAIL
c) 2 301 mio. lire til skattevæsenet
d) yderligere 100 000 mio. lire til banker, der kontrolleres direkte eller indirekte af staten.
V
På baggrund af ovenstående, især kapitel III, må det konkluderes, at de italienske myndigheders bemærkninger principielt ikke ændrer den foreløbige vurdering i beslutningen om at indlede proceduren, nemlig at foranstaltningerne i henhold til lov nr. 95/1979 skal betragtes som statsstøtte, der er uforenelig med fællesmarkedet for kul og stål.
Den støtte, som Ferdofin har modtaget, skal derfor betragtes som uforenelig med fællesmarkedet, da den ikke kan falde ind under de i beslutning nr. 2496/96/EKSF fastsatte undtagelser fra forbuddet i EKSF-traktatens artikel 4, litra c) -
VEDTAGET FØLGENDE BESLUTNING:
Artikel 1
Statsstøtten til Ferdofin i forbindelse med anvendelsen på virksomheden af lov nr. 95/1979, dvs. udsættelsen af betalingen af følgende gæld:
a) 10 786 mio. lire til INPS
b) 723 mio. lire til INAIL
c) 2 301 mio. lire til skattevæsenet
d) yderligere 100 000 mio. lire til banker, der kontrolleres direkte eller indirekte af staten
er ulovlig, da den er ydet i strid med artikel 6, stk. 2, i beslutning nr. 2496/96/EKSF.
Den er også uforenelig med fællesmarkedet for kul og stål i henhold til EKSF-traktatens artikel 4, litra c).
Artikel 2
Italien inddriver den i artikel 1 omhandlede støtte i henhold til bestemmelserne i italiensk ret om inddrivelse af gæld til det offentlige. For at ophæve støttens virkninger forhøjes beløbet med renter fra det tidspunkt, hvor støtten blev ydet, til det tidspunkt, hvor den tilbagebetales. Der anvendes samme rentesats, som Kommissionen anvender ved beregningen af nettosubventionsækvivalenten i forbindelse med regionalstøtte for den pågældende periode.
Artikel 3
Italien indstiller øjeblikkeligt anvendelsen af lov nr. 95/1979 med hensyn til den gæld til offentlige virksomheder og myndigheder, som Ferdofin Siderurgica Srl ikke har afviklet.
Artikel 4
Italien underretter senest to måneder efter meddelelsen af denne beslutning Kommissionen om de foranstaltninger, der er truffet for at efterkomme den.
Artikel 5
Denne beslutning er rettet til Den Italienske Republik.
Udfærdiget i Bruxelles, den 30. april 1997.
KOMISSION PÄÄTÖS,
tehty 30 päivänä huhtikuuta 1997,
taloudellisissa vaikeuksissa olevien suuryritysten ylimääräistä hallintoa koskevan Italian lain N:o 95/1979 soveltamisesta terästeollisuusyritykseen Ferdofin Srl (Ainoastaan italiankielinen teksti on todistusvoimainen) (ETA:n kannalta merkityksellinen teksti) (97/754/EHTY)
EUROOPAN YHTEISÖJEN KOMISSIO, joka
ottaa huomioon Euroopan hiili- ja teräsyhteisön perustamissopimuksen,
ottaa huomioon terästeollisuudelle myönnettävää tukea koskevista yhteisön säännöistä 18 päivänä joulukuuta 1996 tehdyn komission päätöksen N:o 2496/96/EHTY (1) ja erityisesti sen 6 artiklan 5 kohdan,
on kehottanut niitä, joita asia koskee, esittämään huomautuksensa ja ottanut nämä huomioon (2),
sekä katsoo seuraavaa:
I
Komissio antoi kirjeellä 22 päivältä maaliskuuta 1996 Italian viranomaisille tiedoksi päätöksensä aloittaa komission päätöksen N:o 3855/91/EHTY (korvattu 1 päivänä tammikuuta 1997 päätöksellä N:o 2496/96/EHTY) 6 artiklan 4 kohdassa tarkoitetun menettelyn taloudellisissa vaikeuksissa olevien suuryritysten ylimääräistä hallintoa koskevan Italian lain N:o 95/1979 eli niin sanotun Prodi-lain, jäljempänä `laki N:o 95/1979`, soveltamisesta yritykseen Ferdofin Siderurgica Srl, jäljempänä `Ferdofin`.
Komission käytettävissä olleista tiedoista, jotka perustuivat pääasiallisesti Italian viranomaisten toimittamiin tietoihin, ilmenee seuraavaa:
1. Ferdofinin taloudellinen tilanne oli varsin huono; 30 päivänä kesäkuuta 1994 laadittu tase sekä tuloslaskenta osoittivat, että: i) yrityksen tappiot olivat yhteensä 251,6 miljardia Italian liiraa; ii) osakepääoman ollessa 80 miljardia liiraa yrityksen omien varojen alijäämä oli 170,9 miljardia liiraa; iii) keskipitkän ja pitkän aikavälin velat sekä velat luottolaitoksille olivat yhteensä 526,5 miljardia liiraa, kun taas kiinteän omaisuuden arvo oli 429,5 miljardia liiraa, joka suurelta osin oli kiinnitetty;
2. näissä oloissa Ferdofin oli asetettu Italian teollisuusministeriön 28 päivänä joulukuuta 1993 antamalla asetuksella laissa N:o 95/1979 säädetyn menettelyn alaiseksi, minkä takia oli mahdollista jäädyttää yrityksen velat, mukaan lukien velat julkisille luottolaitoksille;
3. Ferdofinin taloudellisen tilanteen vuoksi yksityiset rahoituslaitokset eivät olleet halukkaita myöntämään sille avustusta ilman valtion takausta.
Edellä olevan perusteella komission oli erittäin vaikea päätellä, olivatko kyseisen lain N:o 95/1979 mukaiset tuet yhteismarkkinoille soveltuvia.
Päätettiin kuitenkin aloittaa päätöksen N:o 3855/91/EHTY 6 artiklan 4 kohdan mukainen menettely lain N:o 95/1979 soveltamisesta Ferdofiniin.
II
Mainitun menettelyn puitteissa komissio pyysi Italian hallitusta toimittamaan sille huomautuksensa, kun taas jäsenvaltioille ja kolmansille, joita asia koskee, ilmoitettiin julkaisemalla päätös mainitun menettelyn aloittamisesta (3).
Ison-Britannian hallitus, Wirtschaftsvereinigung Stahl, Siderinsa sekä BISPA (British Iron and Steel Producers Association) antoivat kirjeissä 24, 25 ja 26 päivänä kesäkuuta 1996 komissiolle huomautuksensa, jotka toimitettiin Italian viranomaisille kirjeellä 1 päivältä elokuuta 1996.
Kaikki mainitut kolmannet kannattivat lausunnoissaan komission päätöstä aloittaa menettely. Erityisesti esitettiin, että kyseinen laki on jo itsessään valtion tuki, koska Italian valtio voi teollisuusministeriön harkintavallan puitteissa pelastaa syvissä taloudellisissa vaikeuksissa olevia yrityksiä. Koska tällaiset toimenpiteet ovat EHTY:n perustamissopimuksen 4 artiklan c alakohdan vastaisia, kolmannet pyysivät komissiota julistamaan ne hiilen ja teräksen yhteismarkkinoille soveltumattomiksi.
Italian hallitus otti kantaa menettelyn aloittamiseen sekä kolmansien esittämiin huomautuksiin seuraavasti (1-9 kohta):
1. Ylimääräisen hallinnon tarkoituksena on saattaa yhtiö selvitystilaan ja täyttää siten velkojien vaateet välttämällä - mahdollisuuksien mukaan - tuotantotoiminnan lamautuminen ja siitä aiheutuvat työpaikkojen menetykset. Tätä varten yritys saa luvan jatkaa toimintaansa konkurssipesän hoitajan valvonnassa; tämä laatii tervehdyttämissuunnitelman ja hallinnoi yritystä niiden kahden vuoden ajan, joiden kuluessa osakepääoma siirretään kolmansille. Jos pesänhoitajan tarkastuksissa kuitenkin ilmenee, ettei yritystä ole mahdollista saada uudelleen kannattavaksi, päätetään toiminnan lopettamisesta ja yritys asetetaan selvitystilaan.
2. Muiden konkurssihallintomenettelyjen tavoin sovelletaan myös erityisessä hallintomenettelyssä kuninkaallista asetusta N:o 267/1942, jäljempänä `konkurssilaki`, ja valvotaan muun ohessa, että velalliselta evätään omaisuuden hallinnointi- ja käyttöoikeus. Tämän lisäksi erotetaan selkeästi toisistaan omistajayritys ja tuotantotoiminta: jälkimmäinen myydään valaehtoisen tarkastuksen perusteella määritetystä arvosta, ja myyntitulot jaetaan yrityksen velkojien kesken.
3. Sen jälkeen kun tuotantotoiminta - pelkkä omaisuus, ei osakkeita - on myyty, jatketaan muita selvitystilaan ja konkurssiin liittyviä toimia omistajayritystä vastaan (esimerkiksi aiempien hallitusten vastuukysymysten osalta).
4. Yrityksen toiminnan jatkuminen erityisen hallintomenettelyn aikana ei ole poikkeuksellista konkurssitilanteeseen verrattuna, sillä myös konkurssimenettelyn yhteydessä pyritään varmistamaan yrityksen tilapäinen toiminta.
5. On syytä täsmentää, että Italian sen enempää kuin muidenkaan jäsenvaltioiden konkurssilainsäädäntöön ei kuulu periaatetta, jonka mukaan selvitystilaan joutuneen yrityksen toiminta olisi välttämättä lakkautettava.
6. Konkurssimenettelyn tarkoituksena on siirtää yritys pois sen yrittäjän hallusta, joka on tehnyt yrityksestä maksukyvyttömän, ja täyttää velkojien vaatimukset omaisuuden myynnistä saatavalla tuotolla. Sillä, myydäänkö omaisuus palasina tuotantotoiminnan lakkauttamisen jälkeen vai toiminnassa olevana kokonaisuutena, ei ole juuri merkitystä, kunhan velkojien vaateet täytetään. Juuri tästä syystä konkurssimenettelyssä on varmistettu yrityksen tilapäisen toiminnan mahdollisuus.
7. Edellä esitetty huomioon ottaen on vaikea käsittää, miksi yrityksen saattaminen ylimääräisen hallinnon alaiseksi olisi valtion tukea ennemmin kuin sen saattaminen konkurssiin. Valtion tuella tarkoitetaan yhteisön oikeudessa yrityksen taseen kasvattamista siten, että se voi osallistua kilpailuun muita markkinaosapuolia suotuisammin edellytyksin. Tämän määritelmän edellytykset eivät täyty ylimääräisen hallinnon yhteydessä, koska yritys ei saa mitään taloudellista etua siitä, että se on asetettu konkurssimenettelyn alaiseksi; yrityksen toiminnan jatkuminen ei näet aiheuta valtiolle taloudellisia rasitteita.
8. Vaikeuksissa olevien yritysten pelastamiseen ja rakenneuudistukseen myönnettäviä tukia koskevissa yhteisön suuntaviivoissa (4) määritellään täsmällisesti, millaisista tukitoimenpiteistä on tehtävä ennakkoilmoitus komissiolle. Niissä mainitaan luonteeltaan taloudelliset toimenpiteet kuten pääoman lisääminen, rahoitusjärjestelyt, verohelpotukset ja takaukset, mutta ei viitata lainkaan oikeudellisiin järjestelyihin, joiden avulla säädellään maksukyvyttömiksi todettujen yritysten saattamista selvitystilaan.
9. Väite, joka koskee teollisuusministeriön oletettua harkintavaltaa yrityksen saattamisessa konkurssimenettelyn alaisuuteen, perustuu ilmeisesti lain säännösten väärään tulkintaan. Ylimääräisen hallinnon aloittaminen ei riipu hallintoelinten harkintavallasta, vaan sitä koskevan päätöksen tekee tuomioistuin, kun maksukyvyttömäksi todettu yritys esittää lain säätämien edellytysten täyttyvän (vähintään 300 työntekijää ja vuosittain vahvistettavan määrän ylittävät velat pankki- ja vakuutuslaitoksille). Kyseessä ei siis ole poikkeusmääräys vaan säädökseen perustuva yleisluontoinen menettely, jonka avulla pyritään hallinnoimaan selvitystilassa olevia suuryrityksiä omaisuuden ja työpaikkojen häviämisen välttämiseksi.
Täsmennettyään, ettei Ferdofin ollut saanut lain N:o 95/1979 2 a artiklassa säädettyä takausta, koska yhteisön lupamenettely oli vielä kesken, Italia ilmoitti virallisesti päätöksestään peruuttaa lupahakemuksensa.
III
Ennen muuta on selvitettävä, onko kyseinen julkinen tuki yhteisön oikeuden soveltamisalaan kuuluvaa valtion tukea.
Tapaukseen mahdollisesti sovellettavien yhteisön sääntöjen osalta on muistettava, että Ferdofin tuottaa EHTY:n perustamissopimuksen liitteessä I tarkoitettuja terästuotteita ja on näin ollen kyseisen perustamissopimuksen sääntöjen alainen.
EHTY:n perustamissopimuksen 4 artiklan c alakohdassa (tapaukseen sovellettava yhteisön säännös) todetaan, että valtioiden muodossa tai toisessa myöntämää tukea tai avustuksia pidetään hiilen ja teräksen yhteismarkkinoille soveltumattomina, ja sen vuoksi ne poistetaan ja kielletään yhteisössä. Ainoat poikkeukset, joita tästä yleisestä kiellosta voidaan myöntää, luetellaan tyhjentävästi päätöksessä N:o 2496/96/EHTY. Poikkeuksen muodostavat tuki tutkimus- ja kehitystyöhön (2 artikla), ympäristönsuojelutuki (3 artikla) sekä tuki sulkemisiin (4 artikla).
Tässä yhteydessä on todettava, että Italian viranomaiset eivät yksityiskohtaisessa lausunnossaan mainitse ainuttakaan edellä esitettyä poikkeusta perusteena kyseisen valtion tuen myöntämiselle.
Toisaalta asiakirjoista ilmenee selvästi myös se, ettei kyseistä valtion tukea voida perustella yhdelläkään mainituista poikkeuksista, koska tuen tarkoituksena on nimenomaan antaa Ferdofinille mahdollisuus jatkaa toimintaansa markkinoilla sekä saavuttaa uudelleen riittävä maksukyky toiminnan jatkamiseksi, lopullisena tavoitteena yrityksen myyminen.
Menettelyn aloittamisen jälkeen Italian viranomaiset päättivät luopua valtion takauksen myöntämisestä. Komissio on ottanut päätöksen huomioon, mutta sen on vielä selvitettävä, edustaako puheena oleva laki sinänsä yhteisön säännöksissä ja tässä tapauksessa nimenomaan EHTY:n perustamissopimuksessa tarkoitettua valtion tukea.
Tältä osin komission on todettava vastauksena Italian viranomaisten esittämiin huomautuksiin, että Italian lainsäädännön mukaisesta konkurssimenettelystä poiketen tutkittavana olevaa menettelyä ei voida soveltaa kaikkiin yrityksiin, vaan ainoastaan sellaisiin maksukyvyttömiin suuryrityksiin, joissa on vähintään 300 työntekijää.
On selvää, että kyseisistä säännöksistä on hyötyä ainoastaan maksukyvyttömille suuryrityksille, ottaen huomioon sen yleisen edun, jota niiden toiminnan jatkuminen, rakenneuudistus ja työpaikkojen säilyminen voivat tarjota.
Puheena olevan lain sekä teollisuus- ja valtiovarainministeriöiden yhdessä antaman, ylimääräisen hallinnon aloittamista koskevan säännöksen mukaan yrityksen sallitaan jatkaa toimintaansa kahden vuoden ajan tai, jos aikaa jatketaan, enintään viiden vuoden ajan, yhden tai kolmen hallituksen nimittämän pesänhoitajan valvonnassa. Omaisuudenhoitajan on tämän ajan kuluessa laadittava rakenneuudistusohjelma, jonka toimivaltainen viranomainen hyväksyy; ohjelmassa on erikseen määriteltävä ne laitokset, jotka otetaan uudelleen käyttöön tai joita täydennetään sekä ne laitokset tai toiminnat, jotka siirretään muuhun omistukseen, ja yrityksen mahdolliset uudet varat.
Ylimääräinen hallinto lopetetaan, jos asiassa tehdään sopimus tai jos yrityksen varat jaetaan tai jos se saa maksetuksi kaikki velkansa tai jos sen varat osoittautuvat riittämättömiksi tai jos yritys kykenee jälleen säännöllisesti huolehtimaan kaikista velvoitteistaan.
Jäljempänä 1, 2 ja 3 kohdassa esitetyn perusteella on kuitenkin suljettava pois se mahdollisuus, että kyseisiin sääntöihin, sikäli kuin kyseessä ovat mahdolliset yleiset toimenpiteet, ei sovellettaisi yhteisön oikeuteen sisältyviä valtion tukia koskevia säännöksiä.
1. Ylimääräinen hallinto riippuu monessakin suhteessa julkishallinnon harkintavallasta, etenkin yrityksen toiminnan jatkumisen osalta (lain N:o 95/1979 2 artikla ja muutosehdotuksen 4 artikla). Tämä on vahvistettu kerta toisensa jälkeen Italian hallintolainkäytännössä (5).
2. Toisin kuin Italian viranomaiset väittävät, yrityksen toiminnan jatkuminen erityisen hallintomenettelyn aikana ei ole sama asia kuin konkurssilain 90 artiklassa säädetty tilapäinen toiminta. Asiaan sovellettavista säännöksistä käy selkeästi ilmi, että tilapäinen toiminta on poikkeus, joka toteutetaan velkojien etua silmällä pitäen niiden varojen lisäämiseksi, jotka on tarkoitus jakaa velkojien etujen takaamista koskevan menettelyn (par conditio creditorum) yhteydessä, kun taas yrityksen toiminnan jatkaminen erityisen hallintomenettelyn aikana on luonnollista seurausta menettelystä, jonka tarkoituksena on suojata asianomaisia yrityksiä maksukyvyttömyyden vaikutuksilta ja mahdollistaa niiden taloudellisen toiminnan jatkuvuus.
3. Tämä ero näkyy myös oikeusturvajärjestelmässä. Kun konkurssimenettelyssä edellytetään tuomioistuimen valvovan, että toimenpide on laillinen ja perusteltu ja että ne varainhoidolliset toimet, joita selvitysmies ja konkurssituomari toteuttavat menettelyn yhteydessä, ovat taloudellisesti asianmukaisia, ylimääräisessä hallinnossa hallintotuomari valvoo ainoastaan hallintotoimien laillisuutta eikä hänellä ole oikeutta valvoa toimien taloudellisia perusteita. Muistutettakoon lisäksi, että laissa N:o 95/1979 ja erityisesti sen 1 artiklassa täsmennetään, että yritykset, johon sitä sovelletaan, ovat ylimääräisen hallinnon "eivätkä konkurssimenettelyn" alaisia. Säännöksen mukaan ylimääräinen hallinto on siis selkeästi tavanomaisesta konkurssimenettelystä poikkeava erillinen menettely.
Komissio haluaa lisäksi muistuttaa, että Euroopan yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytännön ja erityisesti sen 2 päivänä heinäkuuta 1974 asiassa 173/73 Italia vastaan komission antaman tuomion mukaisesti valtion tukia koskevien yhteisön sääntöjen soveltaminen ei riipu toimenpiteiden perusteista eikä laajuudesta vaan niiden vaikutuksista. Näin on erityisesti silloin kun on määritettävä, vastaavatko jäsenvaltioiden täytäntöönpanemat toimet yhteisön oikeudessa määriteltyä valtion tuen käsitettä.
On selvää, että kun tietyt yritykset tai tuotannonhaarat (sellaiset, joissa on yli 300 työntekijää) saavat etua kansallisista toimenpiteistä sen vuoksi, että niille on myönnetty valtion varoja, mikä vääristää kilpailua ja haittaa jäsenvaltioiden välistä kauppaa, on sovellettava EHTY:n perustamissopimuksen 4 artiklan c alakohdan ja mahdollisesti myös EY:n perustamissopimuksen 92 ja 93 artiklan määräyksiä.
Julkisten varojen siirtämisestä on todettava, että ylimääräinen hallinto aiheuttaa seuraavanlaisia taloudellisia etuja, jotka liittyvät julkisten varojen siirtämiseen tai vaikuttavat valtion taseeseen:
- veroista ja sosiaalivakuutusmaksuista muodostuvien velkojen osalta yritys voidaan vapauttaa yksittäisistä täytäntöönpanotoimista ja sille voidaan myöntää lykkäystä korkojen maksussa (konkurssilain 51 ja 55 artikla),
- suorittamatta jääneiden sosiaaliturvamaksujen osalta yritys voi saada helpotuksia sakko- ja rangaistusmaksuista,
- konkurssilaissa säädetään tuloveroa koskevien täytäntöönpanotoimien osalta erityisestä menettelystä, jonka mukaan näiden maksujen myöhästymisestä peritään korkojen ja rangaistusmaksujen lisäksi uhkasakko; menettelyä ei kuitenkaan sovelleta ylimääräisen hallinnon alaisiin yrityksiin, jolloin niiden ei myöskään tarvitse maksaa mainittua uhkasakkoa,
- lain N:o 95/1979 5 a artiklassa säädetään ylimääräisen hallinnon alaisten yritysten tai niiden osien siirron yhteydessä perittävän rekisteröintimaksun määräksi symbolinen miljoona Italian liiraa (noin 526 ecua).
Nämä toimenpiteet ovat valtion tukea, koska valtio luopuu saamisistaan kyseisten säännösten alaisten yritysten suhteen.
Edellä esitetyn perusteella on todettava, että laissa N:o 95/1979 säädetyt toimet ovat valtion tukea; tämän jälkeen on vielä selvitettävä, onko tällainen tuki hiilen ja teräksen yhteismarkkinoille soveltuvaa. Tältä osin on huomattava, että EY:n perustamissopimuksen nojalla tällaisen tukijärjestelmän soveltuvuutta voitaisiin arvioida yritysten pelastamiseen ja rakenneuudistukseen myönnettäviä tukia koskevien yhteisön suuntaviivojen perusteella, kun taas EHTY:n perustamissopimuksen nojalla kyseisten tukien mahdollinen soveltuvuus voidaan varmistaa ainoastaan sopimuksen 4 artiklan c alakohdassa esitetyn yleisen kiellon sekä päätöksessä N:o 2496/96/EHTY tyhjentävästi esitettyjen kolmen poikkeuksen mukaan. Kuten jo aiemmin korostettiin, Italian viranomaiset eivät esitä ainuttakaan mainituista poikkeuksista perustellakseen puheena olevaa julkista toimenpidettä, minkä lisäksi asiakirjoista myös ilmenee, että kyseisen julkisen tukitoimen tarkoituksena ei voi olla ympäristönsuojelu eikä tutkimus tai kehitys sen enempää kuin yrityksen sulkeminen.
IV
On todettava, että ylimääräisen hallinnon ansiosta Ferdofin välttyi täyttämästä velvoitteitaan sekä verottajaa ja julkisia vakuutuslaitoksia ja sosiaaliturvaa kohtaan, mikä voidaan katsoa julkisten varojen siirtämiseksi yrityksen käyttöön, koska yritykseltä ei peritty veroja eikä muita maksuja, jotka olisivat kuuluneet sen maksettavaksi.
Yrityksen tase 31 päivältä joulukuuta 1995 osoittaa, että yritys oli saanut hyötyä seuraavien velkojen maksun lykkäämisestä:
a) 10 786 miljoonaa Italian liiraa INPS:lle
b) 723 miljoonaa Italian liiraa INAIL:lle
c) 2 301 miljoonaa Italian liiraa verovelkoja
d) yli 100 000 miljoonaa Italian liiraa suoraan tai epäsuorasti valtion valvonnassa oleville pankeille.
V
Edellä olevan, erityisesti III jaksossa olevan, perusteella on todettava, että Italian viranomaisten esittämät huomautukset eivät anna aihetta muuttaa olennaisella tavalla päätöksessä menettelyn aloittamisesta esitettyä arviota, jonka mukaan lakiin N:o 95/1979 perustuvat toimenpiteet ovat hiilen ja teräksen yhteismarkkinoille soveltumatonta valtion tukea.
Näin ollen Ferdofinille myönnettyä valtion tukea on pidettävä yhteismarkkinoille soveltumattomana, koska siihen ei voida soveltaa päätöksessä N:o 2496/96/EHTY säädettyjä poikkeuksia EHTY:n perustamissopimuksen 4 artiklan c alakohdassa esitetystä yleisestä kiellosta.
ON TEHNYT TÄMÄN PÄÄTÖKSEN:
1 artikla
Ferdofinin saama valtion tuki, joka muodostuu lain N:o 95/1979 puitteissa tapahtuneesta seuraavien velkojen maksun lykkäämisestä:
a) 10 786 miljoonaa Italian liiraa INPS:lle
b) 723 miljoonaa Italian liiraa INAIL:lle
c) 2 301 miljoonaa Italian liiraa verovelkoja
d) yli 100 000 miljoonaa Italian liiraa suoraan tai epäsuorasti valtion valvonnassa oleville pankeille.
on laitonta, koska se on myönnetty päätöksen N:o 2496/96/EHTY 6 artiklan 2 kohdan vastaisesti.
Tuki on myös EHTY:n perustamissopimuksen 4 artiklan c alakohdan mukaisesti hiilen ja teräksen yhteismarkkinoille soveltumatonta.
2 artikla
Italian on perittävä takaisin 1 artiklassa mainittu tuki, Italian oikeuden valtion saatavien perintää koskevien säännösten mukaisesti. Tuen vaikutuksen poistamiseksi lisätään takaisin perittävään summaan korko, joka lasketaan tuen maksamispäivästä sen takaisinmaksupäivään. Korko lasketaan komission alueellisten tukien nettoavustusekvivalentin arvioinnissa kyseisenä aikana käyttämän viitekoron perusteella.
3 artikla
Italian on välittömästi lopetettava lain N:o 95/1979 säännösten soveltaminen siltä osin, kuin se koskee yrityksen Ferdofin Siderurgica Srl velkojen maksamatta jättämistä julkisille yrityksille ja laitoksille.
4 artikla
Italian on ilmoitettava komissiolle kahden kuukauden kuluessa tämän päätöksen tiedoksiantamisesta toimenpiteet, jotka se on toteuttanut tämän päätöksen noudattamiseksi.
5 artikla
Tämä päätös on osoitettu Italian tasavallalle.
Tehty Brysselissä 30 päivänä huhtikuuta 1997.