KOMMISSIONENS BESLUTNING
af 20. maj 2008
om den støtte, som Frankrig har ydet til Fonds de prévention des aléas pêche (fond til forebyggelse af risici i fiskeriet) og fiskerivirksomheder (Statsstøtte C 9/06)
(meddelt under nummer K(2007) 5636)
(Kun den franske udgave er autentisk)
(EØS-relevant tekst)
(2008/936/EF)
KOMMISSIONEN FOR DE EUROPÆISKE FÆLLESSKABER HAR -
under henvisning til traktaten om oprettelse af Det Europæiske Fællesskab, særlig artikel 88, stk. 2, første afsnit,
efter at have opfordret de interesserede parter til at fremsætte deres bemærkninger i overensstemmelse med denne artikel, og
ud fra følgende betragtninger:
1. PROCEDURE
(1)
Kommissionen har indhentet oplysninger om en fond, hvis formål skulle være at kompensere for de stigende brændstofpriser, som har belastet de franske fiskerivirksomheder siden 2004. Ifølge disse oplysninger er den officielle målsætning for denne fond med titlen Fonds de prévention des aléas pêche (FPAP) på kort sigt at udligne udsvingene i priserne på brændstof for fiskeriet, men i praksis har den givet disse virksomheder mulighed for at købe brændstof til priser, der ligger betydeligt under markedsprisen.
(2)
Hensigten var åbenbart som udgangspunkt, at fonden alene skulle fungere med bidrag fra sektoren. Princippet for dens virke er enkelt: fonden skulle afholde den del af brændstofprisen, som lå over den fastsatte referencepris for en liter, og til gengæld skulle virksomhederne indbetale bidrag til FPAP, hvis brændstofprisen faldt til under denne referencepris. På denne måde ville der blive skabt ligevægt i finansieringen af systemet uden tilførsel af offentlige midler.
(3)
Men da markedsprisen på brændstof konstant har ligget langt over referenceprisen, har Kommissionen antaget, at FPAP kun har kunnet fungere takket være finansielt tilskud fra staten, og at dette finansielle tilskud udgjorde statsstøtte efter EF-traktatens artikel 87.
(4)
Den 25. august 2005 anmodede Kommissionen Frankrig om inden den 5. september 2005 at meddele, om den havde vedtaget eller havde planer om at vedtage særlige foranstaltninger for at håndtere de forhøjede brændstofpriser. Kommissionen gjorde desuden opmærksom på, at disse foranstaltninger skulle anmeldes i medfør af artikel 88, stk. 3, i EF-traktaten, hvis de omfattede statsstøtte.
(5)
Frankrig besvarede ikke Kommissionens henvendelse, og den 21. september 2005 anmodede denne i medfør af artikel 10 i Rådets forordning (EF) nr. 659/1999 af 22. marts 1999 om fastlæggelse af regler for anvendelsen af EF-traktatens artikel 93 [senere 88] (1), Frankrig om inden tre uger at fremsende oplysningerne om denne fond, således at Kommissionen kunne undersøge, om der faktisk var tale om statsstøtte, og i påkommende tilfælde om denne statsstøtte var forenelig med fællesmarkedet.
(6)
Frankrig efterkom med skrivelse af 7. oktober 2005 Kommissionens anmodning af 25. august 2005 og svarede, at »der er ikke i Frankrig indført foranstaltninger under statsstøttesystemet for at løse problemerne med den nylige kraftige prisstigning på brændstof.« Frankrig gjorde dog opmærksom på, at man havde tilskyndet til gennemførelsen af »et initiativ truffet af sektoren« til at oprette en fond til forebyggelse af risici i fiskeriet. I denne skrivelse stod der intet om likviditetstilskud fra den franske stat. Det fremgik tværtimod implicit af de franske myndigheders svar, at finansieringen af fonden, som blev administreret af sektoren, alene var baseret på bidrag fra medlemmerne.
(7)
Den 21. oktober 2005 gentog Kommissionen sin formelle anmodning af 21. september 2005 til de franske myndigheder om oplysninger om FPAP og indrømmede dem en ny frist på to uger.
(8)
De franske myndigheder svarede ikke inden for denne frist, og Kommissionen besluttede i medfør af ovennævnte artikel 10, stk. 3, at fremsætte et påbud om de oplysninger, der var nødvendige for denne undersøgelse. Påbuddet af 5. december 2005 blev meddelt Frankrig den 6. december 2005 med en svarfrist på tre uger.
(9)
Frankrig svarede med skrivelse af 21. december 2005, modtaget i Kommissionen den 27. december 2005. I skrivelsen henviste de franske myndigheder til en tidligere svarskrivelse af 6. december og modtaget i Kommissionen den 8. december, som var et svar på Kommissionens skrivelse af 21. september 2005 (se beslutningens betragtning 5). I disse to skrivelser fremsendte Frankrig FPAP’s vedtægter og de tre aftaler om indførelsen af et statstilskud, som FPAP skulle tilbagebetale.
(10)
Efter at have gennemgået disse svarskrivelser og de deri vedlagte dokumenter informerede Kommissionen Frankrig den 8. marts 2006 om sin beslutning om at indlede den formelle undersøgelsesprocedure som omhandlet i EF-traktatens artikel 88, stk. 2, og artikel 6 i forordning (EF) nr. 659/1999.
(11)
Kommissionens beslutning om at indlede proceduren blev offentliggjort i De Europæiske Fællesskabers Tidende den 19. april 2006 (2). Kommissionen opfordrede interesserede parter til at sende deres bemærkninger til de omhandlede foranstaltninger.
(12)
Frankrig fremsendte sine bemærkninger i form af et notat af 21. april 2006 fra de franske myndigheder. Dette notat var ledsaget af en begrundelse, som så ud til oprindelig at have været beregnet til internt brug. I denne begrundelse gør myndighederne rede for deres modargumenter over for Kommissionens argumenter.
(13)
Den 17. maj 2006 meddelte advokatkontoret Ménard, Quimbert et associés, advokater i Nantes (i det følgende betegnet MQA) pr. telefax, at de på et senere tidsbetragtning ville fremsende bemærkninger på FPAP’s vegne og bad derfor om at få forlænget fristen. Kommissionen accepterede at forlænge fristen med to uger. MQA sendte den 17. maj med almindelig post et memorandum, som Kommissionen modtog den 23. maj, på papir med brevhovedet Coopération Maritime, underskrevet af hr. de Feuardent, FPAP’s generalsekretær og dateret 18. maj. En tredje skrivelse fra MQA, også dateret 17. maj og modtaget i Kommissionen den 14. juni, indeholdt »en ny udgave af [disse] betragtninger korrigeret for enkelte redaktionelle fejl«. I virkeligheden drejede det sig om dokumenter, der ikke tidligere var fremsendt til Kommissionen, dvs. supplerende bemærkninger til hr. de Feuardents ovennævnte memorandum, ledsaget af en række dokumenter vedrørende FPAP’s funktion (vedtægter, brugsanvisning, forskellige informationsskrivelser, skattemæssig behandling af medlemsbidragene samt mission statement fra Generalinspektoratet for finanser og Generalinspektoratet for landbrug og fiskeri). Endelig en sidste skrivelse fra MQA, dateret den 12. juni 2006 og sendt med telefax samme dag til Kommissionen, der er en fortsættelse af skrivelsen af 19. maj, »fejlagtigt dateret den 17. maj, som indeholder bemærkninger fra hr. Feuardent, generalsekretær for Confédération de la Coopération, de la Mutualité et du Crédit Maritime, dateret den 18. maj 2006«, som indeholdt de samme supplerende bemærkninger som i den tredje skrivelse af 17. maj, men uden bilag.
(14)
Den 14. juni 2006 sendte Kommissionen til de franske myndigheder den tredje skrivelse af 17. maj 2006 fra MQA (den udgave, hvor de redaktionelle fejl skulle være rettet) og den sidste skrivelse fra MQA af 12. juni 2006 og bad Frankrig om at sende sine bemærkninger til Kommissionen inden en måned. Den 12. juli 2006 bad Frankrig om at få udskudt fristen til 1. september. Den 18. juli 2006 accepterede Kommissionen at forlænge fristen med en måned. Den 26. september 2006 svarede Frankrig, at man ikke havde særlige bemærkninger hertil, men gjorde opmærksom på, at MQA’s skrivelse af 17./19. maj 2006 ikke svarede til hr. de Feuardents bemærkninger. Den 9. oktober 2006 gav Kommissionen Frankrig alle oplysninger om skrivelserne fra MQA og bad om inden ti dage at få bekræftet, at de franske myndigheder havde kendt til hr. de Feuardents memorandum. Frankrig svarede den 23. oktober 2006, at man ikke havde modtaget dette memorandum, som man rent faktisk kun havde nævnt tidligere, fordi det var nævnt i skrivelsen [fra MQA] af 12. juni. Da Frankrig således erklærede, at man ikke havde modtaget denne skrivelse, fremsendte Kommissionen den officielt den 27. oktober 2006 og anmodede Frankrig om at meddele eventuelle bemærkninger til Kommissionen senest 15. november.
(15)
Den 27. november 2006 meddelte Frankrig Kommissionen, at man ikke havde særlige bemærkninger til dette dokument.
2. BESKRIVELSE
2.1. Præsentation af FPAP og fondens aktiviteter
(16)
FPAP er oprettet som en fagforening i medfør af den franske lov af 21. marts 1884 som ændret ved lov af 12. marts 1920. Udkastet til vedtægter blev vedtaget på den stiftende generalforsamling den 10. februar 2004, og vedtægterne er dateret 9. april 2004.
(17)
Ifølge disse vedtægter (artikel 4) er fagforeningen oprettet med en levetid på 99 år. Hovedsædet er beliggende 24, rue du Rocher i Paris, på samme adresse som Confédération de la coopération, de la mutualité et du crédit maritimes (i det følgende benævnt »Coopération Maritime«).
(18)
Ifølge artikel 7 er FPAP stiftet af Coopération Maritime, indkøbs- og udviklingscentret CECOMER, der er et andelsselskab for detailhandlere og har som hovedfunktion at være indkøbscentral for maritime kooperativer, der leverer materiel og udstyr til fiskerivirksomheder, Centre de gestion de la pêche artisanale og to repræsentanter for fiskeriet. På den stiftende generalforsamling den 10. februar 2004 blev disse fem stiftere udpeget til administratorer for FPAP indtil den ordinære generalforsamling, som skulle finde sted i 2007. FPAP er således en udløber af fiskerisektoren og forskellige organer, der er økonomisk forbundet med hinanden (maritime kooperativer, indkøbscentral samt forvaltningscentre for fiskerivirksomheder).
(19)
Ansøgere om medlemskab skal godtgøre, at deres aktiviteter er relateret til fiskeriet, men fagforeningen kan dog godkende »enhver anden, der er rede til at yde moralsk støtte til fagforeningen«, forudsat at antallet af denne type medlemmer ikke overstiger 5 % af forbundets samlede medlemstal. Frankrig præciserer i sin skrivelse af 6. december 2005, at FPAP har 2 013 medlemmer og 2 385 fartøjer, der repræsenterer 30 % af den franske flåde.
(20)
Det hedder i vedtægternes artikel 2, at: »Fagforeningen har til formål at udvikle produkter, der gør det muligt for fiskere at forsikre sig mod følgende risici: udsving i brændstofpriser, havforurening eller sundhedsrisiko på grund af forurening, ophævelse af kvoter eller væsentlig reduktion af fiskerimuligheder samt risici i relation til markedet. Fagforeningens navn er Fonds de prévention des aléas pêche (Fond til forebyggelse af risici i fiskeriet).« FPAP er således tænkt som et gensidigt forsikringsselskab, der tilbyder medlemmerne visse ydelser til gengæld for deres bidrag.
(21)
Frankrig har indsendt kopier af de tre aftaler, der er indgået mellem den franske stat og FPAP om tilbagebetalingspligtige statstilskud til fonden. Disse tilskud udbetales via Office national interprofessionnel des produits de la mer et de l’aquaculture (OFIMER). Den første aftale af 12. november 2004 omfatter et beløb på 15 mio. EUR, den anden af 27. maj 2005 et beløb på 10 mio. EUR og den tredje af 11. oktober 2005 et beløb på 40 mio. EUR. Ifølge disse tre aftaler skulle der altså være ydet tilskud på 65 mio. EUR til FPAP.
(22)
Desuden er det muligt, som det fremgår af den begrundelse, der er vedlagt Frankrigs skrivelse af 21. april 2006 (se beslutningens betragtning 12), at der er udbetalt endnu et beløb til FPAP, denne gang på 12 mio. EUR (se beslutningens betragtning 40).
(23)
Det hedder i artikel 1 i disse aftaler, at »FPAP drives på grundlag af bidrag fra medlemmerne, som anvendes til økonomisk forsikring mod risici forårsaget af udsving i brændstofpriserne og de deraf afledte administrationsudgifter.« Det fremgår af aftalerne, at FPAP ganske vist rent formelt i henhold til vedtægterne har et ganske bredt formål i henseende til de ydelser, som fonden kan varetage (se beslutningens betragtning 20), men at fondens funktion i realiteten er begrænset til økonomisk dækning af fiskerivirksomheder mod prisstigninger på brændstof.
(24)
Det hedder i artikel 2 i aftalen af 12. november 2004, at »likviditetstilskuddet har til formål at sikre indførelsen af en ordning til dækning af udsving i de internationale benzinpriser fra 1. november 2004. Dette tilskud kan gøre det muligt at købe en finansiel option på terminsmarkederne. De kompensationer, som udbetales til fondens medlemmer, skal svare til forskellen mellem den maksimale dækkede pris og den gennemsnitlige månedlige pris i referenceindekset for den pågældende måned.« Næsten samme formulering findes i artikel 2 i aftalen af 27. maj 2005. I stedet for »indførelsen« af en dækningsordning står der, at denne ordning skal »videreføres«, og datoen 1. marts 2005 er angivet som starttidspunktet, hvor det tilskud, der betales inden for rammerne af denne aftale, kan anvendes til denne dækning. Det samme gør sig gældende for aftalen af 11. oktober 2005. Her hedder det i artikel 2, at fonden ved hjælp af det udbetalte tilskud viderefører sin forsikringsaktivitet »… fra og med 1. juli 2005 og mindst indtil 31. december 2005, idet den køber finansielle optioner på terminsmarkederne op til 17 eurocent/l.« Det præciseres, at »de kompensationer, som fonden udbetaler til sine medlemmer, højst må svare til forskellen mellem prisen på 30 eurocent/l og den gennemsnitlige månedlige referencepris for den pågældende måned, hvis sidstnævnte pris er over 30 eurocent/l.«
(25)
Det fremgår af FPAP’s detaljerede procedurevejledning, at denne forsikringsordning fungerer ved hjælp af garantiaftaler mellem FPAP og medlemsvirksomhederne. Medlemmerne betaler et registreringsgebyr på 150 EUR og derefter et garantibidrag baseret på et skønnet brændstofforbrug i liter og en literpris på 0,035 eurocent. Til gengæld herfor modtager fiskerivirksomhederne inden for rammerne af den fastlagte mængde en kompensation, der bestemmes ud fra forbruget og beregnes som beskrevet i denne vejledning.
(26)
Det fremgår af artikel 3 i de i ovenstående betragtning 21 nævnte aftaler, at tilskuddet kun kan udbetales af OFIMER mod visse bilag. Blandt de bilag, der skal fremlægges, er referatet fra den instans i FPAP, der giver tilladelse til forvaltningen af statstilskuddet, der - for de to første aftaler - beskriver, hvordan dette tilskud skal anvendes, og der fastlægger et foreløbigt budget. Frankrig bekræftede i sin skrivelse af 6. december 2005, at de angivne beløb, i alt 65 mio. EUR, er bevilget til FPAP. Det fremgår af dennes skrivelse, at formålet med tilskuddene er »hurtigst muligt at sikre FPAP’s drift for perioden fra november 2004 til udgangen af december 2005.«
(27)
FPAP forpligtede sig desuden til at føre regnskab, således at det på forespørgsel er muligt at få oplyst tilskuddenes anvendelse samt udnyttelse af ressourcer og udgifter. Regnskabsbilagene skal opbevares i ti år og stilles på given foranledning til rådighed for de forskellige statslige organer.
(28)
I artikel 4 fastsættes renten for FPAP’s tilbagebetaling af tilskuddene til OFIMER til 4,45 %. De 15 mio. EUR, der er omfattet af aftalen af 12. november 2004, skulle være tilbagebetalt senest 1. november 2006, de 10 mio. EUR fra aftalen af 27. maj 2005 senest 1. maj 2007 og de 40 mio. EUR fra aftalen af 11. oktober 2005 senest 1. juli 2007.
(29)
Med hensyn til de tre (evt. fire) aftaler, som er indgået mellem den franske stat og fonden, har fonden således to funktioner, hvilket fremgår af den første af målsætningerne, der er fastlagt i vedtægternes artikel 2 (gøre det muligt for fiskerivirksomhederne at forsikre sig mod risici i forbindelse med udsving i brændstofpriserne):
a)
at håndtere udsvingene i brændstofpriser ved at købe optioner på terminsmarkederne i sektoren for olieprodukter og
b)
delvist godtgøre de merudgifter, som påføres fondens medlemmers fartøjer på grund af de høje brændstofpriser, når brændstofprisen overskrider en bestemt tærskel.
(30)
For så vidt angår statsstøtten, skal fonden vurderes ud fra disse to aspekter, dels når den handler som økonomisk operatør på terminsmarkederne, dels når den godtgør fiskerivirksomhederne en del af udgifterne til brændstof for at mindske deres produktionsomkostninger.
2.2. Begrundelse for at åbne den officielle undersøgelsesprocedure
(31)
Der er følgende begrundelse for at åbne den officielle undersøgelsesprocedure.
2.2.1. Vedrørende køb af optioner på terminsmarkederne
(32)
Tilskuddet til FPAP kan betragtes som et kortsigtet lån til en rente på 4,45 %. Kommissionen bemærker dog, at fonden ikke besidder fast ejendom, og at dens egenkapital er yderst begrænset, da den alene stammer fra medlemmernes bidrag. Derfor ville en bankinstitution aldrig have ydet et sådant lån.
(33)
Fonden nyder følgelig godt af en økonomisk fordel sammenlignet med andre virksomheder, der er aktive på de samme terminsmarkeder. Denne fordel udgør en statsstøtte til fordel for fonden. Ingen af bestemmelserne i EF-traktatens artikel 87 og de retningslinjer, som Kommissionen har vedtaget med henblik på at analysere statsstøtteordninger, tillader at betragte dette som foreneligt med fællesmarkedet.
(34)
Takket være denne aktivitet kan fiskerivirksomheder, der er medlem af FPAP, derudover købe brændstof til nedsat pris. Dette udgør statsstøtte, som reducerer produktionsomkostningerne for de virksomheder, der er medlem af fonden. Ifølge artikel 3.7 i retningslinjerne for statsstøtte til fiskeriet og akvakultur (3), skal denne form for driftsstøtte, hvortil der ikke er knyttet forpligtelser, normalt betragtes som uforenelig med fællesmarkedet.
2.2.2. Vedrørende kompensationen til fiskerivirksomheder af en del af omkostningerne til køb af brændstof
(35)
Også her er der tale om et tilskud, som reducerer produktionsomkostningerne for de virksomheder, der er medlem af fonden. På samme måde er der ingen af bestemmelserne i EF-traktatens artikel 87 og de retningslinjer, som Kommissionen har vedtaget med henblik på at analysere statsstøtteordninger, der tillader at betragte tilskuddet som foreneligt med fællesmarkedet. Ifølge artikel 3.7 i retningslinjerne for statsstøtte til fiskeriet skal denne type driftsstøtte, hvortil der ikke er knyttet forpligtelser, betragtes som uforenelig med fællesmarkedet.
2.2.3. Konklusion
(36)
På baggrund af de oplysninger, som Kommissionen har til rådighed, finder Kommissionen, at der bestod alvorlig tvivl om, hvorvidt denne støtteforanstaltning til fordel for både FPAP og de fiskerivirksomheder, der er medlem af fonden, er forenelig med fællesmarkedet.
3. BEMÆRKNINGER FRA FRANKRIG OG DE INTERESSEREDE PARTER
3.1. Frankrigs bemærkninger
(37)
Frankrigs bemærkninger fremgår af Frankrigs svar af 21. april 2006. Der er efterfølgende ikke fremsendt supplerende betragtninger til FPAP’s og MQA’s argumentation.
(38)
Frankrig anfører, at Kommissionens analyse bør være koncentreret om arten af og betingelserne for tildeling af statstilskuddet og ikke FPAP’s aktiviteter.
(39)
Frankrig fremfører følgende i denne sammenhæng:
-
de gældende satser er højere end de referencesatser, som Kommissionen har brugt til at fastslå eksistensen af statsstøtte i et lån på lempelige vilkår
-
dette kan ikke betragtes som statsstøtte, så længe fristen for tilbagebetaling ikke er overskredet. Frankrig gør i den sammenhæng opmærksom på, at disse frister er hhv. 1. november 2006, 1. maj 2007 og 1. juli 2007
-
Kommissionens argument om, at en bankinstitution ikke ville have ydet et sådant lån til FPAP, er der ikke belæg for, da der kunne have været indført kautionsordninger. Desuden understreger Frankrig, at FPAP er den eneste faglige struktur i Frankrig, hvis medlemmer er fiskerivirksomheder, og som har til formål at handle på olieterminsmarkedet, og at der er fri adgang til medlemskab af fonden.
(40)
Endelig bemærker Kommissionen, at Frankrig i bilagene til svarskrivelsen (jf. betragtning 12 i beslutningen) angiver, at »det ikke forekommer nødvendigt at anføre, at der er truffet beslutning om et tilskud på 12 mio. EUR, da der ikke til dato er underskrevet nogen aftale, men man skal ikke bevæge sig ind i en blindgyde. Det foreslås at angive, at der pågår overvejelser.«
3.2. Bemærkninger fra FPAP
(41)
Kommissionen har modtaget flere skrivelser fra MQA med forskelligt indhold og sendt på forskellig måde (jf. detaljer i denne beslutnings betragtning 13), der kan sammenfattes som følger: Et memorandum på Coopération Maritime’s brevpapir dateret 18. maj 2006 og underskrevet af FPAP’s generalsekretær samt supplerende betragtninger fra MQA på vegne af FPAP, ledsaget af en række dokumenter om FPAP’s drift (vedtægter, procedurevejledning, forskellige informationsskrivelser, skattemæssig behandling af medlemsbidragene samt mission statement fra Generalinspektoratet for finanser og Generalinspektoratet for landbrug og fiskeri).
(42)
En analyse af dokumenterne fra MQA viser, at FPAP tilslutter sig Frankrigs argument og anfører, at man ikke forlods kan antage, at der sker »en ren og skær annullering af gælden ved dennes betalingsfrist«, så længe det ikke er konstateret, at der er tale om forsømmelse af tilbagebetaling. I modsætning til de franske myndigheder koncentrerer FPAP sig for restens vedkommende ikke om arten af og betingelserne for tildelingen af støtten, men om fondens status og aktiviteter.
(43)
FPAP’s argumentation for at bestride, at der er tale om statsstøtte, eller at tilskuddene fra den franske stat skulle være uforenelige med fællesmarkedet, kan sammenfattes som følger:
-
FPAP er ikke en almindelig økonomisk operatør, men en fagforening, der alene handler i medlemmernes interesse og ikke beskæftiger sig med at skabe fortjeneste, og som er oprettet som en »forebyggelsesinstans«. Når fonden således tilrettelægger gensidig risikoforsikring med en kompensationsordning i forhold til en referencepris, handler den derfor ikke som en almindelig kommerciel operatør, »men som en samling af forbrugere af olieprodukter, som ønsker at beskytte sig mod markedet snarere end at operere på det«. Den er oprindeligt tænkt som et organ, der skal være selvforsynende, eftersom indbetalte, men ikke udnyttede bidrag eventuelt skal tilbagebetales. FPAP understreger desuden den fuldstændige gennemsigtighed i administrationen. Da fonden således ikke har nogen økonomisk aktivitet for egen regning, vil den ikke kunne påvirke det pågældende terminsmarked. FPAP nævner ligeledes eksistensen af en revision foretaget af finanstilsynet og landbrugs- og fiskeritilsynet.
-
FPAP handler ikke på et relevant marked, da markedet for fiskeriprodukter er eksponeret for adskillige andre konkurrenceforvridende parametre, som skyldes forskellige nationale politikker for gennemførelsen af den fælles fiskeripolitik. Markedet skal således analyseres som en »mosaik af regionale mikromarkeder«. Denne aktivitet ændrer således ikke ved samhandelsbetingelserne. FPAP anfører desuden, at analysen af konkurrencen skal være detaljeret, fordi en betydelig del af forhøjelsen og fordrejningen af omkostninger, som fiskeriet skal afholde, skyldes »bompenge« eller »bøder«, som navnlig stammer fra fællesskabsforanstaltninger, hvilket på ingen måde kan beskrives som et enormt, åbent marked.
(44)
FPAP’s virke skal gøre det lettere at bevare fiskeriet i en regional sammenhæng og hindre søgående fartøjer i at fiske i farvande, det er lettere at komme til, eller trawlerne i at koncentrere sig om mere specifikke og mindre energiforbrugende fiskeriformer. Formålet er gennem tilpasning at beskytte bestandene, balancerne og mangfoldigheden. På denne måde har FPAP foregrebet planerne for redning og omstrukturering og den forventede forøgelse af de minimis-støtten. Derfor fremfører FPAP følgende argumenter:
-
Det er ikke korrekt at sige, at statens tilskud er ydet uden betingelser, da de tværtom er »betingede af en gennemsigtig, direkte forvaltning [og] især fastlæggelsen af en bæredygtig politik, der er genstand for et overordnet tilsyn«
-
Lidt over en tredjedel (25 mio. EUR ud af 65 mio.) vedrører direkte tilskud til lønmodtagere og skal opfattes som en direkte socialhjælp
-
Støtten er ydet under ekstraordinære omstændigheder, da Kommissionen jo selv erkender, at sektoren står over for usædvanlige økonomiske og sociale problemer
-
FPAP gør opmærksom på, at fonden i henhold til fransk lov er civilretligt ansvarlig, og at dens ansvar er ubegrænset. Da der ikke er tale om, at tilbagebetalingen er misligholdt, er Kommissionens kriterium for at kalde dette forhold statsstøtte derfor utilstrækkeligt.
(45)
Endelig har MQA i sine betragtninger sendt kopier af to breve fra den franske budgetminister stilet til FPAP, hvoraf det fremgår, at FPAP og alle fondens medlemmer har adgang til skattefordele. For FPAP’s vedkommende skulle disse skattefordele bestå i en fritagelse for selskabsskat og sandsynligvis også erhvervsskat, og for fiskerivirksomhederne i, at de får mulighed for trække bidrag indbetalt til FPAP fra deres skattepligtige indtægter.
4. VURDERING
(46)
Denne beslutning vedrører ikke de skattemæssige fordele, der er nævnt i betragtning 45. Kommissionen havde ikke kendskab hertil, da den åbnede den formelle undersøgelsesprocedure. Disse skattefordele er genstand for en særskilt analyse inden for rammerne af sag NN 38/2007, hvor det vil blive fastslået, om de kan betegnes som statsstøtte, og i påkommende fald om denne støtte er forenelig med fællesmarkedet.
(47)
I henseende til statsstøtte skal FPAP’s målsætning betragtes fra to sider:
-
For det første er FPAP’s formål at købe optioner på terminsmarkederne. Selvom om det ikke fremgår eksplicit, drejer det sig om terminsmarkederne for olie eller deraf afledte produkter. FPAP, der er oprettet som en fagforening, handler således på terminsmarkederne ved at købe optioner, nøjagtig som et almindeligt, privat selskab, der arbejder på disse markeder, og fungerer på markedsøkonomiske betingelser. Støtten til køb af optioner på terminsmarkederne analyseres nedenfor i denne beslutnings del 4.1.
-
FPAP’s andet formål er til de fiskerivirksomheder, der er medlem af FPAP, at udbetale forskellen mellem den gennemsnitlige referencepris og - ifølge aftalerne af 12. november 2004 og 27. maj 2005 - den »maksimale dækkede pris« eller - ifølge aftalen af 11. oktober 2005 - prisen på 30 eurocent pr. liter, hvis den månedlige gennemsnitspris i referenceindekset er højere end denne pris. Den gennemsnitlige månedlige referencepris fastsættes af FPAP. De kompensationer, som FPAP betaler til fiskerivirksomhederne til køb af brændstof, analyseres nedenfor i beslutningens del 4.2.
4.1. Støtte til FPAP: støtte til køb af optioner på terminsmarkederne
4.1.1. Forekomst af statsstøtte
4.1.1.1. FPAP er en virksomhed efter EF-traktatens artikel 87
(48)
Først skal det fastslås, om FPAP kan kaldes en virksomhed. Hvis det ikke er tilfældet, finder EF-traktatens artikel 87, stk. 1, ikke anvendelse på FPAP. Vedrørende dette spørgsmål minder Kommissionen om, at begrebet »virksomhed« i henhold til fast retspraksis i en konkurrencelovgivningsmæssig sammenhæng omfatter enhver enhed, der udøver en økonomisk aktivitet, uafhængigt af denne enheds juridiske form og finansieringsform (4). Enhver aktivitet, der består i at udbyde varer og tjenesteydelser på et bestemt marked, udgør en økonomisk aktivitet (5).
(49)
Virksomheder, der er beskæftiget på terminsmarkederne for råvareprodukter, er almindeligvis private virksomheder, der arbejder på markedsøkonomiske betingelser. For operatøren er formålet med at operere på disse markeder at satse på, at et produkts købspris, hvis det købes i fremtiden til den almindelige markedspris, ikke er den samme som prisen i optionen. En operatør, der er aktiv på et sådant marked, løber en risiko på grund af usikkerhed om prisudviklingen. I det foreliggende tilfælde har FPAP i praksis handlet som operatør på terminsmarkederne for olieprodukter. Derved er fonden også en økonomisk aktør i fiskerisektoren, fordi virksomheden CECOMER, der er medstifter og administrator af FPAP samt indkøbscentral for maritime kooperativer, af FPAP forsynes med brændstof til en pris, der ikke er den samme som den almindelige pris, som virksomheden ville skulle betale på markedet. Hvis købet af optioner, der udgør en spekulation, lykkes, er den pris, som kooperativerne skal betale, lavere end markedets. FPAP løber således en risiko i håbet om, at denne risiko bliver til fondens økonomiske fordel. Og efterfølgende sælger de maritime kooperativer dette brændstof til fiskerivirksomhederne på basis af den pris, de kunne købe det til hos CECOMER. Detaljerne i operationerne vedrørende overførsel af ejendomsretten til dette brændstof fra FPAP til CECOMER, der er et kooperativ for detailhandlende, er ikke kendt, men selvom CECOMER er en af stifterne af FPAP, er der tale om operationer, som gennemføres af to uafhængige enheder. Disse operationer vedrørende overførsel af ejendomsretten til brændstof er af kontraktlig art. Uanset at de efter al sandsynligvis har deres helt egne karakteristika, gennemføres de på almindelige privatretlige betingelser og er derfor kontrakter omfattet af privatretten. FPAP’s aktivitet, der altså består i operationer på terminsmarkederne for olieprodukter i form af køb af disse produkter med henblik på at overdrage dem til CECOMER, der er en kommerciel virksomhed, er helt klart en økonomisk aktivitet. Kommissionen skriver for øvrigt i beslutningen om at åbne proceduren: »FPAP har til formål at muliggøre køb af finansielle optioner på terminsmarkederne. Selvom om det ikke fremgår eksplicit, drejer det sig om terminsmarkederne for olie eller deraf afledte produkter. FPAP, der er oprettet som en fagforening, handler således på terminsmarkederne ved at købe og sælge optioner, nøjagtig som et almindeligt, privat selskab, der arbejder på disse markeder og fungerer på markedsøkonomiske betingelser.« Frankrig og FPAP har i deres svar ikke bestridt, at FPAP foretog sådanne køb og salg af optioner. Frankrig har ingen bemærkninger i den sammenhæng. Med hensyn til FPAP begrænser fonden sig til at bemærke, at »FPAP har opereret på det internationale råvaremarked i samarbejde med mæglere eller specialiserede finansieringsselskaber. Det er vanskeligt at forestille sig et mere konkurrencepræget, større og flygtigere marked. Fonden har ikke haft nogen som helst satsmæssig fordel og heller ikke særbetingelser i forhold til de andre operatører på markedet … Det centrale spørgsmål er derfor, hvor disse tilskud stammer fra …«. Med andre ord sætter fonden ikke spørgsmålstegn ved Kommissionens udsagn om, at den er en almindelig operatør på disse terminsmarkeder. Desuden skal det bemærkes, at FPAP ingenlunde har til opgave at fungere som administrator af offentlige midler i offentlighedens interesse. Det kan derfor heller ikke påstås, at den fungerer som staten eller en statslig instans under statens ansvar med de dertil hørende rettigheder.
(50)
FPAP skal derfor betragtes som en virksomhed som fastlagt i EU’s konkurrencelovgivning. Der er ikke behov for at uddybe dens art eller status. Navnlig er spørgsmålet om, hvorvidt der er tale om en almennyttig virksomhed, irrelevant. Men selvom om dette måtte være tilfældet, så er FPAP, for at gentage FPAP’s egne ord, »en samling af forbrugere af olieprodukter, der i højere grad ønsker at beskytte sig mod markedet end at operere på det«, og disse »forbrugere« er økonomiske operatører (maritime kooperativer og fiskerivirksomheder), som ønsker at reducere deres produktionsomkostninger. Men denne reaktion, der er ganske logisk for økonomiske operatører, forhindrer, at disse kan betragtes som enkelte forbrugere efter EF-traktatens artikel 87, stk. 2, litra a), der tillader støtte af social karakter til enkelte forbrugere. Frankrigs eller selv FPAP’s argumenter om fondens status, funktion, målsætninger og særlige situation på markedet for olieprodukter kan derfor ikke godtages.
4.1.1.2. Princippet om den private kreditor (6)
(51)
Kommissionen finder det i denne sag berettiget at vurdere eksistensen af statsstøtte ud fra princippet om den private kreditor.
(52)
Midlerne fra de tre tilskud, hvis tildelingsbetingelser er kendt, skulle tilbagebetales med en rente på 4,45 %. Med hensyn til det fjerde tilskud på 12 mio. EUR kan man formode, at tildelingen var omfattet af samme eller yderst sammenlignelige betingelser. Dette statstilskud svarer derfor i praksis til et lån til denne rente. Ganske vist er denne rente højere end den referencesats, Kommissionen bruger til at fastslå statsstøtteelementet i et lån på lempelige vilkår, og som var 4,43 % i 2004 (7) og har været 4,08 % siden 1. januar 2005 (8). Teoretisk er det derfor muligt, at der ikke var tale om statsstøtte i tilskuddene, hvis disse var tildelt på de vilkår, der er almindeligt gældende i en markedsøkonomi.
(53)
Kommissionen mener imidlertid ikke, at disse tilskud er tildelt på almindelige markedsvilkår, for så vidt som en privat kreditor ikke ville have accepteret at bevilge de pågældende beløb på grund af den manglende garanti for, at FPAP’s aktiviteter vil fortsætte og sandsynligheden for dækning på forfaldstidspunktet.
(54)
FPAP’s startkapital består af bidrag fra medlemmerne (se betragtning 23 og 24). Hverken Frankrig eller FPAP har fremsat tal for ressourcerne fra disse bidrag. Ifølge den begrundelse, der er vedlagt svarskrivelsen af 21. april 2006, anfører de franske myndigheder først, at »disse oplysninger på tidspunktet for udarbejdelsen af svarskrivelsen af 6. december 2005 fremgik af udkastet, men var blevet slettet under den interministerielle validering«, men at de for øvrigt ikke finder, at »det er nødvendigt at komme med et svar nu.«
(55)
Kommissionen formoder dog, at det drejer sig om relativt beskedne beløb sammenlignet med udgifternes mulige omfang. På grundlag af oplysningerne i memorandummet, som er underskrevet af FPAP’s generalsekretær, i »FPAP’s detaljerede procedurevejledning« fra november 2004 og i »FPAP’s informationsmeddelelse« fra januar 2006 kan der dog dannes et groft skøn: ca. 2 500 medlemmer (antal medlemmer af FPAP ifølge de franske myndigheder) betaler et indmeldelsesgebyr på 150 EUR eller i alt 375 000 EUR, hvortil skal lægges bidrag til dækning af selve garantirisikoen (jf. betragtning 25). Hvis man antager, at den samlede mængde dieselolie er forsikret, og man tager udgangsbetragtning i det af FPAP angivne vejledende forbrug for en trawler på 24 m (ca. 10 ton brændstof om ugen) og højst 48 ugers aktivitet om året, svarende til et forbrug på 480 tons (selvom antallet af aktivitetsuger sandsynligvis ligger nærmere 38-40 end 48), og enhedsværdien af bidraget til FPAP, 0,0035 EUR/l, kommer man, hvis der er tale om 2 500 fartøjer, frem til et samlet beløb på 4 200 000 EUR årligt. Den tredje kilde til bidrag stammer fra den af vedtægterne omfattede mulighed for, at fagforeningen optager »enhver, der er rede til at yde moralsk støtte til fagforeningen«, dog højst 5 % af det samlede antal medlemmer. Det drejer sig sandsynligvis om et marginalt beløb. Da der ikke foreligger tal for antallet af medlemmer, som er rede til at yde moralsk støtte, og for deres beløb, kan man gå ud fra den meget højt satte hypotese, at der er et indtægtssupplement på 125 000 EUR (125 medlemmer, hvis aktivitet ikke vedrører fiskeriet, eller det maksimum, som er tilladt i henhold til FPAP’s vedtægter [5 % af 2 500 medlemmer ] × 1 000 EUR).
(56)
De samlede indtægter fra forskellige bidrag udgør således 4 200 000 + 375 000 + 125 000 eller 4 700 000 EUR årligt. Dette er et yderst optimistisk skøn beregnet på et vejledende forbrug for en trawler på 24 meter med en aktivitetsvarighed på 48 uger årligt og på, at hele forbruget er forsikret. Kommissionen har alene valgt dette skøn for at kunne beregne det maksimale teoretiske indtægtsbeløb for FPAP. Men i lyset af at Frankrigs tal for medlemsfartøjer er 2 385, hvoraf en ikke ubetydelig del er kystfiskerfartøjer på under 12 meter, hvis årlige brændstofforbrug ligger nærmere 200 end de 480 ton, der er valgt i ovenstående beregning, er det reelle beløb sandsynligvis betydeligt lavere. Da den franske flåde tæller omkring 1 500 fartøjer på over 12 meter, og 95,3 % af alle fartøjer af denne længde er dækket af FPAP (9), svarende til 1 400 fartøjer, kan det antages, at ca. 1 000 fartøjer på under 12 meter også er dækket af FPAP. De samlede årlige indtægter er derfor helt sikkert lavere end disse 4,7 mio. EUR.
(57)
På baggrund af disse hypotetiske indtægtsberegninger bemærker Kommissionen, at FPAP dels tilsyneladende ikke ejer fast ejendom, dels kun i meget begrænset omfang ejer løsøre, som alene består af medlemmernes bidrag. Kommissionen vurderer derfor, at en bank såsom Crédit Maritime, der beskriver sig selv som »den naturlige parter i fiskeriet«, under almindelige markedsøkonomiske forhold aldrig ville have lånt (eller »ydet som tilskud« for at gengive ordlyden i aftalerne mellem staten og FPAP) de pågældende summer (eller blot en del af dem) til FPAP med henblik på dennes operationer på et terminsmarked, uden i rimeligt omgang forud at have sikret sig, at denne ville være solvent, når lånet skulle tilbagebetales.
(58)
Frankrig indvender, at denne konklusion er »en påstand, der ikke er baseret på en nøjagtig reaktion fra bankinstitutioner, og at der kunne have været indført kautionsordninger.« En rundspørge, som det franske nationalkammer for finansrådgivning (10) har foretaget blandt 35 banker, giver imidlertid et ret nøjagtigt billede af de almindeligt gældende normer i de franske bankinstitutioner, når disse yder lån til deres kunder. Ønsket om at begrænse kreditrisikoen over for deres kunder betyder, at bankinstitutionernes ledelser har indført maksimumgrænser, som baseres på en række parametre, der gør det muligt at analysere en virksomheds økonomiske sundhed og evne til at betale gælden på baggrund af forskellige kriterier såsom egenkapital, regnskaber, lang- og kortfristet gældsætning, omsætning og finansielle udgifter. Det fremgår navnlig af denne analyse, at et forhold mellem »samlet bankgæld og egenkapital« på over 2,50 udløser en risikoalarm, som ganske vist ikke betyder et endegyldigt afslag på tildeling af et lån, men medfører, at der skal stilles større sikkerhed. Hvis man for FPAP’s vedkommende optimistisk anslår forholdet mellem de ovenfor nævnte 65 mio. EUR og den optimistisk skønnede egenkapital (4,7 mio. EUR, jf. betragtning 56), bliver forholdet 13,82 eller næsten seks gange højere end den maksimale risikogrænse. Hvis det reelle tilskudsbeløb var højere (77 mio., hvis man medregner det mulige tillægstilskud på 12 mio. EUR, der er nævnt i betragtning 22), eller hvis det reelle tal for egenkapitalen var lavere, ville dette hypotetiske forhold stige endnu mere. Med dette risikoniveau ville en bankinstitution aldrig have overvejet at yde et lån, selvom adgang til tingslig sikkerhed (såsom sikkerhed i købsoptionerne eller håndpant i de brændstoflagre, som FPAP købte) eller personal surety (pant i medlemmernes personlige ejendom og fartøjer) rent faktisk indgår i de bankteknikker, der gør det muligt at mindske risikoen for insolvens. Det skal dog bemærkes, at fiskerivirksomhederne, hvis der skulle udtages pant i medlemmernes personlige ejendom, sandsynligvis ville have været mere tøvende over for at blive medlem af FPAP. Der findes også andre teknikker til overførsel eller deling af kunderisici, såsom at flere banker er fælles om at finansiere lånet, adgang til kautionsselskaber eller støtte fra regionale eller departementale garantifonde (som ofte selv kautioneres af kautionsselskaber), men under alle omstændigheder ydes kautionen kun til virksomheder, der er grundlæggende sunde og potentielt solvente, og for et beløb, som aldrig overstiger 50 % af gælden (eller i FPAP’s tilfælde til et beløb på lidt over 30 mio. EUR, hvilket betyder, at der fortsat resterer en risiko, som er næsten tre gange større end den maksimale risikotærskel).
(59)
Når Frankrig vedrørende disse teknikker anfører, at der »kunne være indført« kautionssystemer, er det en indirekte erkendelse af, at dette ikke var sket i den foreliggende sag, og at staten har ydet tilskuddet uden at indhente garantier, der svarer til de garantier, som bankinstitutioner normalt kræver. Kommissionen konkluderer derfor, at Frankrig ikke har optrådt som en privat kreditor, og at man ikke havde sikring for, at FPAP ville være i stand til at tilbagebetale de pågældende midler.
(60)
Gennem sin bestyrelse bemærker FPAP desuden, at fonden er civilretligt ansvarlig i henhold til fransk lovgivning, og at dette ansvar er ubegrænset, samtidig med at det anføres, at fagforeningsvirksomheden kan afføde et ansvar for store beløb. Kommissionen er bestemt bekendt med, at der kan være store summer på spil med en instans af FPAP’s art, hvor operationerne på terminsmarkederne er operationer, som frembyder visse risici og kan medføre store tab. Men intet tyder på, at FPAP’s ansvar i tilfælde af store tab vil blive dækket af medlemmerne. Der er ikke fremlagt dokumentation (vedtægter, procedurevejledning, informationsmeddelelse o.l.) for eksistensen af en sådan mekanisme. Den eneste betragtning af finansiel art i disse dokumenter vedrører bidragene, hvor det fremgår, at de tilfalder fagforeningen, når et medlem melder sig ud (artikel 10). På den anden side bemærker Kommissionen, at loven af 21. marts 1884, der er retsgrundlaget for grundlæggelsen af FPAP, er den lov, der tillod oprettelse af fagforeninger i Frankrig. Det er bestemt ikke i denne lovs ånd at påføre medlemmerne af den pågældende fagforening et økonomisk og dermed finansielt ansvar. I tilfælde af store tab kan Kommissionen følgelig ikke se, hvordan disse tab kan dækkes af medlemmerne.
(61)
I lyset af ovenstående elementer finder Kommissionen ikke, at princippet om den private kreditor er overholdt.
4.1.1.3. Forekomst af en finansiel fordel opnået ved hjælp af statsmidler
(62)
Kommissionen finder, at det anslåede indtægtsbeløb, der stammer fra forskellige bidrag fra medlemmerne, aldrig, selv ikke ifølge den optimistiske antagelse, ville have gjort det muligt for FPAP at operere på et terminsmarked uden tilførsel af eksterne midler. Disse udefra kommende midler kommer fra staten og er ydet via OFIMER i form af mindst tre forskud ydet i perioden november 2004 - oktober 2005, ifølge de franske myndigheders oplysninger i alt 65 mio. EUR. Der er sandsynligvis også udbetalt et fjerde tilskud på 12 mio. EUR; det fremgår implicit af argumentationen i betragtning 22, at aftalen var fremlagt til underskrivelse på dette tidspunkt.
(63)
Frankrig har ikke fremlagt dokumentation, der bestrider denne analyse. Man kan desuden læse følgende i argumentation: »FPAP betragtes [af Kommissionen] som værende ude af stand til at gennemføre sine aktiviteter ved hjælp af egne midler og uden det tilbagebetalingspligtige statstilskud. Der kan ikke fremsættes argumenter imod dette.« For Kommissionen er disse tilskud derfor tildelt på vilkår, der ikke er almindelige markedsvilkår (jf. beslutningens betragtning 51 til 60).
(64)
Kommissionen bemærker for øvrigt, at hverken Frankrig eller FPAP har givet Kommissionen oplysninger om, hvor mange midler FPAP har opereret med på terminsmarkederne, eller om resultatet af disse transaktioner. Ifølge samme argumentation har de franske myndigheder bevidst valgt ikke at formidle disse oplysninger. Der står direkte, at »… disse elementer kunne fremsendes til Kommissionen, men man bør vurdere, om det er ønskeligt at gøre det på nuværende tidspunkt.« Men Kommissionen kan konstatere, at den ikke har modtaget disse oplysninger, hverken i ovennævnte skrivelse eller senere.
(65)
Endelig finder Frankrig og FPAP’s bestyrelse ikke, at Kommissionen kan foregribe eksistensen af en statsstøtte, så længe man ikke har kunnet konstatere, at tilbagebetaling ikke er sket (Frankrig: »det tilbagebetalingspligtige forskud kan ikke betragtes som statsstøtte, så længe fristen for tilbagebetaling ikke er overskredet«. FPAP: »Kan dette beløb tilbagebetales eller ikke? Det er det hovedspørgsmål, som Kommissionen stiller)«. MQA: »Ingen af de lån, som den franske stat har ydet FPAP, er forfaldet til tilbagebetaling. Der er på nuværende tidsbetragtning ikke tale om misligholdelse af tilbagebetaling eller tilkendegivelse fra den franske stats side af, at den blot annullerer gælden ved dens forfald«). Kommissionen erindrer i den sammenhæng om, at betegnelsen som statsstøtte til fordel for FPAP for det første hænger sammen med Frankrigs beslutning om at tildele FPAP et lån, som fonden ellers ikke havde kunnet opnå, heller ikke hvis tilbagebetalingsfristen var blevet overholdt. Når Kommissionen derfor stiller spørgsmål vedrørende FPAP’s solvens på tidspunktet for lånets forfald, er det først og fremmest, fordi dette spørgsmål om FPAP’s solvens er det centrale betragtning i vurderingen af fondens situation i henseende til en privat bankinstitutions normale betingelser for tildeling af lån, og ikke, fordi den forventer, at lånet ændres til finansiel bistand.
(66)
Selvom om det fra denne synsvinkel skulle vise sig, at tilskuddene ikke blev tilbagebetalt inden for fristen eller endog slet ikke blev tilbagebetalt, ville dette bekræfte, at FPAP ikke var i stand til at gennemføre de aktiviteter, der er angivet i vedtægterne, uden eksterne midler, og at disse midler aldrig ville være bevilget af en bankinstitution på almindelige markedsvilkår. Hertil bemærker Kommissionen, at Frankrig ikke har fortalt, om der eventuelt er sket en tilbagebetaling af tilskuddene til FPAP. Disse skulle tilbagebetales som følger: de 15 mio. EUR fra aftalen af 12. november 2004 senest 1. november 2006, de 10 mio. EUR fra aftalen af 27. maj 2005 senest den 1. maj 2007, og de 40 mio. EUR fra aftalen af 11. oktober 2005 senest den 1. juli 2007 (jf. betragtning 21). Med hensyn til det fjerde tilskud, som FPAP havde adgang til (jf. betragtning 22 ), er hverken datoen for indgåelsen af aftalen eller datoen for tilbagebetalingsfristen kendt.
(67)
De tre forfaldsdatoer er nu overskredet. Den første var allerede overskredet, da Frankrig sendte den sidste skrivelse til Kommissionen den 27. november 2006 efter beslutningen om at åbne den formelle undersøgelsesprocedure. Kommissionen er af den opfattelse, at hvis dette tilskud var blevet tilbagebetalt, ville Frankrig eller FPAP øjeblikkeligt have informeret Kommissionen herom, da et af de argumenter, der er fremført imod Kommissionens analyse, er, at forskuddene ikke kunne betegnes som statsstøtte, så længe tilbagebetalingsfristen ikke var overskredet. Der er ingen tvivl om, at hvis det første tilskud var blevet tilbagebetalt, ville Frankrig have meddelt Kommissionen dette i sin skrivelse af 27. november 2006 og have gjort det samme for det andet og tredje tilskud, som skulle være tilbagebetalt den hhv. 1. maj og 1. juli 2007, samt for det eventuelle fjerde tilskud. Ifølge rygter i fagpressen er der indtil videre ikke foretaget tilbagebetalinger. Kommissionen finder derfor, at den oprindelige støtte, der er ydet i form af et tilskud, er blevet til støtte i form af direkte subvention.
(68)
Af alle ovenstående grunde finder Kommissionen derfor, at statens tilskud udgør en finansiel fordel, der er indrømmet ved hjælp af statsmidler.
4.1.1.4. Forekomst af en finansiel fordel, der kan tilregnes staten
(69)
Kommissionen bemærker, at de tre aftaler mellem staten og FPAP udtrykkeligt indeholder en passus om, at de offentlige midler skal anvendes til at indføre en ordning med dækning mod udsving i de internationale oliepriser, og at ordningen gør det muligt at købe finansielle optioner på terminsmarkederne. Det er imidlertid åbenbart, at FPAP’s oprindelige likviditet, som alene stammer fra medlemsbidrag, ikke ville have gjort det muligt at gennemføre sådanne operationer, i hvert tilfælde ikke i det omfang, det er sket. Det fremgår af den første aftale af 12. november 2004, at formålet med tilskuddet på 15 mio. EUR er »at gøre det muligt at iværksætte ordningen«. Det er altså takket være disse tilskud, at FPAP har kunnet foretage betydelige køb på terminsmarkederne.
(70)
Med andre ord ser det ud til, at staten konkret har ydet støtte til oprettelsen af FPAP, der er konstitueret som fagforening, og denne fonds aktiviteter på terminsmarkederne for olieprodukter, selvom denne aktivitet ikke svarer til en fagforenings normale aktivitet, og at dette er sket i konkurrence med private operatører på betingelser, der ikke svarer til almindelige konkurrencebetingelser. Frankrig erkendte dog allerede den 7. oktober 2005, at »regeringen har tilskyndet sektoren til at tage initiativ til at oprette en fond til forebyggelse af risici i fiskeriet. Fonden, der administreres af sektoren, gør det muligt for fiskerne (…) at samle deres finansielle kapacitet til at købe finansielle optioner på terminsmarkedet for at sikre sig mod risikoen for udsving i brændstofprisen«, idet man undlader at præcisere, at fiskernes nævnte »finansielle kapacitet« var tilvejebragt via statsmidler, idet der på dette tidsbetragtning allerede var udbetalt to tilskud. Der er ingen tvivl om, at FPAP skulle tage hensyn til de offentlige myndigheders krav i sine beslutninger om anvendelsen af de midler, fonden havde fået stillet til rådighed. Set i dette lys viser oprettelsen af et tværministerielt tilsynsudvalg, der skulle »auditere FPAP’s ordning, som den fungerer aktuelt, og kontrollere, at udgifterne er anvendt i overensstemmelse med lovgivningen og reglerne for offentlige udgifter, og at dette er sket i overensstemmelse med de af fondens ledelse indgåede forpligtelser«, at staten ønskede at sikre, at FPAP’s midler blev brugt i overensstemmelse med det formål, der er fastlagt i aftalerne.
(71)
Kommissionen finder i lyset af den samlede dokumentation, at den finansielle fordel i form af tilskuddene til FPAP til køb af finansielle optioner på finansmarkederne for olie kan tilregnes staten (11).
4.1.1.5. Forekomst af en finansiel fordel, der fordrejer eller truer med at fordreje konkurrencen
(72)
FPAP har en finansiel fordel sammenlignet med andre virksomheder, der opererer på terminsmarkederne, uanset om det drejer sig om virksomheder, der normalt er aktive på disse markeder, eller virksomheder, der er eller kan være konstitueret lige som FPAP i form af en fagforening i andre medlemsstater eller endog også i Frankrig.
(73)
Frankrig fremfører, at »FPAP ikke kan betragtes som værende begunstiget i forhold til andre private strukturer, som kunne have spillet samme rolle, da fonden er den eneste faglige struktur i Frankrig, der har som målsætning at samle fiskerivirksomheder om at købe optioner på finansmarkedet.« Kommissionens svar herpå er, at FPAP’s situation i relation til konkurrencereglerne ikke udelukkende skal bedømmes ud fra andre franske strukturer bestående af fiskerivirksomheder, der udøver samme funktioner som fonden, men ud fra alle franske og europæiske operatører, der måtte operere på terminsmarkedet for olieprodukter.
(74)
FPAP bestrider desuden, at fonden skulle have haft særligt gunstige betingelser for at udøve sin funktion som investor på terminsmarkedet: Som fonden selv siger: »Fonden opererer på det internationale råvaremarked i samarbejde med mæglere eller specialiserede finansieringsselskaber. (…) [Den] har ikke haft nogen som helst satsmæssig fordel og heller ikke særbetingelser i forhold til de andre operatører på markedet.« Kommissionen mener ikke, at FPAP’s finansielle fordel skyldes, at de øvrige aktører på markedet har indrømmet fonden en fortrinsbehandling, men at fonden kun har kunnet handle på dette marked, fordi den råder over midler, som staten har stillet til rådighed, og som overstiger fondens egen økonomiske kapacitet, men staten har ikke tildelt disse midler på betingelser, der ligner de øvrige virksomheders, som kunne have samme interesse som FPAP i at operere på markedet (f.eks. virksomheder fra andre sektorer, som også er berørt af olieprisstigningen), eller som opererer på markedet i overensstemmelse med deres økonomiske og kommercielle strategi (olieselskaber, f.eks.).
(75)
FPAP erkender for øvrigt, at der består en sådan fordel. I et dokument fra Confédération de la Coopération Maritime, som ikke er tilsendt Kommissionen, men offentliggjort på webstedet »Assises de la pêche et de l’aquaculture de la Région Bretagne« (12), opsummerer hr. de Feuardent hovedpunkterne fra et møde med Bretagne region den 24. maj 2006 således: »Staten har til dato tildelt 65 mio. EUR. På råvaremarkedet har optionerne for øvrigt givet FPAP et overskud på flere millioner euro, hvilket er en ubestridelig værditilvækst.« Kommissionen konkluderer derfor, at FPAP kun har kunnet foretage disse køb af finansielle optioner på markedet for olieprodukter takket være disse offentlige midler, som andre strukturer eller virksomheder ikke havde adgang til, og at fonden har haft direkte udbytte heraf. Den fordel, som fonden således har haft, fordrejer eller truer følgelig med at fordreje konkurrencen.
4.1.1.6. Forekomst af en finansiel fordel, der påvirker samhandelen mellem medlemsstaterne
(76)
FPAP har, som hr. de Feuardent anfører, opereret på råvaremarkedet og dermed på det internationale oliemarked.
(77)
Fondens aktivitet opererer således ikke kun på fransk område, og der er derfor grund til at antage, at tilskuddene påvirker samhandelen mellem medlemsstaterne.
4.1.1.7. Konklusion
(78)
De fire betingelser, der skal være opfyldt, for at en støtte udgør statsstøtte, er således til stede: Tilskuddene til FPAP stammer fra staten, de kan tilregnes staten, de fordrejer eller truer med at fordreje konkurrencen, og de påvirker samhandelen mellem medlemsstaterne. Støtten til FPAP udgør derfor statsstøtte efter EF-traktatens artikel 87 for den del af midlerne, der stammer fra staten og er brugt til at købe optioner på terminsmarkedet for olieprodukter.
4.1.2. Forenelighed med fællesmarkedet
(79)
Som det fremgår af aftalerne mellem staten og FPAP, er formålet med denne statsstøtte i form af tilskud at gøre det muligt for FPAP at iværksætte operationer på terminsmarkederne for olie og olieprodukter og at fortsætte disse operationer. Der er således tale om støtte til FPAP’s drift. Frankrig erkender for øvrigt i skrivelse af 6. december 2005, at beløbene er tildelt »for at sikre FPAP’s drift«.
(80)
Efter traktatens artikel 87, stk. 2 og 3, er der dog visse kategorier af statsstøtte, som er eller kan betragtes som forenelige med fællesmarkedet. Det skal derfor undersøges, om denne støtte til FPAP’s drift kan indgå i en af disse kategorier.
(81)
Kommissionen bemærker, at støtten ikke svarer til eksemplerne i artikel 87, stk. 2.
(82)
Den har ikke til formål at råde bod på skader, der er forårsaget af naturkatastrofer eller af andre usædvanlige begivenheder. Kommissionen gør her opmærksom på, at udsvingene i oliepriserne er forbundet med den økonomiske aktivitet. Disse udsving berører også andre sektorer, der forbruger olieprodukter i alle EU’s medlemsstater, og kan ikke betragtes som en naturkatastrofe eller en usædvanlig begivenhed efter traktatens artikel 87. Støtten er derfor ikke forenelig med fællesmarkedet efter traktatens artikel 87, stk. 2, litra b).
(83)
Støtten kan heller ikke betragtes som forenelig med fællesmarkedet på grundlag af en direkte anvendelse af traktatens artikel 87, stk. 3, og de forskellige eksempler, der er nævnt her.
a)
Det drejer sig tydeligvis ikke om støtte til fremme af den økonomiske udvikling i områder, hvor levestandarden er lav, eller hvor der hersker en alvorlig underbeskæftigelse (eksempel fra artikel 87, stk. 3, litra a). Denne støtte har til formål at gøre det muligt for FPAP at operere på de forskellige terminsmarkeder. Den har således ingen forbindelse med den støtte, der er omfattet af litra a).
b)
FPAP kan ikke betragtes som et vigtigt projekt af fælleseuropæisk interesse eller støtte, der skal afhjælpe en alvorlig forstyrrelse i en medlemsstats økonomi (eksempel fra artikel 87, stk. 3, litra b). FPAP er en specifik fransk konstruktion, og de øvrige medlemsstater har ikke udtrykt hensigt om at stifte en fond af samme slags. Fonden har således ikke nogen europæisk dimension. Med hensyn til at mene, at der er tale om støtte til at afhjælpe en alvorlig forstyrrelse i en medlemsstats økonomi, er der efter Kommissionens mening intet, der taler for, at økonomisk tilskud til en fond af denne type ville gøre det muligt at afhjælpe en sådan forstyrrelse. For så vidt angår støtten til selve FPAP, gavner den kun en enkelt økonomisk enhed, og selvom man knytter den an til støtten til fiskerivirksomhederne, er den ikke til gavn for en hel medlemsstat. Kommissionen erindrer her om, at den altid har ment, at de offentlige myndigheder ikke skal intervenere økonomisk over for denne olieprisstigning. Deres rolle skal derimod især være at føre politikker, der tilskynder virksomhederne til at tilpasse sig de nye økonomiske betingelser, som denne stigning har affødt. En støtte, der har til formål at sætte en økonomisk enhed i stand til at operere på de pågældende terminsmarkeder, svarer derfor ikke til det ønskede formål.
c)
FPAP’s eksistens kan ikke i sig selv opfylde betingelsen i artikel 87, stk. 3, litra c) om, at støtte til fremme af udviklingen af visse erhvervsgrene eller økonomiske regioner, når den ikke ændrer samhandelsvilkårene på en måde, der strider mod den fælles interesse, kan være forenelig med fællesmarkedet. Intet tyder på, at udviklingen eller forøgelsen af omfanget af operationer på terminsmarkederne for olie er ønskelig. Denne aktivitet er desuden ikke relateret til en økonomisk region. Støtten kan derfor ikke betragtes som forenelig med fællesmarkedet i medfør af nævnte litra c).
d)
Denne form for støtte er ikke blandt de støttekategorier, der kan betragtes som forenelig med fællesmarkedet, og som Rådet kan træffe beslutning om efter artikel 87, stk. 3, litra e).
(84)
Kommissionen bemærker for øvrigt, at ingen af de retningslinjer, som den har vedtaget med henblik på analysen af statsstøtte, finder anvendelse på denne støtte til FPAP’s drift.
(85)
Konkluderende betyder dette, at støtten til FPAP til køb af optioner på terminsmarkederne ikke kan betragtes som forenelig med fællesmarkedet i henseende til de undtagelser, der er indført i traktaten.
4.2. Støtte til fiskerivirksomheder: nedsættelse af brændstofudgifter
(86)
Før Kommissionen begynder at analysere den støtte, der har givet anledning til den formelle åbning af undersøgelsesproceduren, skal den tage stilling til FPAP’s argument om, at støtten til fonden og fiskerivirksomhederne skal betragtes på baggrund af, at de minimis-tærsklen i fiskerisektoren er blevet hævet. Ifølge FPAP er de pågældende beløb (ca. 16 000 EUR i gennemsnit pr. virksomhed eksklusive støtten, som fonden betragter som en direkte socialhjælp til fiskerne) betydeligt lavere end de beløb, der var ved at blive vedtaget på det tidspunkt, da FPAP udbetalte kompensationerne (30 000 EUR pr. virksomhed) (13). I de franske myndigheders svarskrivelse henviser de ligeledes til, at de minimis-tærsklen er blevet hævet, men dog uden at kræve, at dette gøres gældende i forbindelse med den foreliggende støtte.
(87)
Ifølge artikel 3 i Kommissionens forordning (EF) nr. 1860/2004 om anvendelse af EF-traktatens artikel 87 og 88 på de minimis-støtte i landbrugs- og fiskerisektoren (14), som var gældende på det tidspunkt, hvor støtten til fiskerivirksomhederne blev tildelt, var den maksimale de minimis-støtte 3 000 EUR pr. virksomhed over tre år; den støtte, der er genstand for nærværende beslutning, overstiger langt disse beløb, og Frankrig har for øvrigt heller ikke i sine betragtninger omtalt en eventuel anvendelse af dette loft på de virksomheder, som kunne have haft adgang hertil. Selvom beløbet på 30 000 EUR, der er angivet i forordning (EF) nr. 875/2007, som Kommissionen har vedtaget for nylig (15), er højere end de 16 000 EUR, som FPAP nævner, er der kun tale om et gennemsnitsbeløb. Det er for øvrigt ikke korrekt, når Frankrig når frem til dette beløb på 16 000 EUR ved at udelukke den del af støtten, som kaldes socialhjælp, og som skal indgå i analysen (jf. betragtning 122 og 123). I lyset af de mange forskellige størrelser af de fiskerivirksomheder, der er medlem af FPAP, kan man være sikker på, at den støtte, som nogle virksomheder har modtaget, er over 30 000 EUR. Eksempelvis for trawlere på 20-25 m, hvor den årlige kompensation ligger på omkring 35 000 EUR eller 70 000 for de to år 2005 og 2006 (16). Men under alle omstændigheder har Frankrig ikke krævet, at det nye de minimis-loft skal anvendes, og har ikke godtgjort, at det skulle have været tilfældet. På baggrund af alle ovenstående oplysninger er Kommissionen følgelig forpligtet til i forbindelse med den løbende undersøgelse af statsstøtteordninger at kontrollere, at denne støtte er i overensstemmelse med bestemmelserne i traktatens artikel 87.
4.2.1. Forekomst af statsstøtte
(88)
Frankrig finder ikke, at Kommissionen i sin analyse af forekomsten af statsstøtte skal inddrage dette aspekt i fondens aktiviteter. Frankrig mener, at »vurderingen af statsstøtte alene skal baseres på en ad hoc-analyse af det tilbagebetalingspligtige statstilskud og ikke på en analyse af FPAP’s aktiviteter. De franske myndigheder ønsker således, at kun første del af vurderingens del 3.1 skal tages til følge. I del 3.2 fordømmes FPAP’s aktiviteter. FPAP er en fagforening, som køber optioner for at dække sine medlemmer mod udsving i brændstofpriser.« (17).
(89)
Som svar herpå erindrer Kommissionen om, at støtten i overensstemmelse med fast retspraksis ikke defineres ud fra deres grunde eller målsætninger, men defineres ud fra deres følger (18). Ud over at købe finansielle optioner har FPAP ifølge aftalerne med staten til formål at udbetale en kompensation til fiskerivirksomhederne, der svarer til prisforskellen mellem den maksimale dækkede pris og den gennemsnitlige månedlige pris i referenceindekset for den pågældende måned. kommissionen mener derfor, at fiskerivirksomhederne har fået særlige fordele på grund af FPAP’s system, og at man derfor skal analysere statens tilskud på baggrund af både fordelen for FPAP og fordelene for fiskerivirksomhederne.
4.2.1.1. Forekomst af en finansiel fordel opnået ved hjælp af statsmidler
(90)
Fiskerivirksomhederne har haft en dobbelt fordel på grund af FPAP’s aktiviteter: dels har de kunnet købe brændstof til en fordelagtig pris, dels har de fået en delvis kompensation for deres brændstofudgifter.
(91)
For så vidt angår det første aspekt, købte FPAP optioner på terminsmarkederne og overførte derefter det pågældende brændstof til selskabet CECOMER, der er en indkøbscentral for maritime kooperativer; derfor kunne FPAP’s medlemsfiskerivirksomheder købe det brændstof, som kooperativerne havde erhvervet, til en pris, der var lavere end den almindelige pris. Men som det fremgår af ovenstående betragtning 75, har dette kun været muligt, fordi »staten indtil denne dato har ydet tilskud på 65 mio. EUR. På råvaremarkedet har optionerne for øvrigt givet FPAP et overskud på flere millioner euro, hvilket er en ubestridelig værditilvækst.« Kommissionen konstaterer derfor, at levering af brændstof til fiskerivirksomheder til en pris, der er lavere end den almindelige markedspris, har kunnet lade sig gøre på grund af statens tilskud og FPAP’s egne ressourcer, dvs. medlemsbidragene og overskud fra spekulationerne på terminsmarkederne for olieprodukter.
(92)
Denne dobbelte indtægtskilde (statsmidler og midler fra FPAP’s private aktiviteter) gør sig også gældende for finansieringen af kompensationen til fiskerivirksomhederne.
(93)
Som beskrevet i ovenstående betragtning 24 betaler FPAP ifølge aftalerne af 12. november 2004 og 27. maj 2005 prisforskellen mellem den »maksimale dækkede pris« og den gennemsnitlige månedlige pris i referenceindekset og - ifølge aftalen af 11. oktober 2005 - mellem prisen på 30 eurocent pr. liter og den gennemsnitlige månedlige pris i referenceindekset, hvis sidstnævnte er højere end denne pris.
(94)
Den oprindelige »udligningsmekanisme« var baseret på en antagelse af, at ekstraudgifterne i forhold til en referencepris i perioder med høje priser kunne udlignes takket være bidragene fra medlemmerne i perioder med lavere priser. På den måde skulle systemet være selvfinansierende. Som hr. Feuardent anfører i sin skrivelse (nævnt i beslutningens betragtning 75), »var FPAP rent teknisk i stand til at købe de første optioner i april 2004. På det tidsbetragtning kunne CECOMER’s behov (ca. 200 mio. liter) for 2005 dækkes for 4 mio. EUR til 0,28 cent/liter«. FPAP kunne således i begyndelsen af 2004 have opfyldt de relativt beskedne behov for »brændstofforsikring« ved hjælp af sine egne ressourcer. Ifølge den oprindelige tanker ser det derfor ud til, at fonden kunne have været selvfinansierende.
(95)
Men da brændstofpriserne holdt sig på et meget højt niveau, og medlemskab af FPAP blev meget udbredt, steg antallet af medlemmer hurtigt og meget. Omkostningerne til denne »brændstofforsikring« eksploderede derfor og kunne kun oppebæres på grund af statens tilskud til FPAP.
(96)
Hvis man forsøger at anslå de midler, FPAP skulle råde over for at kunne afholde udgifterne til »brændstofforsikringen« i 2005, kan man tage som udgangspunkt, at det brændstofforbrug, som fiskerivirksomhederne bad om at få kompensation for, sandsynligvis steg fra 200 mio. liter (jf. betragtning 94) til omtrent 900 mio. liter. Hvis man tager det årlige gennemsnitsforbrug, der er brugt som grundlag for beregningerne i betragtning 55 og 56, er forbruget for 1 000 fartøjer på under 12 meter 1 000 fartøjer × 200 ton/fartøj eller 200 000 ton, og for fartøjer på over 12 meter vil det være 1 400 fartøjer × 480 ton/fartøj eller 672 000 ton, hvilket i alt udgør 872 000 ton (eller 872 mio. liter). Som det fremgår af betragtning 55, kan man anslå, at hvis fartøjerne fisker 38 uger om året og ikke 48, ligger forbruget sikkert nærmere 700 000 ton (1 000 fartøjer på under 12 m × 158 ton eller 158 000 ton og 1 400 fartøjer på over 12 m × 380 ton eller 532 000 ton). Med et loft for kompensationerne på 12 cent pr. liter, hvilket er det loft, der blev anvendt for det tredje tilskud (19), er FPAP’s finansielle behov årligt 85 mio. EUR. Da fiskerivirksomhederne sandsynligvis kun har forsikret en del af deres brændstofforbrug, var behovet for midler sikkert lavere, men stadig snesevis af millioner euro om året, hvilket skal sammenholdes med det oprindelige skøn på 4 mio. EUR for 2005. Det er derfor indlysende, at FPAP ikke havde kunnet betale den dækning, som fondens medlemmer var garanteret, med midler, der alene stammede fra bidragene, men også havde brug for tilførsel af eksterne midler, i dette tilfælde tilskuddene fra staten.
(97)
FPAP har således haft adgang til offentlige midler for at kunne varetage denne »brændstofforsikring«, som den skulle forvalte bedst muligt. FPAP’s midler består således af medlemsbidrag, statstilskud og eventuelt overskud af fondens aktiviteter på terminsmarkederne for olieprodukter. Den del af midlerne, der stammer fra statstilskud, er uomtvisteligt statsmidler. Med hensyn til overskuddet fra aktiviteterne på terminsmarkederne, som gjorde det muligt for fiskerivirksomhederne at købe billigere brændstof, har dette overskud kun kunnet genereres på grund af forekomsten af statsmidler, som har givet FPAP midlerne til at gennemføre sine finansielle operationer på terminsmarkederne. Selvom alle detaljer i aftalerne mellem FPAP og CECOMER ikke er kendt og ikke kan udledes af de dokumenter, som Frankrig har fremsendt, formoder Kommissionen, at kompensationen til medlemsvirksomhederne svarende til prisforskellen var lavere, end hvis CECOMER og de maritime kooperativer havde forsynet fiskerne med brændstof købt på det almindelige marked, dvs. uden FPAP’s aktiviteter på terminsmarkederne. Overskuddet fra FPAP’s aktiviteter på terminsmarkederne er således blevet overført til CECOMER, indkøbscentral for maritime kooperativer, og derefter til fiskerivirksomhederne, som køber brændstof hos disse kooperativer. Den praktiske konsekvens har helt klart været, at FPAP har kunnet fortsætte med at udbetale kompensationer i en længere periode, end hvis FPAP kun havde været en formidlingsinstans, som skulle fordele 65 (eller 77) mio. EUR fra staten under dække af »brændstofforsikringsordningen«.
(98)
Kommissionen finder følgelig, at det er ved hjælp af statsmidler, uanset om disse er tilført FPAP’s likviditet direkte eller brugt til at skabe et overskud, som så er tillagt denne likviditet, at fiskerivirksomhederne har haft adgang til en finansiel fordel, dels på grund af muligheden af at købe brændstof til en gunstig pris, dels ved at modtage en kompensation, der beregnes i forhold til en referencepris.
4.2.1.2. Forekomst af en finansiel fordel, der kan tilregnes staten
(99)
Ifølge de tre, eventuelt fire, aftaler indgået mellem staten og FPAP er endemålet med de offentlige midler, der er udbetalt i form af tilskud, at sikre en delvis kompensation af fiskerivirksomhedernes brændstofudgifter. Kompensationen til fiskerne, der er udbetalt i form af godtgørelse svarende til forskellen mellem en referencepris og en almindelig pris, skal ses i sammenhæng med faldet i leverandørens, der oftest er det maritime kooperativ, almindelige pris.
(100)
FPAP’s midler, som oprindeligt bestod af medlemsbidrag og senere det første statstilskud, har gjort det muligt for fonden at agere på terminsmarkederne og her skabe et overskud, men dette overskud var dog ikke nok til, at fonden samtidig kunne udbetale den garanterede kompensation til fiskerivirksomhederne til gengæld for deres bidrag. Men to, eventuelt tre, yderligere tilskud gjorde det muligt for fonden at fortsætte med sine aktiviteter, før den gradvist skulle afvikle sine positioner for at have tilstrækkelige midler til at udbetale kompensationerne. Kommissionen konstaterer, at det er FPAP’s formand, der traf beslutningerne vedrørende operationerne på terminsmarkederne. Den konkrete gennemførelse påhvilede mæglere og specialiserede finansinstitutter (jf. betragtning 74), som modtog betaling fra FPAP i et forhold, som er Kommissionen ukendt. Selvom det hedder i FPAP’s vedtægter, at formanden skal konsultere bestyrelsen »vedrørende beslutninger om, hvilke dækningsprojekter der skal gennemføres«, er staten ikke repræsenteret i bestyrelsen. Selvom FPAP således generelt var forpligtet til at »føre et regnskab, der viser, hvordan tilskuddet er anvendt, og fondens ressourcer og udgifter udnyttet«, traf staten hverken beslutning om FPAP’s strategi vedrørende køb af disse finansielle optioner eller om omfanget af den finansielle kompensation til virksomhederne. Selvom der følgelig, som det fremgår af betragtning 4.1.1.4, ikke er nogen tvivl om, at støtten i form af tre, eventuelt fire tilskud kan tilregnes staten, gælder det samme ikke for de yderligere fordele, som fiskerivirksomhederne havde adgang til på grund af dels deres bidrag, dels FPAP’s fornuftige forvaltning af alle fondens midler. Hvis den støtte, der i sidste instans blev udbetalt til fiskerne, på grund af transaktionerne på terminsmarkederne, oversteg den støtte af offentlige midler, som oprindeligt blev udbetalt til FPAP, var den del af støtten, som oversteg de offentlige midler, ikke resultatet af en beslutning truffet af staten. Selvom det ikke rent regnskabsmæssigt er muligt nøjagtig at isolere, hvad der stammer fra statslige ressourcer og fra egne ressourcer, fordi det er de samlede midler, som er brugt til aktiviteterne på terminsmarkederne for olieprodukter og til at betale kompensationerne, mener Kommissionen ikke, at den fordel, der svarer til forskellen mellem det samlede kompensationsbeløb, som fiskerivirksomhederne har fået udbetalt, og det samlede statstilskud overført til fiskerivirksomhederne, kan tilregnes staten.
4.2.1.3. Forekomst af en finansiel fordel, der fordrejer eller truer med at fordreje konkurrencen
(101)
Kommissionen finder, at den nedsættelse af udgifterne til brændstof, som FPAP’s fiskerivirksomhedsmedlemmer havde adgang, sætter disse virksomheder i en gunstigere situation, fordi det kun er disse medlemmer, der har adgang til denne lempelse. Disse virksomheder befinder sig i en bedre situation end andre, som de konkurrerer med på fællesskabsmarkedet, uanset om det er andre fiskerivirksomheder eller virksomheder i andre sektorer, som har interesse i at mindske deres produktionsomkostninger til brændstof. Da dækningsmekanismen desuden kun er åben for fiskerivirksomheder, skal den således tildelte fordel betragtes som en sektorbestemt fordel, som andre sektorer ikke har adgang til. Men ved at begunstige en bestemt sektor forvrider statsstøtte under enhver form konkurrencen eller truer med at gøre det (jf. Kommissionens beslutning 2006/269/EF af 8. februar 2006 om statsstøtte, skattefradrag for erhvervsfiskere (Sverige) (20), betragtning 31 og 35).
(102)
Frankrig indvender her, at støtten ikke begunstiger de virksomheder, der er medlem af FPAP, da »medlemskab af FPAP er frit for alle fiskerivirksomheder, hvis de betaler bidrag hertil«. MQA tilføjer, at medlemskab er åbent »uden hensyn til modtagernes struktur eller nationalitet«. FPAP præciserer endelig, at »de virksomheder, der er medlem af FPAP, ejes af franske, men også spanske og nederlandske kapitalinteresser«.
(103)
Kommissionen svarer hertil, at fiskerivirksomheder, som kan blive medlem af FPAP, skal være registreret i Frankrig eller de franske oversøiske departementer. Virksomheder med nederlandsk eller spansk kapital, som sejler med franske fartøjer, kan således være medlem af FPAP, og det er sikkert det, som Frankrig og FPAP hentyder til i deres svar. Men de andre EU-fartøjer kan ikke blive medlem.
(104)
Alle virksomheder, som har modtaget kompensationer fra FPAP, konkurrerer på fællesmarkedet med virksomheder, som sejler under andre medlemsstaters flag, og som også har interesse i at reducere deres produktionsomkostninger, men som ikke har adgang til et kompensationssystem som FPAP’s. Den fordel, som ydes fiskerivirksomheder, der er medlem af FPAP, eller virksomheder, der endnu ikke er medlem, men som kan blive det, dvs. alle virksomheder med fiskerfartøjer, der sejler under fransk flag, er derfor helt klart en konkurrencefordrejning.
(105)
FPAP mener desuden, at de konkurrencefordrejende faktorer skal findes andetsteds. Med henvisning til de store ekstraomkostninger, som ifølge FPAP er uden økonomisk begrundelse, såsom omkostninger, der skyldes forvaltningen af de flerårlige handlingsplaner, dvs. forvaltningen af flådens samlede kapacitet, eller som er forbundet med forvaltningen af »produktionsrettigheder«, anfører FPAP især, at »»rettigheder« i tilknytning til nationale »politikker« udgør (…) den reelle konkurrencefordrejende faktor i Europa [og] de stammer i vid udstrækning fra det økonomiske område.«
(106)
Kommissionen mener i den sammenhæng, at disse omkostninger, uanset om de er lavere eller højere i Frankrig end i de øvrige medlemsstater, skyldes påvirkninger fra de lovgivningsmæssige rammer for nutidens fiskerierhverv. Kommissionen gør i sin meddelelse (21) af 26. februar 2007 om rettighedsbaserede forvaltningsinstrumenter i fiskeriet opmærksom på, at EU kendetegnes af stor mangfoldighed, når det gælder forvaltningsinstrumenter og -mekanismer, og at sammenlignelige situationer somme tider håndteres meget forskelligt afhængigt af, hvilken medlemsstat, hvilket område eller hvilket fiskeri der er tale om. Køb og salg af fiskerirettigheder er almindelig praksis i nogle medlemsstater, uanset om det sker inden for rammerne af etablerede markeder eller indirekte. De omkostninger, som FPAP nævner, er de samme for alle flåder i de forskellige medlemsstater og svarer til den økonomiske udvikling i fiskerisektoren. De skyldes, at der på nationalt plan iværksættes forvaltningsforanstaltninger, som den fælles fiskeripolitik indfører eller nødvendiggør. Dette berettiger ikke, at en medlemsstat indfører særlige støtteordninger. I modsætning til hvad FPAP fremfører, skal konkurrencefordrejningen derfor ikke vurderes i forhold til et »relevant marked«, f.eks. et »regionalt minimarked«, et begreb, som fonden nævner, men til hele fællesmarkedet, som det også fremgår af traktaten. Selvom støtten til FPAP gør det lettere at opretholde et fiskeri i en regional sammenhæng og beskytte bestandene ved at hindre højsøfartøjer i at udnytte områder, der ligger nærmere på land, eller trawlere i at satse på mere specifikke fiskerier, som FPAP har anført, svarer den fuldstændig til en støtte, der forvrider eller truer med at forvride konkurrencen og udgør derfor statsstøtte.
(107)
Af ovenanførte grunde mener Kommissionen derfor, at tilskuddene fra staten, der er udbetalt af FPAP til fiskerivirksomheder, fordrejer eller truer med at fordreje konkurrencen.
4.2.1.4. Forekomst af en finansiel fordel, der påvirker samhandelen mellem medlemsstaterne
(108)
FPAP bestrider, at støtten til virksomheder, der er medlem af fagforeningen, påvirker samhandelen mellem medlemsstaterne. Ifølge FPAP udøver disse virksomheder deres aktiviteter på »et marked, som på ingen måde er enestående, men snarere hviler på en »mosaik« af regionale mikromarkeder«.
(109)
Kommissionen siger hertil, at den samlede værdi af eksporten af franske fiskeri- og akvakulturprodukter til resten af verden udgjorde 1 290 mio. EUR i 2005, heraf 80 % til andre EU-medlemsstater. Og Frankrigs samlede import af samme varer udgjorde i 2005 3 693 mio. EUR, heraf 40-60 %, afhængigt af kilderne, fra EU-lande (22). Til sammenligning var den samlede værdi af den franske produktion 1 868 mio. EUR. Uden at der følgelig er behov for at udarbejde en specielt detaljeret kvantificeret økonomisk analyse (23), står det klart, at uanset prisforskellene pr. art, som hver dag kan konstateres i de franske eller europæiske havne, vejer samhandelen mellem Frankrig og resten af Europa tungt i en status over situationen for fiskeri- og akvakulturprodukter. Foranstaltninger, der skal begunstige et stort antal franske fiskerivirksomheder (over 30 % af flåden) ved at nedsætte deres produktionsomkostninger, vil nødvendigvis få en indvirkning på samhandelen mellem medlemsstaterne på fiskeriområdet.
(110)
Det står derfor klart, at den fordel, som fiskerivirksomhederne har haft ved at få godtgjort en del af deres produktionsomkostninger, påvirker samhandelen mellem medlemsstaterne.
4.2.1.5. Konklusion
(111)
De fire betingelser for, at en støtte kan betegnes statsstøtte, er kun delvist opfyldt. Den fordel, som fiskerivirksomhederne har haft adgang til, skyldes anvendelse af statsmidler, den fordrejer eller truer med at fordreje konkurrencen, og den påvirker samhandelen mellem medlemsstater. Til gengæld er det kun selve tilskudsbeløbet, der kan tilregnes staten, for så vidt som disse tilskud kun udgør en del af FPAP’s midler, og staten ikke har grebet ind i de valg, som FPAP har truffet for at skabe et overskud af de midler, der er stillet til fondens rådighed. Kommissionen kan derfor kun konkludere, at der efter traktatens artikel 87 er tale om statsstøtte i det omfang, der er ydet offentlige midler, dvs. 65 eller 77 mio. EUR.
(112)
Kommissionen bemærker afslutningsvis, at de franske myndigheder trods deres svar af 7. oktober 2005 og 21. april 2006 ikke reelt bestrider Kommissionens konklusioner vedrørende forekomsten af statsstøtte. I forbindelse med den franske nationalforsamlings drøftelser af finansloven for 2007 svarer landbrugs- og fiskeriministeren på et spørgsmål om FPAP’s fremtid: »FPAP har gennemført sine aktiviteter siden 1. november 2004, men Kommissionen følger fonden nøje, da der er tale om statsstøtte.« (24)
4.2.2. Forenelighed med fællesmarkedet
(113)
Efter traktatens artikel 87, stk. 2 og 3, er der dog visse kategorier af statsstøtte, som er eller kan betragtes som forenelige med fællesmarkedet.
(114)
Kommissionen bemærker, at disse tilskud ikke svarer til eksemplerne i artikel 87, stk. 2.
a)
MQA anfører, at FPAP har handlet som »en organisation, der forsvarer forbrugernes interesser« eller som en »samling af forbrugere af olieprodukter«, og ser dermed ud til at mene, at støtten til fiskerivirksomhederne kan sidestilles med »støtte af social karakter til enkelte forbrugere« efter artikel 87, stk. 1. Hertil svarer Kommissionen blot, at dette stykke udtrykkeligt vedrører »enkelte forbrugere« og ikke virksomheder, og at det følgelig ikke kan anvendes i det foreliggende tilfælde (jf. også betragtning 50). Støtten er dermed ikke forenelig med fællesmarkedet efter traktatens artikel 87, stk. 2, litra a).
b)
Støtten har ikke til formål at råde bod på skader, der er forårsaget af naturkatastrofer eller af andre usædvanlige begivenheder. Udsvingene i oliepriserne er forbundet med den økonomiske aktivitet. De berører også andre sektorer, der forbruger olieprodukter, i alle EU’s medlemsstater og kan ikke betragtes som en naturkatastrofe eller en usædvanlig begivenhed efter traktatens artikel 87, stk. 2, litra b). MQA indvender mod denne analyse, at støtten er ydet under ekstraordinære omstændigheder, »da Kommissionen jo selv erkender, at sektoren står over for usædvanlige økonomiske og sociale problemer«. Det er korrekt, at fiskerisektoren står over for særlige problemer, som Kommissionen har analyseret indgående i sin meddelelse (25) af 9. marts 2006 om forbedring af fiskerierhvervets økonomiske situation. Kommissionen viser i denne meddelelse, at kilden til sektorens økonomiske og sociale problemer skal findes i den manglende strukturelle tilpasning til de faktorer, der påvirker dens aktivitet. For øvrigt fremsætter Kommissionen i meddelelsen flere forslag til, hvordan man kan løse fiskerisektorens økonomiske problemer. Vedrørende visse former for driftsstøttes forenelighed siger Kommissionen klart: »De nuværende problemer i fiskerierhvervet er blevet yderligere forværret af de stigende brændstofpriser i den seneste tid. Det har fået fiskerierhvervet til at kræve offentlig intervention som kompensation for denne pludselige omkostningsstigning. Sådan støtte ville være driftsstøtte, som er uforenelig med traktaten. Derfor kan Kommissionen ikke godkende støtte, der anmeldes til dette formål.« Kommissionen går derefter over til at drøfte en garantiordning, der kan sammenlignes med den, som FPAP startede med at indføre, og tilføjer, at »Kommissionen vil kun kunne godkende en sådan ordning, hvis ordningen giver sikkerhed for, at al offentlig støtte ville blive betalt tilbage på markedsvilkår, hvilket i den aktuelle økonomiske situation må siges at være meget usandsynligt.« Udsvingene i produktionsfaktorer såsom brændstof er forbundet med den økonomiske aktivitet og kan ikke i sig selv udgøre en usædvanlig begivenhed.
I lyset af ovenstående finder Kommissionen ikke, at den pågældende statsstøtte, der er tildelt fiskerivirksomheder, er forenelig med fællesmarkedet efter traktatens artikel 87, stk. 2, litra b).
(115)
Støtten kan heller ikke betragtes som forenelig med fællesmarkedet på grundlag af traktatens artikel 87, stk. 3, og de forskellige eksempler, der er nævnt her.
a)
Det drejer sig ikke om støtte til fremme af den økonomiske udvikling i områder, hvor levestandarden er lav, eller hvor der hersker en alvorlig underbeskæftigelse (eksempel fra traktatens artikel 87, stk. 3, litra a). Formålet med denne støtte er at reducere fiskerivirksomheders driftsomkostninger. FPAP anfører ganske vist, at støtten har til formål at gøre det lettere at opretholde fiskeriet i en regional ramme. Men Kommissionen kan konstatere, at støtten tildeles fiskerivirksomhederne, uanset hvor de har hovedsæde, eller hvilken havn fartøjerne lægger til i. Den har således ingen forbindelse med den støtte, der er omfattet af litra a).
b)
Støtten kan heller ikke betragtes som støtte til fremme af gennemførelsen af et vigtigt projekt af fælleseuropæisk interesse eller støtte, der skal afhjælpe en alvorlig forstyrrelse i en medlemsstats økonomi. Den har ingen forbindelse med et vigtigt projekt af fælleseuropæisk interesse. Den kan heller ikke kaldes støtte, der skal afhjælpe en alvorlig forstyrrelse i en medlemsstats økonomi. Støtten til fiskerivirksomhederne skal afhjælpe problemer for virksomheder i en bestemt økonomisk sektor og ikke hele den franske økonomis problemer. Der er ingen tvivl om, at denne støtte er rettet mod en bestemt sektor, da olieprisstigningerne ikke kun har påvirket fiskerisektoren, men alle virksomheder i alle sektorer. Her har Kommissionen altid ment, at det ikke er de offentlige myndigheders opgave at gribe økonomisk ind for at afhjælpe denne stigning, men tværtimod at opfordre virksomhederne til at tilpasse sig de nye økonomiske vilkår. På baggrund af ovenstående finder Kommissionen ikke, at FPAP’s støtte til fiskerivirksomheder kan betragtes som forenelig efter artikel 87, stk. 3, litra b).
c)
Med hensyn til artikel 87, stk. 3, litra c) kan nedsættelsen af brændstofpriserne ikke i sig selv opfylde betingelsen i litra c), nemlig at støtte til fremme af udviklingen af visse erhvervsgrene eller økonomiske regioner, når den ikke ændrer samhandelsvilkårene på en måde, der strider mod den fælles interesse, kan være forenelig med fællesmarkedet. Den pågældende støtte har ikke til formål at fremme udviklingen af fiskeriet forstået som et bæredygtigt fiskeri i overensstemmelse med målsætningerne for den fælles fiskeripolitik, men fastholder tværtimod fiskeriindsatsen uden at tilskynde fiskerivirksomhederne til at reducere deres udgifter til brændstof. Det betyder derfor, at de forsinker fiskerivirksomhedernes nødvendige tilpasning til følgerne af oliepriserne. Denne aktivitet er desuden ikke relateret til en økonomisk region. Støtten kan derfor ikke betragtes som forenelig med fællesmarkedet efter artikel 87, stk. 3, litra c).
d)
Endelig indgår denne form for støtte helt klart ikke i støttekategorierne til fremme af kulturen og bevarelse af kulturarven og heller ikke som støtte, der kan betragtes som forenelig med fællesmarkedet, og som Rådet kan træffe beslutning om efter artikel 87, stk. 3, litra e).
(116)
Det følger af ovenstående forhold, at statsstøtten til fiskerivirksomheder til at nedsætte deres brændstofudgifter ikke henhører under undtagelserne i traktatens artikel 87.
(117)
Eftersom der er tale om støtte til fiskerivirksomheder, skal den også analyseres på baggrund af retningslinjerne for statsstøtte til fiskeriet og akvakulturen (i det følgende »retningslinjerne«).
(118)
Denne støtte reducerer fiskerivirksomheders produktionsomkostninger. Den har derfor karakter af driftsstøtte.
(119)
Kommissionen erindrer om, at det i betragtning 115 i disse retningslinjer hedder, at »Statsstøtten må ikke virke beskyttende: Den skal fremme rationalisering og effektivisering af produktionen og afsætningen af fiskevarer. En sådan støtte skal medføre varige forbedringer, så erhvervet kan udvikle sig alene på grundlag af markedsindtægter.«
(120)
Men som det fremgår af betragtning 0 c) i denne beslutning, sigter tilskuddet til brændstofudgifter ikke mod at udvikle fiskeriaktiviteterne i retning af et bæredygtigt fiskeri i overensstemmelse med målsætningerne for den fælles fiskeripolitik, men mod at sikre, at fiskerivirksomhederne kan opretholde den samme aktivitet. Derfor finder Kommissionen, at støtten virker beskyttende som anført i retningslinjernes betragtning 3.5 og derfor ikke kan betragtes som forenelig med princippet i disse retningslinjer.
(121)
Ganske vist har Frankrig i sine svar til åbningen af den formelle undersøgelsesprocedure anført, at »FPAP’s aktiviteter blot har foregrebet de nødvendige foranstaltninger, som rednings- og omstruktureringsplanerne illustrerer og bekræfter«. Men det var først meget senere, i januar 2008, at Frankrig informerede Kommissionen om gennemførelsen af foranstaltninger, der blev præsenteret som støtteforanstaltninger til redning og omstrukturering af fiskerivirksomheder, som Kommissionen har registreret under nr. NN 09/2008 og er i færd med at analysere. Men selvom man accepterer Frankrigs argument om, at FPAP’s aktiviteter på sin vis foregreb disse støtteforanstaltninger til redning og omstrukturering, har dette ingen betydning for, om de er forenelige med fællesmarkedet på grund af de fundamentale forskelle, der består mellem de foranstaltninger, som FPAP har gennemført, og de betingelser, som støtteordninger for redning og omstrukturering af virksomheder skal opfylde; disse betingelser er beskrevet i EU’s rammebestemmelser for statsstøtte til redning og omstrukturering af kriseramte virksomheder (26). I modsætning til kravene i disse retningslinjer er indtægterne fra FPAP’s aktiviteter ydet uden forskel til samtlige fiskerivirksomheder og ikke kun kriseramte virksomheder. På den anden side må støtten til redning ikke overstige seks måneder og skal tage form af et lån, der skal tilbagebetales, eller en garanti. Og støtten til omstrukturering skal tildeles på helt bestemte betingelser og for en begrænset periode. Men den støtte, som Frankrig har ydet via FPAP, opfylder ingen af de krævede betingelser: fiskevirksomhederne har modtaget støtte siden 2004, den ydes ikke i form af lån eller garanti, og den forventes ikke tilbagebetalt under en omstruktureringsplan.
(122)
FPAP finder også, at støtten er berettiget, fordi der i realiteten skulle være tale om en indtægtsstøtte for lønmodtagere. Herom skriver FPAP: »FPAP er etableret som en »forebyggelsesinstans«, der for de 2 500 medlemsvirksomheder skal udgøre en juridisk redningsordning som omhandlet i den franske lov …. I medfør heraf er det tilladt at yde støtte til lønmodtageres indtægter som omfattet af omstruktureringsordningen. Dette påvirker på ingen måde konkurrencebestemmelserne. Tværtimod henhører støtten under EF-principper, der sikrer lønmodtagerne en anstændig mindsteløn.« FPAP siger videre, at systemet med fangstrelateret aflønning af sømænd i Frankrig ville betyde, at lønmodtagere i fiskerivirksomheder ikke ville få løn eller ville komme i gæld til rederiet. Endelig præciserer fonden, at 25 af de 65 mio. EUR i tilskud fra staten »er direkte relateret til tilskud til lønmodtagerne og skal betragtes som en direkte socialhjælp«. MQA tilføjer: »Hvis lånene opfattes som støtte, ikke til fordel for FPAP, men for de fiskerivirksomheder, der er medlem af fonden, er der virkelig tale om socialhjælp. Den således tildelte finansielle hjælp ville i praksis være direkte relateret til aflønningen af sømænd.«
(123)
Disse påstande afføder flere bemærkninger fra Kommissionen:
1)
For det første overrasker det Kommissionen, at omtrent 40 % (25 mio. af 65) af statens likviditetstilskud, som i henhold til de tre ovenfor beskrevne aftaler (jf. betragtning 21) skal muliggøre køb af finansielle optioner på terminsmarkederne for olieprodukter, »er direkte relateret til tilskud til lønmodtagerne og skal betragtes som en direkte socialhjælp«.
2)
Kommissionen formoder, at der her fra FPAP’s side er tale om en retorisk genvej, som skal vise, at de foranstaltninger, som FPAP har iværksat ved at mindske fiskerivirksomhedernes udgifter i sidste instans på grund af det fangstrelaterede lønsystem vil komme lønmodtagerne i disse virksomheder til gode. I denne synsvinkel kan disse foranstaltninger betragtes »som direkte socialhjælp«. Men intet i dokumentationen tyder på, at der skulle være tale om direkte socialhjælp, dvs. støtte, som FPAP skulle have udbetalt direkte til virksomhedernes lønmodtagere. Dette er for øvrigt heller ikke omfattet af FPAP’s vedtægter (jf. beslutningens betragtning 20).
3)
Under alle omstændigheder - dvs. uanset om støtten eventuelt skulle være udbetalt direkte til lønmodtagerne, eller at FPAP’s aktiviteter ville medføre, at lønmodtagerne fik et tilskud til deres fangstrelaterede løn - erindrer Kommissionen om, at begrebet støtte i medfør af en fast retspraksis (27), omfatter fordele tildelt af de offentlige myndigheder, der på forskellig måde reducerer de udgifter, som ellers belaster en virksomheds budget. Forstået sådan er lønudgifter indiskutabelt en af disse poster, og en virksomhed kan ikke forvente offentlig støtte til at betale dem med. De fordele, som fiskerivirksomhederne har haft på grund af muligheden for at købe brændstof til en begunstiget pris og få en delvis kompensation af brændstofudgifterne, har derfor ifølge FPAP og MQA været til gavn for lønmodtagerne i disse virksomheder, men dette forhold er irrelevant for vurderingen af, om denne støtte er forenelig med fællesmarkedet. Det skal blot konstateres, at de fordele, som fiskerivirksomhederne har fået via de offentlige midler, har nedsat de udgifter, der normalt skal afholdes over de nævnte virksomheders budget.
4)
I samme sammenhæng kan Kommissionen ikke godtage påstanden om, at støtten til lønmodtagernes indtægt skulle være tilladt, fordi den for det første er i tråd med EU-principperne om at sikre lønmodtagerne en anstændig løn, for det andet fordi det fangstrelaterede lønsystem skulle være særligt ugunstigt for franske sømænd. I medfør af subsidiaritetsprincippet er eventuel lovgivning om mindsteløn alene medlemsstaternes kompetenceområde. I Frankrig er denne forpligtelse vedrørende sømænds løn omfattet af den franske arbejdslovs artikel L.742-2, D.742-1 og D.742-2. Som anført i en dom afsagt af appelretten i Rennes den 16. juni 1998 (28), finder disse generelle bestemmelser anvendelse på lønmodtagere, der er omfattet af den maritime arbejdslov, uanset lønsystem. En aftale mellem rederen og lønmodtagerne om, at sømænd som udgangsbetragtning modtager en fangstrelateret løn (med evt. overskud), fritager ikke rederen for, i den tid de befinder sig om bord på fartøjet, at udbetale en løn, der mindst svarer til mindstelønnen. Lønnen fra fangsten skal med andre ord mindst svare til mindstelønnen. I artikel 34 i den maritime arbejdslov (29) henvises der til »en national faglig aftale eller udvidede brancheaftaler [om fastsættelse] af den eller de perioder, der danner grundlag for beregningen af mindstelønnen for sømænd, hvis løn er fangstrelateret, uafhængigt af den reelle arbejdstid«. Brancheaftalens artikel 9, stk. 1, sikrer en årlig bruttomindsteløn for sømænd, hvis løn er fangstrelateret. Aftalen blev underskrevet den 28. marts 2001 (30). Denne bestemmelse er obligatorisk for alle arbejdsgivere og lønmodtagere, der er omfattet af denne aftale, ved tværministerielt dekret af 3. juli 2003 (31). De lønudgifter, som denne forpligtelse medfører, er således en produktionsomkostning for fiskerivirksomhederne på samme måde som udgifter til brændstof. På disse vilkår kan Kommissionen ikke godtage argumentet om, at den franske stat skulle gribe ind økonomisk, fordi rederne unddrager sig deres ved lov fastlagte forpligtelse til at sikre deres lønmodtagere en mindsteløn, når disses løn er fangstrelateret.
(124)
Ifølge MQA kunne der også være tale om samfundsøkonomiske foranstaltninger: »ifølge retningslinjerne (…) kan socioøkonomiske foranstaltninger betegnes som forenelige. I det foreliggende tilfælde er FPAP fuldstændig transparent, og de foranstaltninger, som Kommissionen betegner som støtteforanstaltninger, har karakter af socioøkonomiske foranstaltninger.«
(125)
Kommissionen konstaterer, at MQA ikke har fremlagt dokumentation, der gør det muligt at undersøge støtten på baggrund af retningslinjernes betragtning 4.5., hvor det hedder, at direkte støtte til arbejdstagere svarende til socioøkonomiske foranstaltninger kan fra sag til sag betragtes som forenelig med fællesmarkedet. Det præciseres imidlertid i dette punkt, at indkomststøtte kun kan betragtes som forenelig, »hvis den indgår som et led i socioøkonomiske støtteforanstaltninger, hvis formål er at kompensere for indkomsttab i forbindelse med foranstaltninger for kapacitetstilpasning, som er vedtaget i henhold til artikel 11, stk. 1, i forordning (EF) nr. 2371/2002« (Rådets forordning (EF) nr. 2371/2002 af 20. december 2002 om bevarelse og bæredygtig udnyttelse af fiskeressourcerne som led i den fælles fiskeripolitik (32). Men oprettelsen af FPAP er ikke en del af en samlet plan, der er vedtaget i overensstemmelse med forordning (EF) nr. 2371/2002 med henblik på at tilpasse fiskerikapaciteten. MQA’s argument kan derfor på ingen måde berettige tildeling af denne driftsstøtte.
(126)
MQA anfører således, at det ikke er korrekt, at støtten er tildelt betingelsesløst. Ifølge MQA »har staten stillet som krav for tildeling af disse lån, at FPAP fremlægger flere bilag, som skal dokumentere, at fonden forvaltes korrekt, og fondens og medlemmernes faste beslutning om at iværksætte bæredygtige løsninger på de nye produktionsbetingelser i fiskerisektoren.« MQA understreger dette krav om gennemsigtige regnskaber og statens beslutning om at anmode om en tværministeriel kontrol på stedet.
(127)
Kommissionen noterer sig dette krav om gennemsigtighed og kontrol, men bemærker samtidig, at dette jo er elementært, da der er tale om et initiativ, som finansieres med offentlige midler. Den beklager dog, at de franske myndigheder på en sådan baggrund af gennemsigtighed ikke har fremsendt alle detaljerede, kvantificerede oplysninger om fondens aktiviteter trods anmodninger fremsat under proceduren. Endelig konstaterer den, at den aldrig har modtaget oplysninger om det kontrolbesøg, som MQA nævner, og derfor heller ikke om konklusionerne deraf, som de franske myndigheder bad om at modtage medio november 2005.
(128)
Kommissionen finder derfor, at statstilskuddene indgår i kategorien driftsstøtte som omhandlet i retningslinjernes betragtning 3.7, hvor det hedder, at: »statsstøtte, som tildeles uden at pålægge modtagerne forpligtelser, der tjener formålene med den fælles fiskeripolitik, og som skal forbedre virksomhedernes situation og øge deres likviditet, (…) er driftsstøtte og derfor uforenelig med fællesmarkedet«. Tilskuddene er derfor uforenelige med fællesmarkedet.
5. KONKLUSION
(129)
Kommissionen konstaterer, at Frankrig ulovligt og i strid med traktatens artikel 88, stk. 3, har gennemført de forskellige støtteforanstaltninger, der er genstand for den foreliggende beslutning.
(130)
På grundlag af analysen i denne beslutnings del 4.1 finder Kommissionen, at likviditetstilskuddet til FPAP i form af tre, eventuelt fire tilskud på i alt 65, evt. 77 mio. EUR udgør statsstøtte og er uforeneligt med fællesmarkedet efter traktatens artikel 87, stk. 2 og 3. Da en bankinstitution ikke ville have ydet et tilskud som det, FPAP har modtaget, og da disse tilskud ifølge de fremlagte oplysninger ikke er blevet tilbagebetalt, bliver de til direkte støtte (jf. betragtning 67) og dermed en statsstøtte på det pågældende beløb.
(131)
På grundlag af analysen i denne beslutnings del 4.2 finder Kommissionen, at støtten til FPAP i form af tilskud, som har gjort det muligt for fiskerivirksomheder at købe brændstof til en begunstiget pris og få adgang til en kompensation under forsikringsordningen for brændstofudgifter, udgør statsstøtte og er uforenelig med fællesmarkedet efter traktatens artikel 87, stk. 2 og 3.
6. TILBAGESØGNING
(132)
Statsstøtten fra Frankrig udgør 65 mio. EUR eller 77 mio. EUR, hvis der er fire aftaler. I medfør af artikel 14, stk. 1, i forordning (EF) nr. 659/1999 beslutter Kommissionen i tilfælde af en negativ beslutning om ulovlig støtte, at medlemsstaten skal træffe alle de nødvendige foranstaltninger for at tilbagesøge støtten hos modtagerne. Målet er nået, når den pågældende støtte med tillæg af morarenter i påkommende tilfælde er tilbagebetalt af modtagerne, eller med andre ord af de virksomheder, som i praksis har fået udbetalt støtten (33). Kravet om tilbagesøgning er således opfyldt, når dette beløb på 65 hhv. 77 mio. EUR er tilbagebetalt.
(133)
For at fastslå, hvad der skal tilbagesøges hos hhv. FPAP og fiskerivirksomhederne, skal der tages hensyn til, at FPAP, der handler som økonomisk operatør på terminsmarkederne, har som mål at udbetale kompensation til fiskerivirksomheder inden for rammerne af en forsikringsordning for brændstofpriser, som fonden har indført, og levere brændstof til en begunstiget pris. Den foreliggende analyse af økonomien i dette særlige system viser, at FPAP har opfyldt sin opgave ved gradvist at overføre statsmidlerne. Den støtte, som skal tilbagesøges hos FPAP, er derfor den del af de 65 eller 77 mio. EUR, som ikke er blevet overført til fiskerivirksomhederne, og den del, som skal tilbagesøges hos fiskerivirksomhederne, er derfor den del, der er blevet overført til dem.
(134)
Kommissionen har ikke kendskab til det beløb, der reelt er overført fra FPAP til fiskerivirksomhederne. Kommissionen bemærker i denne sammenhæng, at de franske myndigheder trods påbud om at fremsende de nødvendige oplysninger om FPAP’s drift ikke har fremsendt hverken oplysninger om udnyttelsen af fondens midler eller dens regnskab. Da disse oplysninger ikke foreligger, finder Kommissionen i overensstemmelse med Domstolens retspraksis (34), at det er hensigtsmæssigt at fastlægge visse retningslinjer for den metode, der skal anvendes til at bestemme det støttebeløb, der skal tilbagesøges.
(135)
Kommissionen har i fastlæggelsen af disse retningslinjer taget hensyn til, at FPAP i henhold til aftalerne er forpligtet at føre regnskab over anvendelsen af tilskuddene samt udnyttelse af ressourcer og afholdte udgifter, og at fonden er forpligtet til at opbevare bilag i mindst 10 år og at stille dem til rådighed for de forskellige statslige instanser på simpel anmodning (jf. betragtning 27). Disse oplysninger gør det muligt for myndighederne eller de instanser, der skal gennemføre beslutningen om tilbagesøgning, at få kendskab til bevægelserne i FPAP’s midler og situationen for disse midler på det tidspunkt, hvor beslutningen skal gennemføres. Fiskerivirksomhedernes regnskaber føres almindeligvis af forvaltningsgrupper under centret for forvaltning af småfiskeri (Centre de gestion de la pêche artisanale), der er repræsenteret i FPAP’s bestyrelse, og det er derfor også muligt i disse regnskaber at udskille de kompensationer, som FPAP har udbetalt til dem.
6.1. Tilbagesøgning hos FPAP
(136)
Den uforenelige støtte, som skal tilbagesøges hos FPAP, svarer til den del af statsstøtten, som ikke er blevet overført til fiskerivirksomhederne, dvs. det tilskud, som har finansieret FPAP’s drift, samt det tilskud, som fonden har beholdt i sin likviditet. De samlede driftsudgifter kan være kendt af den myndighed, der skal gennemføre tilbagesøgningen, på baggrund af FPAP’s regnskaber. I lyset af midlernes fungible karakter, og da det er umuligt at bestemme deres oprindelse på baggrund af deres anvendelse, finder Kommissionen, at den del af statstilskuddet, der har finansieret disse driftsudgifter, beregnes ved fra de samlede driftsudgifter at trække FPAP’s egne midler (medlemsbidrag). På samme måde kan man beregne den del af tilskuddet, der er bevaret i fondens likviditet ved at anvende samme forhold på den resterende likviditet.
6.2. Tilbagesøgning hos fiskerivirksomhederne
(137)
Som det fremgår af ovenstående svarer den støtte, der skal tilbagesøges hos samtlige fiskerivirksomheder, til tilskuddet på hhv. 65 eller 77 mio. EUR med fradrag af det beløb, der skal tilbagesøges hos FPAP i overensstemmelse med oplysningerne i betragtning 136. I beregningen af den del af statsstøtten, der skal tilbagesøges hos hver af virksomhederne, tages der hensyn til, at det ikke er muligt rent regnskabsmæssigt at sondre mellem støtte, der betegnes som statsstøtte, og støtte, der ikke kan tilregnes staten (se beslutningens betragtning 136).
(138)
Kommissionen mener, at den statsstøtte, som skal tilbagesøges hos hver enkelt virksomhed, kan beregnes på grundlag af den kompensation, som den enkelte virksomhed har modtaget som kompensation af udgifter for brændstof.
(139)
Når Kommissionen bruger kompensationen som grundlag for beregningen, tager den ikke hensyn til subventionsækvivalenten for de besparelser, som den enkelte fiskerivirksomhed har opnået ved at købe brændstof til en lavere pris end markedsprisen. Dette finder Kommissionen berettiget, fordi de virksomheder, der har haft adgang til præferencepriser på deres brændstof, er de samme, som har modtaget kompensationer under brændstofforsikringsordningen og dette i forhold, der er fuldstændig sammenlignelige, for jo mere brændstof en virksomhed købte til en præferencepris, jo højere kompensation modtog den og omvendt. Vælges dette grundlag, sker der ikke nogen fordrejning mellem de berørte virksomheder i forhold til deres respektive tilbagebetalingsforpligtelser. Kommissionen bemærker for øvrigt, at hvis subventionsækvivalenterne skulle indgå i beregningsgrundlaget, ville det for hver leverance af brændstof i den periode, hvor FPAP var aktiv på terminsmarkederne, være nødvendigt at beregne forskellen mellem udgifterne til køb til dagskursen og den pris, som kooperativet fakturerede, efter at have bestemt dagskursen for den købte brændstoftype og for forsyningsstedet. Det ville have været vanskeligere at følge denne metode. Derfor foretrækker Kommissionen at anbefale det beregningsgrundlag, der er lettest for myndighederne og de instanser, der skal gennemføre beslutningen om tilbagesøgning.
(140)
Kommissionen mener derfor, at den statsstøtte, som skal tilbagesøges hos hver virksomhed, kan beregnes på grundlag af den kompensation, som den enkelte virksomhed har modtaget som kompensation for udgifter til brændstof. Den statsstøtte, der skal tilbagesøges, skal beregnes ved at pålægge kompensationen en procentsats, som svarer til forholdet mellem det samlede støttebeløb, der skal tilbagesøges hos fiskerivirksomhederne, og den samlede kompensation, som FPAP har udbetalt til fiskerivirksomhederne under brændstofforsikringsordningen.
(141)
Det beløb, der skal tilbagesøges hos hver fiskerivirksomhed, skal beregnes som følger:
hvor
T*Vir
=
beløb, der skal tilbagesøges hos fiskerivirksomheden
K
=
kompensation udbetalt til fiskerivirksomheden under brændstofforsikringsordningen
Tilskud
=
65 eller 77 mio. EUR
T*FPAP
=
beløb, der skal tilbagesøges hos FPAP ifølge anvisningerne i betragtning 136
I alt K
=
samlet kompensation udbetalt af FPAP til fiskerivirksomhederne under brændstofforsikringsordningen
(142)
Denne metode tager hensyn til argumentet om, at FPAP har fået overskud på terminsmarkederne, som efterfølgende er videregivet til fiskerivirksomhederne. Som beskrevet i denne beslutning er det den mest sandsynlige antagelse. Der skal dog også tages hensyn til det teoretiske tilfælde, hvor FPAP eventuelt har lidt tab på terminsmarkederne, og hvor fiskerivirksomhederne derfor ville have fået udbetalt en kompensation, der var lavere end tilskuddet med fradrag af det beløb, der skal tilbagesøges hos FPAP. I dette tilfælde ville kvotienten (Tilskud - T*FPAP)/I alt G generelt være højere end 1, især hvis beløbet »T*FPAP« er lavt. Anvendelsen af ovennævnte formel betyder så, at det samlede beløb, som skal tilbagesøges hos fiskerivirksomhederne, bliver højere end det beløb, de har fået udbetalt. I dette særlige tilfælde bør man derfor gå ud fra, at det beløb, der skal tilbagesøges hos hver enkelt virksomhed, svarer til den kompensation, som virksomheden har modtaget under brændstofforsikringsordningen. I dette teoretiske tilfælde skal forskellen mellem statstilskuddene og kompensationerne til fiskerivirksomhederne tilbagesøges hos FPAP, som ville have brugt denne forskel.
(143)
Statsstøtten til fiskerivirksomhederne kan muligvis ikke omfattes af tilbagesøgning, hvis disse på det tidspunkt, hvor den er tildelt, opfyldte betingelserne i forordning (EF) nr. 1860/2004 eller i forordning (EF) nr. 875/2007 vedrørende de minimis-støtte -
VEDTAGET FØLGENDE BESLUTNING:
Artikel 1
Den ulovlige støtte til køb af finansielle optioner på terminsmarkederne, som Frankrig i modstrid med traktatens artikel 88, stk. 3, har ydet til Fonds de prévention des aléas pêche (fond til forebyggelse af risici i fiskeriet, FPAP), er uforenelig med fællesmarkedet.
Artikel 2
Den ulovlige støtte i form af nedsættelse af deres udgifter til brændstof, som Frankrig i modstrid med traktatens artikel 88, stk. 3, har ydet til fiskerivirksomheder, er uforenelig med fællesmarkedet.
Artikel 3
Støttetildeling til en enkelt fiskerivirksomhed efter artikel 2, stk. 1, i Rådets forordning (EF) nr. 994/98 (35) skal ikke tilbagesøges, hvis den på tidspunktet for tildelingen opfylder betingelserne i den forordning, der er vedtaget i medfør af artikel 2 i forordning (EF) nr. 994/98, som fandt anvendelse på tidspunktet for tildelingen af støtten.
Artikel 4
1. Modtagerne tilbagebetaler den uforenelige støtte som omhandlet i artikel 1 og 2.
2. Den støtte, der skal tilbagesøges, pålægges renter fra det tidspunkt, hvor den blev udbetalt til støttemodtageren, og indtil den er blevet tilbagebetalt.
3. Renterne beregnes på et grundlag, der fastlægges efter bestemmelserne i kapitel V i Kommissionens forordning (EF) nr. 794/2004 (36).
4. Frankrig indstiller med virkning fra denne beslutnings meddelelse enhver resterende udbetaling af den i artikel 1 og 2 omhandlede støtte.
Artikel 5
1. Tilbagesøgningen af den i artikel 1 og 2 omhandlede støtte skal ske omgående og effektivt.
2. Frankrig efterkommer denne beslutning senest fire måneder efter meddelelsen deraf.
Artikel 6
1. Frankrig underretter senest to måneder efter meddelelsen af denne beslutning Kommissionen om følgende:
a)
det samlede beløb (hovedstol og renter), som skal tilbagesøges hos FPAP
b)
en detaljeret beskrivelse af de foranstaltninger, der allerede er truffet eller er planlagt for at efterkomme beslutningen
c)
dokumentation for, at FPAP har fået påbud om at tilbagebetale støtten.
2. Frankrig holder løbende Kommissionen orienteret om de nationale foranstaltninger, der træffes for at efterkomme denne beslutning, indtil den i artikel 1 omhandlede støtte er fuldt tilbagebetalt. På Kommissionens anmodning giver Frankrig omgående oplysninger om de planlagte eller allerede gennemførte foranstaltninger med henblik på at efterkomme denne beslutning samt afgiver yderligere detaljer vedrørende de støttebeløb og renter, FPAP allerede har tilbagebetalt.
Artikel 7
1. Frankrig underretter senest to måneder efter meddelelsen af denne beslutning Kommissionen om følgende:
a)
listen over fiskerivirksomheder, der har modtaget støtte som omhandlet i artikel 1 og 2 og det samlede beløb, hver virksomhed har modtaget
b)
det samlede beløb (hovedstol og renter), som hver støttemodtager skal tilbagebetale
c)
en detaljeret beskrivelse af de foranstaltninger, der allerede er truffet eller er planlagt for at efterkomme beslutningen
d)
dokumentation for, at støttemodtagerne har fået påbud om at tilbagebetale støtten.
2. Frankrig holder løbende Kommissionen orienteret om de nationale foranstaltninger, der træffes for at efterkomme denne beslutning, indtil den i artikel 2 omhandlede støtte er fuldt tilbagebetalt, samt fremsender på Kommissionens anmodning oplysninger om de planlagte eller allerede gennemførte foranstaltninger med henblik på at efterkomme denne beslutning. Frankrig fremsender ligeledes detaljer vedrørende de støttebeløb og renter, støttemodtagerne allerede har tilbagebetalt.
Artikel 8
Denne beslutning er rettet til Den Franske Republik.
Udfærdiget i Bruxelles, den 20. maj 2008.
KOMISSION PÄÄTÖS,
tehty 20 päivänä toukokuuta 2008,
kalastukselle aiheutuvien riskien torjuntarahastolle (FPAP) ja kalastusalan yrityksille Ranskan myöntämistä tuista (valtiontuki C 9/06)
(tiedoksiannettu numerolla K(2007) 5636)
(Ainoastaan ranskankielinen teksti on todistusvoimainen)
(ETA:n kannalta merkityksellinen teksti)
(2008/936/EY)
EUROOPAN YHTEISÖJEN KOMISSIO, joka
ottaa huomioon Euroopan yhteisön perustamissopimuksen ja erityisesti sen 88 artiklan 2 kohdan ensimmäisen alakohdan,
on mainitun artiklan mukaisesti kehottanut asianomaisia esittämään huomautuksensa,
sekä katsoo seuraavaa:
1. MENETTELY
(1)
Komission saamien tietojen mukaan Ranskassa on vuodesta 2004 lähtien ollut rahasto, jonka tarkoituksena on korvata ranskalaisille kalastusalan yrityksille polttoaineen hinnannousu. Kyseinen rahasto on nimeltään kalastukselle aiheutuvien riskien torjuntarahasto (Fonds de prévention des aléas pêche eli FPAP, jäljempänä ’rahasto’), ja saatujen tietojen mukaan sen tarkoituksena oli tasoittaa polttoaineen lyhytaikaisista hinnanvaihteluista kalastusalalle koituvia seurauksia. Käytännössä kalastusalan yritykset ovat kuitenkin saaneet etua markkinahintaa huomattavasti alhaisemmasta polttoaineen hinnasta.
(2)
Alun perin ilmeisesti oli tarkoitus, että rahasto toimisi yksinomaan ammattikunnan oman rahoituksen turvin. Toimintaperiaatteen oli tarkoitus olla yksinkertainen: rahasto olisi maksanut sen osan polttoaineen hinnasta, joka ylitti tietyn viitehinnan litraa kohden, ja vastaavasti yritykset olisivat maksaneet rahoitusosuuksia rahastolle, kun polttoaineen hinta olisi laskenut taas viitehinnan alapuolelle. Tällä tavoin järjestelmän rahoitus olisi ollut tasapainossa, eikä julkisia varoja olisi tarvittu.
(3)
Koska polttoaineen markkinahinta oli kuitenkin pysytellyt hyvin suurelta osin viitehinnan yläpuolella, komissio oletti, ettei rahasto pystynyt toimimaan ilman valtion rahoitustukea ja että tämä rahoitustuki oli EY:n perustamissopimuksen 87 artiklassa tarkoitettua valtiontukea.
(4)
Komissio pyysi 25 päivänä elokuuta 2005, että Ranska ilmoittaisi sille viimeistään 5 päivänä syyskuuta 2005, oliko valtio toteuttanut tai suunnitellut erityisiä toimenpiteitä polttoaineen hinnannousun vuoksi. Komissio muistutti lisäksi, että jos kyseiset toimenpiteet olisivat valtiontukea, niistä tulisi ilmoittaa komissiolle perustamissopimuksen 88 artiklan 3 kohdan mukaisesti.
(5)
Koska vastausta ei saatu, Euroopan yhteisön perustamissopimuksen 93 artiklan [nykyisin 88 artiklan] soveltamista koskevista yksityiskohtaisista säännöistä 22 päivänä maaliskuuta 1999 annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 659/1999 (1) 10 artiklan mukaisesti komissio kehotti 21 päivänä syyskuuta 2005 Ranskaa toimittamaan sille kolmen viikon kuluessa rahastoa koskevat tiedot, jotta se voisi tarkastella, oliko kyseessä todellakin valtiontuki ja tarvittaessa, soveltuiko kyseinen valtiontuki yhteismarkkinoille.
(6)
Ranska vastasi 7 päivänä lokakuuta 2005 pyyntöön, jonka komissio oli esittänyt 25 päivänä elokuuta 2005, ja totesi, ”ettei Ranskassa ollut toteutettu mitään valtiontukitoimenpidettä, jonka syynä olisivat olleet viimeaikaisesta huomattavasta polttoaineen hinnannoususta aiheutuneet vaikeudet”. Ranska totesi kuitenkin kannustaneensa ”ammattikuntaa toimenpiteeseen”, joka koski kalastukselle aiheutuvien riskien torjuntarahaston perustamista. Kirjeenvaihdossa ei viitattu millään lailla valtion varoista maksettuihin ennakkoihin. Sitä vastoin Ranskan viranomaisten vastauksesta kävi epäsuorasti ilmi, että ammattikunnan hallinnoiman rahaston rahoitus perustui yksinomaan rahaston jäsenten maksukyvyn yhteisvastuullistamiseen.
(7)
Komissio muistutti 21 päivänä lokakuuta 2005 Ranskan viranomaisille muodollisesta, 21 päivänä syyskuuta 2005 päivätystä pyynnöstään saada rahastoa koskevia tietoja ja antoi viranomaisille vielä kaksi viikkoa lisäaikaa vastauksen esittämiseen.
(8)
Koska Ranska ei vastannut määräajassa, komissio päätti edellä mainitun 10 artiklan 3 kohdan mukaisesti osoittaa sille määräyksen toimittaa tässä tarkastelussa tarvitut tiedot. Tästä 5 päivänä joulukuuta 2005 päivätystä määräyksestä ilmoitettiin 6 päivänä joulukuuta 2005 ja siinä annettiin kolme viikkoa aikaa vastauksen esittämiseen.
(9)
Ranska vastasi 21 päivänä joulukuuta 2005 päivätyllä kirjeellä, jonka komissio vastaanotti 27 päivänä joulukuuta 2005. Kirjeessä lähetettiin uudelleen edellinen vastaus, joka oli päivätty 6 päivänä joulukuuta ja vastaanotettu 8 päivänä joulukuuta ja jolla oli vastattu komission 21 päivänä syyskuuta 2005 lähettämään kirjeeseen (ks. tämän päätöksen johdanto-osan kappale 5). Näillä kahdella kirjeellä Ranska toimitti komissiolle rahaston perussäännön ja kolme sopimusta, jotka liittyivät valtion rahastolle maksamaan, takaisinperittävään ennakkoon.
(10)
Vastauksia ja niihin liitettyjä asiakirjoja tarkasteltuaan komissio ilmoitti Ranskalle 8 päivänä maaliskuuta 2006 päätöksestään aloittaa EY:n perustamissopimuksen 88 artiklan 2 kohdassa ja asetuksen (EY) N:o 659/1999 6 artiklassa säädetty muodollinen tutkintamenettely.
(11)
Komission päätös muodollisen tutkintamenettelyn aloittamisesta julkaistiin Euroopan unionin virallisessa lehdessä19 päivänä huhtikuuta 2006 (2). Komissio pyysi asianomaisia esittämään huomautuksensa asianomaisista toimenpiteistä kuukauden kuluessa.
(12)
Ranska esitti huomautuksessa 21 päivänä huhtikuuta 2006 päivätyllä kirjeellä. Huomautukseen on liitetty perusteluosa, joka vaikuttaa alun perin tarkoitetun sisäiseen käyttöön, sillä siinä selitetään, millainen kanta pitäisi omaksua komission esittämiin väitteisiin.
(13)
Nantesiin sijoittautunut asianajotoimisto Ménard, Quimbert et associés, jäljempänä ’MQA’, ilmoitti 17 päivänä toukokuuta 2006 faksilla aikomuksestaan esittää rahaston puolesta huomautuksia ja pyysi tähän lisäaikaa. Komissio myönsi kahden viikon lisäajan. MQA toimitti tämän jälkeen postitse 17 päivänä toukokuuta päivätyllä ja komission 23 päivänä toukokuuta vastaanottamalla kirjeellä 18 päivänä toukokuuta päivätyn ja rahaston pääsihteerin de Feuardentin allekirjoittaman Coopération Maritimen muistion. MQA:n kolmas kirje, joka oli myös päivätty 17 päivänä toukokuuta ja jonka komissio vastaanotti 14 päivänä kesäkuuta, sisälsi ”[sen] huomautuksista uuden version, johon on korjattu joitakin kirjausvirheitä”. Todellisuudessa kyse oli asiakirjoista, joita ei ollut vielä toimitettu komissiolle ja joissa esitettiin lisähuomautuksia edellä mainittuun pääsihteerin muistioon. Mukaan oli liitetty rahaston toimintaa koskevia asiakirjoja (perussääntö, toimintaperiaatteet, tiedotteita, jäsenten maksamien maksuosuuksien verokohtelu, valtiontalouden tarkastusviraston (IGF) ja maatalouden ja kalastuksen tarkastusviraston yhteisestä tarkastuskäynnistä laadittu kirje). MQA:n viimeisin kirje on päivätty 12 päivänä kesäkuuta 2006 ja toimitettiin samana päivänä faksilla komissiolle. Siinä viitataan 19 päivänä toukokuuta päivättyyn kirjeeseen ”joka oli virheellisesti päivätty 17 päivänä toukokuuta ja sisälsi Confédération de la Coopération, de la Mutualité et du Crédit Maritime -keskusjärjestön pääjohtajan de Feuardentin 18 päivänä toukokuuta 2006 päivätyt huomautukset”. Viimeisin kirje sisälsi samat lisähuomautukset kuin oli toimitettu kolmannessa, 17 päivänä toukokuuta päivätyssä kirjeessä mutta ilman liitteitä.
(14)
Komissio toimitti 14 päivänä kesäkuuta 2006 Ranskalle MQA:n kolmannen, 17 päivänä toukokuuta 2006 päivätyn kirjeen (josta oli ilmoituksen mukaan poistettu kirjausvirheet) ja MQA:n viimeisimmän, 12 päivänä kesäkuuta 2006 päivätyn kirjeen ja pyysi, että Ranska toimittaisi sille huomautuksensa kuukauden kuluessa. Ranska pyysi 12 päivänä heinäkuuta 2006 tämän määräajan pidennystä 1 päivään syyskuuta. Komissio antoi 18 päivänä heinäkuuta 2006 Ranskalle kuukauden lisäajan. Ranska totesi 26 päivänä syyskuuta 2006, ettei se halunnut esittää erityisiä huomautuksia mutta totesi, ettei 17/19 päivänä toukokuuta 2006 päivätty kirje vastannut de Feuardentin huomautuksia. Komissio toimitti 9 päivänä lokakuuta 2006 Ranskalle yksityiskohtaiset tiedot MQA:n lähettämistä kirjeistä ja pyysi Ranskaa vahvistamaan 10 päivän kuluessa, että maan viranomaiset olivat todellakin tutustuneet de Feuardentin muistioon. Ranska totesi 23 päivänä lokakuuta 2006, ettei sillä ollut hallussaan kyseistä muistiota, jonka se oli maininnut aikaisemmin vain sen vuoksi, että muistio mainittiin 12 päivänä kesäkuuta päivätyssä [MQA:n] kirjeessä. Koska Ranska siis ilmoitti, ettei se ollut saanut kyseistä kirjettä, komissio toimitti kirjeen Ranskalle virallisesti 27 päivänä lokakuuta 2006 ja pyysi, että Ranska toimittaisi viralliset huomautuksensa viimeistään 15 päivänä marraskuuta.
(15)
Ranska ilmoitti 27 päivänä marraskuuta 2006 komissiolle, ettei se halunnut esittää asiakirjasta erityisiä huomautuksia.
2. KUVAUS
2.1 Rahaston ja sen toiminnan kuvaus
(16)
FPAP on 21 päivänä maaliskuuta 1884 annetun Ranskan lain, sellaisena kuin se on muutettuna 12 päivänä maaliskuuta 1920 annetulla lailla, mukainen ammattijärjestö. Perussäännöstä esitetty luonnos hyväksyttiin järjestäytymisistunnossa 10 päivänä helmikuuta 2004, ja itse perussääntö on päivätty 9 päivänä huhtikuuta 2004.
(17)
Perussäännön (4 pykälä) mukaan järjestö on perustettu 99 vuodeksi. Päätoimipaikka sijaitsee Pariisissa (rue du Rocher 24) samassa osoitteessa kuin Confédération de la coopération, de la mutualité et du crédit maritimes, jäljempänä ”Coopération Maritime”.
(18)
Perussäännön 7 pykälän mukaan perustajäseniä ovat Coopération Maritime, hankinta- ja kehityskeskus CECOMER eli vähittäismyyjien osuuskunta, joka on itse asiassa merenkulkualan osuuskuntien (jotka toimittavat kalastusalan yrityksille niiden toiminnassaan tarvitsemaa materiaalia ja tuotteita) hankintakeskus, Centre de gestion de la pêche artisanale ja kaksi kalastusalalla vaikuttavaa henkilöä. Helmikuun 10 päivänä 2004 pidetyssä järjestäytymisistunnossa nämä viisi perustajajäsentä nimettiin rahaston johtoon siihen saakka kun vuonna 2007 pidettäisiin sääntömääräinen yhtiökokous. Vaikuttaa siis siltä, että rahasto edustaa kalastusalaa ja rahastoon taloudellisesti sidoksissa olevia organisaatioita (merenkulkualan osuuskunnat, hankintakeskus, kalastusalan yritysten ohjauskeskukset).
(19)
Jäseniksi hakevien on todistettava, että ne toimivat kalastusalalla. Järjestö voi kuitenkin hyväksyä jäseneksi ”kaikki henkilöt, jotka ovat valmiit antamaan sille moraalisen tukensa”, kunhan tällaisten jäsenten määrä ei ylitä 5:tä prosenttia. Ranska täsmensi 6 päivänä joulukuuta 2005 toimittamassaan kirjeessä, että rahastossa on 2 013 jäsentä ja 2 385 alusta, jotka edustavat 30 prosenttia Ranskan laivastosta.
(20)
Perussäännön 2 pykälän mukaan: ”Järjestön tarkoituksena on kehittää tuotteita, joiden turvin kalastusalan yrittäjät voivat varmistaa suojautumisen seuraavilta riskeiltä: dieselöljyn hinnanvaihtelut, merien saastuminen ja saastumisen aiheuttamat terveysriskit, kiintiöiden lakkauttaminen tai kalastusmahdollisuuksien huomattava vähentäminen ja markkinariskit. Järjestön nimi on ’Fonds de prévention des aléas pêche’.” Rahasto toimii siis kuin keskinäinen vakuutusyhtiö, joka tarjoaa jäsenilleen niiden maksuosuuksia vastaan tiettyjä palveluita.
(21)
Ranska on toimittanut jäljennökset kolmesta valtion ja rahaston välillä tehdystä sopimuksesta, jotka koskevat valtion rahastolle myöntämiä takaisinmaksettavia ennakoita. Ennakot maksaa välittäjänä toimiva Office national interprofessionnel des produits de la mer et de l’aquaculture (OFIMER). Ensimmäinen, 12 päivänä marraskuuta 2004 päivätty sopimus on arvoltaan 15 miljoonaa euroa. Toinen, 27 päivänä toukokuuta 2005 päivätty sopimus sisältää 10 miljoonaa euroa. Kolmas, 11 päivänä lokakuuta 2005 päivätty sopimus on arvoltaan 40 miljoonaa euroa. Näiden kolmen sopimuksen mukaan rahastolle on siis myönnetty ennakkoa 65 miljoonaa euroa.
(22)
Lisäksi Ranskan 21 päivänä huhtikuuta 2006 toimittamaan huomautukseen liitetyn perusteluosan mukaan (ks. tämän päätöksen johdanto-osan kappale 12) on mahdollista, että rahastolle on maksettu vielä lisäksi 12 miljoonan euron ennakko (ks. tämän päätöksen johdanto-osan kappale 40).
(23)
Tehtyjen sopimusten 1 pykälän mukaan ”rahaston toiminta perustuu jäsenten maksamiin maksuosuuksiin, joilla katetaan öljyn hinnanvaihteluista aiheutuvat riskit ja hallintokulut.” Sopimukset osoittavat, että vaikka perussäännön mukaan rahaston toimintatavoitteet ovat varsin moninaiset (ks. tämän päätöksen johdanto-osan kappale 20), käytännössä toiminta on rajoittunut kalastusalan yritysten suojaamiseen polttoaineen hinnannousulta.
(24)
Marraskuun 12 päivänä 2004 tehdyn sopimuksen 2 pykälän mukaan ”ennakon tarkoituksena on ottaa käyttöön järjestely, jolla suojaudutaan öljyn kansainvälisten hintojen heilahteluilta 1 päivästä marraskuuta 2004 alkaen. Ennakon turvin futuurimarkkinoilta voidaan hankkia optioita. Rahaston jäsenille voidaan maksaa korvauksena katetun enimmäishinnan ja asianomaisen kuukauden vertailuindeksin keskimääräisen hinnan välinen erotus.”Toukokuun 27 päivänä 2005 tehdyn sopimuksen 2 pykälän sanamuoto on lähes samankaltainen. Sen sijaan, että puhuttaisiin suojautumisjärjestelyn ”käyttöönotosta”, sovitaan järjestelyn ”jatkamisesta” ja ilmoitetaan 1 päivä maaliskuuta 2005 päivämääräksi, josta alkaen kyseisen sopimuksen nojalla myönnettyä ennakkoa voidaan hyödyntää järjestelmässä. Sama koskee 11 päivänä lokakuuta 2005 tehtyä sopimusta, jonka 2 pykälän mukaan rahasto voi toiminnassaan hyödyntää myönnettyä ennakkoa ”… 1 päivästä heinäkuuta 2005 alkaen aina 31 päivän joulukuuta 2005 ostamalla futuurimarkkinoilta optioita hintaan 17 senttiä/l.” Lisäksi täsmennetään, että ”rahaston jäsenille voidaan maksaa korvauksena enintään se hinnanerotus, joka on 30 senttiä/l ja asianomaisen kuukauden keskimääräisen viitehinnan välillä, jos tämä viitehinta ylittää 30 senttiä/l.”
(25)
Rahaston yksityiskohtaisista toimintaperiaatteista seuraa, että rahasto toimii tekemällä jäsenyritystensä kanssa takuusopimuksia. Jäsenet maksavat liittymismaksuna 150 euroa, jonka lisäksi ne maksavat arvioimastaan litramäärästä polttoainetta takuumaksuna 0,035 senttiä litralta. Vastineena kalastusalan yritykset saavat korvauksen, joka määritellään käytetyn polttoainemäärän perusteella taatun määrän rajoissa ja jonka yksityiskohtaiset laskentasäännöt on täsmennetty toimintaperiaatteissa.
(26)
Edellä johdanto-osan kappaleessa 21 tarkoitettujen sopimusten 3 pykälässä todetaan, että OFIMER voi maksaa ennakot vasta kun tietyt perusteena olevat asiakirjat on toimitettu. Asiakirjojen mukana on oltava rahaston päättävän elimen pöytäkirja, jossa hyväksytään valtion myöntämän ennakon hallinnointi, ja kahden ensimmäisen sopimuksen ollessa kyseessä määritellään yksityiskohtaisesti, miten ennakko käytetään, sekä esitetään alustava talousarvio. Ranska vahvisti 6 päivänä joulukuuta 2005 esittämässään huomautuksessa, että edellä mainitut määrät, yhteensä 65 miljoonaa euroa, on tosiasiallisesti myönnetty rahastolle. Huomautuksessa todetaan, että ennakot on myönnetty ”rahaston toiminnan varmistamiseksi - mahdollisimman lyhyin määräajoin - ajanjaksolla, joka kestää marraskuusta 2004 joulukuun 2005 loppuun.”
(27)
Lisäksi rahasto on sitoutunut pitämään kirjanpitoa, jonka avulla voidaan pyynnöstä selvittää ennakoiden käyttö, varojen kohdentaminen ja kustannusten syntyminen. Kirjanpitotositteet on säilytettävä 10 vuotta ja esitettävä pyynnöstä valtion eri laitoksille.
(28)
Sopimusten 4 pykälän mukaan rahaston on maksettava ennakoista OFIMER:lle korkoa 4,45 prosenttia. Marraskuun 12 päivänä 2004 tehtyyn sopimukseen sisältyvät 15 miljoonaa euroa oli tarkoitus maksaa takaisin viimeistään 1 päivänä marraskuuta 2006, 27 päivänä toukokuuta 2005 tehtyyn sopimukseen sisältyvät 10 miljoonaa euroa viimeistään 1 päivänä toukokuuta 2007 ja 11 päivänä lokakuuta 2005 tehtyyn sopimukseen sisältyvät 40 miljoonaa euroa viimeistään 1 päivänä heinäkuuta 2007.
(29)
Ranskan valtion ja rahaston tekemien kolmen (mahdollisesti neljän) sopimuksen osalta rahaston toiminta on kaksinaista, kun kyseessä on ensimmäinen perussäännön 2 pykälässä määritellyistä tavoitteista (tarjotaan kalastusalan yrityksille mahdollisuus varmistaa suojautuminen dieselöljyn hinnanvaihteluihin liittyviltä riskeiltä):
a)
öljyn hinnanvaihteluista selviäminen mahdollistamalla optioiden hankkiminen öljytuotteiden futuurimarkkinoilta ja
b)
korkeista öljynhinnoista aiheutuvien lisäkustannusten osittainen korvaaminen rahastoon kuuluville aluksille, kun polttoaineen hinta ylittää tietyn kynnyksen.
(30)
Valtiontuen osalta rahastoa on tarkasteltava kahdelta näkökulmalta eli toisaalta se on futuurimarkkinoilla toimiva talouden toimija ja toisaalta se maksaa kalastusalan yrityksille korvauksena osan polttoainekuluista, jotta yritykset voivat alentaa tuotantokustannuksiaan.
2.2 Muodollisen tutkintamenettelyn aloittamisen perusteet
(31)
Muodollisen tutkintamenettelyn aloittamisen perusteet olivat seuraavat.
2.2.1 Optioiden hankkiminen futuurimarkkinoilta
(32)
Rahastolle myönnettyä ennakkoa voidaan pitää lyhytaikaisena lainana, jonka korko on 4,45 prosenttia. Komissio toteaa kuitenkin, ettei rahastolla ole kiinteistöjä eikä juurikaan omaa pääomaa, koska sen oma pääoma koostuu jäsenten maksuosuuksista. Näin ollen yksikään pankki ei olisi myöntänyt rahastolle tällaista lainaa.
(33)
Rahasto saa näin ollen taloudellista etua verrattuna muihin samoilla futuurimarkkinoilla toimiviin yrityksiin. Etu on rahastolle myönnettävää valtiontukea. EY:n perustamissopimuksen 87 artiklassa tai valtiontukien tarkastelemista koskevissa komission antamissa suuntaviivoissa ei ole mitään määräystä, jonka perusteella tukea voitaisiin pitää yhteismarkkinoille soveltuvana.
(34)
Rahastoon kuuluvat kalastusalan yritykset voivat myös rahaston toiminnan ansiosta hankkia polttoainetta alennettuun hintaan. Tämä on tukea, joka alentaa rahastosta hyötyvien yritysten toimintakustannuksia. Kalastus- ja vesiviljelyalan valtiontukien tarkastelemista koskevien suuntaviivojen (3) 3.7 kohdan mukaisesti tämäntyyppistä toimintatukea, joka myönnetään ilman velvoitteita, on tavallisesti pidettävänä yhteismarkkinoille soveltumattomana.
2.2.2 Kalastusalan yrityksille polttoainehankinnoista aiheutuvien kulujen osittainen korvaaminen
(35)
Kuten edelläkin, kyse on tuesta, joka alentaa rahastoon kuuluvien yritysten toimintakustannuksia. EY:n perustamissopimuksen 87 artiklassa tai valtiontukien tarkastelemista koskevissa komission antamissa suuntaviivoissa ei ole tältäkään osin mitään määräystä, jonka perusteella tukea voitaisiin pitää yhteismarkkinoille soveltuvana. Kalastusalan valtiontukien tarkastelemista koskevien suuntaviivojen 3.7 kohdan mukaisesti tämäntyyppistä toimintatukea, joka myönnetään ilman velvoitteita, on pidettävänä yhteismarkkinoille soveltumattomana.
2.2.3 Päätelmä
(36)
Kaikkien hallussaan olevien tietojen perusteella komissiolla oli aihetta epäillä vakavasti, että tukitoimenpide, joka hyödyttää samaan aikaan itse rahastoa ja siihen kuuluvia yrityksiä, ei sovellu yhteismarkkinoille.
3. RANSKAN JA ASIANOMAISTEN HUOMAUTUKSET
3.1 Ranskan huomautukset
(37)
Ranska esitti huomautuksensa 21 päivänä huhtikuuta 2006 antamassaan vastauksessa. Rahaston ja MQA:n esittämien perustelujen osalta ei ole tämän jälkeen esitetty täydentäviä huomautuksia.
(38)
Ranska esittää, että komission olisi tarkastelussaan keskityttävä valtion myöntämän ennakon luonteeseen ja myöntämisehtoihin eikä rahaston toimintaan.
(39)
Ranska toteaa tältä osin seuraavaa:
-
korko ylittää viitekoron, jota komissio käyttää määrittäessään, onko edullinen laina valtiontukea,
-
toimenpidettä ei voida pitää valtiontukea niin kauan kun takaisinmaksun määräaika ei ole päättynyt. Ranska muistuttaa tältä osin, että määräajat on vahvistettu 1 päiväksi marraskuuta 2006, 1 päiväksi toukokuuta 2007 ja 1 päiväksi heinäkuuta 2007,
-
komission väite, jonka mukaan yksikään pankki ei olisi myöntänyt tällaista ennakkoa rahastolle, ei ole perusteltu, sillä käyttöön olisi voitu ottaa takuujärjestelyt. Lisäksi Ranska korostaa, että rahasto on ainoa ranskalainen kalastusalan yritykset yhdistävä ammattialajärjestö, jonka tavoitteena on toimia öljyn futuurimarkkinoilla, ja rahastoon liittyminen on vapaaehtoista.
(40)
Komissio haluaa vielä tuoda esille, että Ranska toteaa vastaukseensa liitetyissä perusteluissa (ks. tämän päätöksen johdanto-osan kappale 12), että ”ei vaikuta tarpeelliselta todeta, että on päätetty 12 miljoonan euron ennakosta, sillä sopimusta ei ole toistaiseksi vielä allekirjoitettu, joten tältä osin ei kannata sitoa käsiään. Kannattanee todeta, että asiaa harkitaan.”
3.2 Rahaston huomautukset
(41)
Komissio on saanut MQA:lta useita sisällöltään erilaisia kirjeitä sekalaisessa järjestyksessä (ks. tämän päätöksen johdanto-osan kappale 13), joista voidaan esittää seuraavanlainen yhteenveto: Coopération Maritimen 18 päivänä toukokuuta 2006 päiväämä ja rahaston pääsihteerin allekirjoittama muistio ja MQA:n rahaston puolesta esittämät täydentävät huomautukset, joiden mukana on rahaston toimintaan liittyviä asiakirjoja (perussääntö, toimintaperiaatteet, tiedotteita, jäsenten maksamien maksuosuuksien verokohtelu, valtiontalouden tarkastusviraston ja maatalouden ja kalastuksen tarkastusviraston yhteisestä tarkastuskäynnistä laadittu kirje).
(42)
MQA:lta saatujen asiakirjojen tarkastelu osoittaa, että rahasto yhtyy Ranskan esittämään väitteeseen toteamalla, ettei voida olettaa, että ”laina yksinkertaisesti perutaan kokonaisuudessaan laina-ajan päätyttyä”, ja että takaisinmaksujen laiminlyöntejä ei ole havaittu. Toisin kuin Ranska rahasto ei muilta osin keskity perusteluissaan tuen luonteeseen ja myöntämisehtoihin vaan rahaston perussääntöön ja toimintaan.
(43)
Rahaston perustelut siitä, miksi Ranskan myöntämät ennakot eivät ole valtiontukea tai soveltuvat yhteismarkkinoille, voidaan linjata tiivistetysti seuraavasti:
-
rahasto ei ole tavanomainen talouden toimija, sillä se on ammattijärjestö, joka ajaa yksinomaan jäsentensä etua eikä pyri voittoon, ja sitä voidaan pitää ”ennalta ehkäisevänä ryhmittymänä”. Kun rahasto siis järjestää riskien yhteisvastuullistamista viitehintaan perustuvalla korvausjärjestelmällä, se ei toimi tavanomaisena talouden toimijana ”vaan öljytuotteiden kuluttajat yhdistävänä tahona, joka pikemminkin pyrkii suojautumaan markkinoilta kuin toimimaan väliintulijana”. Rahaston oli alun perin teoriassa tarkoitus olla omavarainen, sillä maksetut mutta käyttämättä jääneet maksuosuudet oli tarkoitus palauttaa. Rahaston mukaan sen hallinto on lisäksi täysin avointa. Koska rahasto ei harjoita omaan lukuunsa taloudellista toimintaa, se ei näin ollen voi vaikuttaa merkityksellisiin futuurimarkkinoihin. Rahasto tuo esille myös valtiontalouden tarkastusviraston ja maatalouden ja kalastuksen tarkastusviraston tekemän yhteisen tarkastuksen,
-
rahasto ei toimi merkityksellisillä markkinoilla, sillä kalastustuotteiden markkinat ovat alttiina useille muille kilpailun vääristymille, jotka aiheutuvat siitä, että yhteisen kalastuspolitiikan täytäntöönpanossa kansallisessa politiikassa on eroja. Markkinoita pitäisi näin ollen tarkastella ”alueellisten mikromarkkinoiden muodostamana mosaiikkina”. Toimenpiteellä ei näin ollen muuteta kilpailuedellytyksiä. Rahasto toteaa lisäksi, että kilpailua on tarkasteltava yksityiskohtaisesti, sillä huomattava osa kalastusalan hinnannoususta tai -vääristymistä aiheutuu eritoten yhteisön toimenpiteisiin perustuvista sakkoluonteisista maksuista, mikä ei missään mielessä vastaa laajoja vapaita markkinoita.
(44)
Rahaston toteuttaman tukitoimen tarkoituksena on auttaa säilyttämään alueellista kalastusta ja estää avomerialuksia hyödyntämästä lähivesiä tai troolareita suuntautumasta erikoistuneempaan, vähemmän energiaa käyttävään kalastukseen. Rahaston tarkoituksena on suojella luonnonvaroja, tasapainoa ja järjestelmän moninaisuutta tarjoamalla sopeutumisjakso. Tällä tavoin rahasto on ennakoinut pelastamis- ja rakenneuudistussuunnitelmia ja vähämerkityksisten tukien enimmäismäärän suunniteltua nostamista. Rahasto esittääkin seuraavat perusteet:
-
ei voida sanoa, että valtio on myöntänyt ennakot ehdoitta, sillä päinvastoin edellytyksenä on ollut ”ennakkojen viipymätön avoin hallinnointi [ja] ennen kaikkea kestävän politiikan määrittely, joka myös tarkastetaan yleisellä tasolla”,
-
hieman yli kolmannes tukitoimesta (25 miljoonaa 65 miljoonasta eurosta) on ollut maksuja palkansaajille, joten sitä voidaan pitää suorana sosiaalisena tukena,
-
tuki liittyy poikkeukselliseen tilanteeseen, sillä komissio myöntää itsekin alan poikkeukselliset taloudelliset ja sosiaaliset ongelmat,
-
rahasto huomauttaa, että se on Ranskan lainsäädännön mukaisesti yhteiskunnallisesti vastuussa ja että sen vastuu on rajaton. Tämän vuoksi komission perusteet pitää toimenpidettä valtiontukena ovat riittämättömät, sillä takaisinmaksuja ei ole laiminlyöty.
(45)
Lisäksi MQA on toimittanut huomautustensa mukana jäljennökset talousarviosta vastaavan ministerin kahdesta rahastolle lähettämästä kirjeestä, joissa todetaan, että rahasto ja sen kaikki jäsenet hyötyvät verotoimenpiteistä. Verotoimenpiteissä on rahaston osalta kyse vapautuksesta yhtiöverosta ja luultavasti elinkeinoverosta ja itsenäisinä ammatinharjoittajina toimivien kalastajien osalta mahdollisuudesta vähentää ammattijärjestölle maksetut maksuosuudet verotettavasta tulosta.
4. ARVIOINTI
(46)
Tämä päätös ei koske johdanto-osan kappaleessa 45 tarkoitettuja veroetuja. Veroedut eivät itse asiassa olleet komission tiedossa, kun se päätti aloittaa muodollisen tutkintamenettelyn. Niitä tarkastellaan erikseen asiakirjanumerolla NN 38/2007 sen määrittelemiseksi, onko kyseessä valtiontuki, ja jos on, soveltuuko se yhteismarkkinoille.
(47)
Rahaston tavoitetta on pidettävä valtiontuen osalta kaksinaisena:
-
ensinnäkin tavoitteena on hankkia optioita futuurimarkkinoilta. Vaikka sitä ei suoraan sanotakaan, mainitut futuurimarkkinat ovat selvästi öljyn tai öljytuotteiden futuurimarkkinat. Vaikuttaa siis siltä, että ammattijärjestönä perustettu rahasto toimii näillä futuurimarkkinoilla hankkimalla optioita, kuten tekisi tämäntyyppisillä markkinoilla markkinatalouden sääntöjen mukaan toimiva tavallinen yksityisyritys. Tukea optioiden hankkimiseksi futuurimarkkinoilta tarkastellaan jäljempänä tämän päätöksen 4.1 osassa,
-
toiseksi rahaston tarkoituksena on maksaa rahastoon kuuluville kalastusalan yrityksille se erotus, joka on keskimääräisen kuukausittaisen viitehinnan ja 12 päivänä marraskuuta 2004 ja 27 päivänä toukokuuta 2005 tehtyjen sopimusten mukaan ”katetun enimmäishinnan” välillä ja 11 päivänä lokakuuta 2005 tehdyn sopimuksen mukaan 30 senttiä litralta olevan hinnan välillä, jos vertailuindeksin kuukausittainen keskihinta on tätä korkeampi. Rahasto määrittää kuukausittaisen keskimääräisen viitehinnan. Rahaston kalastusalan yrityksille polttoaineen hankinnasta maksamia korvauksia tarkastellaan jäljempänä tämän päätöksen 4.2 osassa.
4.1 Rahastoa hyödyttävä tuki: tuki optioiden hankkimiseksi futuurimarkkinoilta
4.1.1 Valtiontuen olemassaolo
4.1.1.1 Rahasto on EY:n perustamissopimuksen 87 artiklan mukainen yritys
(48)
Ensinnäkin on tarkasteltava, voidaanko rahastoa pitää yrityksenä. Jos näin ei ole, 87 artiklan 1 kohtaa ei sovelleta siihen. Tämän kysymyksen osalta komissio muistuttaa, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaisesti kilpailuoikeudessa käsite ”yritys” kattaa kaikki taloudellista toimintaa harjoittavat yksiköt riippumatta kyseisen yksikön oikeudellisesta asemasta ja rahoitustavasta (4). Kaikki toiminta, jossa tarjotaan tuotteita ja palveluita tietyillä markkinoilla, on taloudellista toimintaa (5).
(49)
Raaka-aineiden futuurimarkkinoilla toimivat yritykset ovat tavallisesti markkinatalouden sääntöjen mukaan toimivia yksityisyrityksiä. Toiminta futuurimarkkinoilla perustuu siihen seikkaan, että tuotteen hankintahinta - jos tuote ostettaisiin tulevaisuudessa tavanomaiseen markkinahintaan - olisi erilainen kuin option hankintahinta. Tällaisilla markkinoilla toimija ottaa hinnankehityksen epävarmuuteen liittyvän riskin. Tässä tapauksessa rahasto on ollut tosiasiallinen toimija öljytuotteiden futuurimarkkinoilla. Näin toimiessaan rahasto on myös talouden toimija kalastusalalla, sillä se toimittaa rahaston perustajajäsenelle ja sen johtoon kuuluvalle CECOMER:lle, joka on merenkulkualan osuuskuntien hankintakeskus, polttoainetta eri hintaan kuin millä kyseinen yritys hankkisi polttoainetta, jos se joutuisi maksamaan tavanomaisen markkinahinnan. Jos optioiden hankinta, joka on luonteeltaan spekulatiivista, onnistuu, osuuskunnille toimitetun polttoaineen hinta alittaa markkinahinnan. Rahasto ottaa näin ollen riskin ja toivoo, että riski on sille taloudellisesti kannattava. Merenkulkualan osuuskunnat myyvät puolestaan tämän jälkeen polttoaineen kalastusalan yrityksille sen hinnan perusteella, jolla ne ovat hankkineet polttoaineen CECOMER:lta. Tiedossa ei ole niiden toimien luonne, joilla rahasto siirtää hankkimansa polttoaineen omistusoikeuden CECOMER:lle, joka on vähittäismyyjien osuuskunta. Vaikka CECOMER on rahaston perustajajäsen, kyseessä on kuitenkin kahden riippumattoman yksikön välinen toimi. Tätä polttoaineen omistusoikeuden siirtoa voidaan pitää sopimusperusteisena. Itse asiassa, vaikka sopimusehdoissa, joilla nämä toimet toteutetaan, on hyvin todennäköisesti omia erityispiirteitä, ne ovat kuitenkin yksityisoikeuden sopimusehtoja ja näin ollen yksityisoikeuden sopimuksia. Rahasto siis toteuttaa toimia öljytuotteiden futuurimarkkinoilla hankkiakseen näitä tuotteita ja siirtääkseen ne CECOMER:lle, joka on kaupallinen yritys, joten sen toiminta on todistettavasti luonteeltaan kaupallista. Lisäksi komissio totesi menettelyn aloittamista koskevassa päätöksessään seuraavaa: ”Rahaston tarkoituksena on mahdollistaa optioiden hankinta futuurimarkkinoilta. Vaikka sitä ei suoraan sanotakaan, mainitut futuurimarkkinat ovat selvästi öljyn tai öljytuotteiden futuurimarkkinat. Vaikuttaa siis siltä, että ammattijärjestönä perustettu rahasto toimii näillä futuurimarkkinoilla hankkimalla ja myymällä optioita, kuten tekisi tämäntyyppisillä markkinoilla markkinatalouden sääntöjen mukaan toimiva tavallinen yksityisyritys.” Vastauksissaan Ranska ja rahasto eivät kiistäneet, etteikö rahasto harjoittaisi tällaisia optioiden hankinta- ja myyntitoimia. Ranska ei esittänyt asian suhteen huomautuksia. Rahasto puolestaan tyytyi toteamaan, että ”rahasto toimii hyödykkeiden maailmanlaajuisilla markkinoilla yhdessä välittäjien ja erikoistuneiden rahoituslaitosten kanssa. On vaikea kuvitella markkinoita, joilla olisi enemmän kilpailua ja jotka olisivat laajemmat ja alttiimmat heilahteluille. Rahasto ei ole kuitenkaan saanut mitään hintaetua, eikä sille ole tarjottu mitään erityisedellytyksiä suhteessa muihin markkinatoimijoihin … Keskeistä on siis myönnettyjen varojen alkuperä…”. Rahasto ei siis kyseenalaista komission väitettä, että rahasto toimii kuin tavallinen futuurimarkkinoiden toimija. Lisäksi olisi huomautettava, ettei rahasto millään muotoa toimi julkisten varojen hoitajana yleisen edun nimissä. Sitä ei myöskään voida pitää valtion hankkeena tai sellaisen laitoksen hankkeena, joka on valtion vastuulla sen ominaisuudessa julkisen vallan käyttäjänä.
(50)
Rahastoa on siis pidettävä yhteisön kilpailuoikeuden mukaisena yrityksenä. Sen luonnetta tai perussääntöä ei ole tarpeen tarkastella. Sillä seikalla, että rahasto ei tavoittele voittoa, ei ole eritoten merkitystä. Lisäksi, vaikka rahaston omin sanoin se katsottaisiin ”öljytuotteiden kuluttajat yhdistäväksi tahoksi, joka pikemminkin pyrkii suojautumaan markkinoilta kuin toimimaan väliintulijana”, nämä kuluttajat ovat itse asiassa talouden toimijoita (merenkulkualan osuuskuntia ja kalastusalan yrityksiä), jotka pyrkivät alentamaan tuotantokustannuksiaan. Vaikka tämä on talouden toimijoilta täysin looginen tapa reagoida, näitä toimijoita ei kuitenkaan voida pitää perustamissopimuksen 87 artiklan 2 kohdan a alakohdan mukaisina yksittäisinä kuluttajina; mainitussa alakohdassa sallitaan näille yksittäisille kuluttajille myönnettävä sosiaalinen tuki. Niinpä Ranskan tai rahaston itsensä esittämiä perusteita, jotka koskevat rahaston perussääntöä, toimintatapaa, tavoitteita ja erityistilannetta öljytuotteiden markkinoilla, ei voida hyväksy.
4.1.1.2 Yksityistä sijoittajaa koskeva periaate (6)
(51)
Komissio katsoo, että kyseisessä tapauksessa on perusteltua tarkastella valtiontuen olemassaoloa soveltamalla yksityistä sijoittajaa koskevaa periaatetta.
(52)
Kolmesta ennakosta, joiden myöntämisehdot ovat tiedossa, saadut varat oli tarkoitus maksaa takaisin 4,45 prosentin korolla. Rahastolle on mahdollisesti myönnetty 12 miljoonan euron suuruinen neljäs ennakko, jonka myöntämisehtojen voidaan olettaa olevan vastaavat tai hyvin samanlaiset. Tämä valtion myöntämä tuki on käytännössä edellä mainitulla korolla myönnetty laina. Korko on kylläkin korkeampi kuin viitekorko, jota komissio käyttää arvioidessaan edullisen lainan sisältämää tukiosuutta, sillä viitekorko oli 4,43 prosenttia vuonna 2004 (7) ja se on ollut 4,08 prosenttia 1 päivästä tammikuuta 2005 alkaen (8). Myönnetyt ennakot eivät näin ollen olisi teoreettisesti sisältäneet valtiontukea, jos ennakot olisi myönnetty markkinatalouden tavanomaisin edellytyksin.
(53)
Komissio katsoo kuitenkin, ettei näitä ennakoita ole myönnetty tavanomaisissa markkinaolosuhteissa, jos yksikään yksityinen velkoja ei olisi myöntänyt näitä summia sen vuoksi, että takeet rahaston toiminnan elinkelpoisuudesta ja todennäköisestä takaisinperinnästä laina-ajan päättyessä puuttuvat.
(54)
Rahaston alkupääoma koostuu jäsenten maksamista maksuosuuksista (ks. johdanto-osan kappaleet 23 ja 25). Ranska tai rahasto eivät ole toimittaneet numerotietoja näistä maksuosuuksista saatavista varoista. Huhtikuun 21 päivänä 2006 esitettyyn vastaukseen liitetyissä perusteluissa Ranskan viranomaiset totesivat ensin, että ”kun 6 päivänä joulukuuta 2005 päivättyä vastausta laadittiin, luonnoksessa ehdotettiin näiden tietojen esittämistä, jotka kuitenkin jätettiin pois ministeriöiden välisessä kuulemisessa”, ja arvioivat sitten, että ”vastauksen esittäminen ei vaikuta nyt tarpeelliselta.”
(55)
Komissio kuitenkin olettaa, että summat ovat vaatimattomia verrattuna todennäköisiin kustannuksiin. Itse asiassa voidaan esittää karkea arvio niiden numerotietojen perusteella, jotka esitetään rahaston pääsihteerin allekirjoittamassa muistiossa, rahaston yksityiskohtaisissa toimintaperiaatteissa (marraskuulta 2004) ja tammikuun 2006 tiedotteessa. Koska jäseniä on noin 2 500 (rahaston jäsenmäärä Ranskan viranomaisten mukaan) ja liittymismaksu on 150 euroa, saadaan 375 000 euroa, johon lisätään riskien kattamiseen tarkoitetut maksut (ks. johdanto-osan kappale 25). Kulutetun polttoaineen koko määrä on vakuutettu, ja lisäksi perusteena on käytetty seuraavia tekijöitä: 24 metrin troolarin ohjeellinen kulutus sellaisena kuin rahasto on sen ilmoittanut (noin 10 tonnia polttoainetta viikossa), enimmäisoletuksena 48 toimintaviikkoa vuodessa eli kulutus on 480 tonnia (vaikka toimintaviikkojen määrä on luultavasti lähempänä 38-40 viikkoa kuin 48 viikkoa), rahastolle maksettavan maksuosuuden yksikköarvo eli 0,0035 euroa/litra, jolloin päästään 2 500 aluksen osalta yhteensä 4 200 000 euroon vuodessa. Kolmas rahoituslähde syntyy perussäännön määräyksestä, jonka mukaan ammattijärjestö voi hyväksyä jäsenekseen ”kaikki henkilöt, jotka ovat valmiit antamaan sille moraalisen tukensa”, kunhan näiden jäsenten määrä ei ylitä 5:tä prosenttia kaikista jäsenistä. Tämä summa lienee vähäinen. Koska käytössä ei ole mitään tietoja niiden henkilöiden määrästä, jotka ovat valmiit antamaan järjestölle moraalisen tukensa, eikä heidän maksamistaan maksuosuuksista, lisätulojen määrä on arvioitu hyvin korkealle eli 125 000 euroksi (125 jäsentä, jotka eivät harjoita kalastusta eli rahaston perussäännön sallima enimmäismäärä [5 prosenttia 2 500 jäsenestä] × 1 000 euroa).
(56)
Eri maksuosuuksista saatavat kokonaistulot olisivat siten 4 200 000 + 375 000 + 125 000 eli 4 700 000 euroa vuodessa. Tämä on hyvin optimistinen oletus, joka on laskettu 24 metrin troolarin ohjeellisen kulutuksen ja vuotuisen 48 toimintaviikon perusteella ja olettaen, että koko kulutettu määrä on vakuutettu. Komissio käyttää tätä oletusta vain arvioidakseen, mitkä voisivat olla rahaston teoreettiset kokonaistulot. Kun otetaan huomioon, että Ranska on ilmoittanut rahastoon kuuluvien alusten määräksi 2 385 alusta, joista merkittävä osuus on alle 12 metrin rannikkoaluksia, joiden vuotuinen polttoainekulutus on lähempänä 200 tonnia kuin edellä laskennassa käytettyä 480 tonnia, tosiasiallinen summa on luultavasti huomattavasti pienempi. Kun otetaan huomioon, että Ranskan laivastossa on noin 1 500 kappaletta yli 12 metrin aluksia ja että rahasto kattaa näistä aluksista 95,3 prosenttia (9) eli noin 1 400 alusta, voidaan päätellä, että rahasto kattaa myös noin 1 000 alusta, jotka ovat alle 12 metrin pituisia. Vuotuiset kokonaistulot jäävät siis hyvin varmasti alle tämän 4,7 miljoonan euron.
(57)
Koska tuloja koskevat oletuslaskennat on näin saatu tehtyä, komissio haluaa huomauttaa, ettei rahastolla toisaalta ole kiinteistöjä ja että toisaalta sen irtain omaisuus, joka koostuu yksinomaan jäsenten maksamista maksuosuuksista, on hyvin vähäinen. Tästä syystä komissio arvioi, että tavanomaisissa markkinatalouden olosuhteissa yksikään pankki, esimerkiksi Crédit Maritime, joka omien sanojensa mukaan on ”kalastusalan luontainen kumppani”, ei olisi koskaan lainannut (tai ”antanut ennakkoa”, jos käytetään valtion ja rahaston välisissä sopimuksissa käytettyä ilmaisua) kyseisiä summia (eikä edes osaa niistä) rahastolle sen futuurimarkkinoilla harjoittamaan toimintaan, jos se ei olisi hankkinut ennakolta kohtuullisia takeita rahaston todennäköisestä maksukyvystä laina-ajan päättyessä.
(58)
Ranska kiistää tämän päätelmän toteamalla, että ”väite ei perustu mihinkään pankeille tehtyyn tarkkaan kyselyyn, ja käyttöön olisi voitu ottaa takuujärjestelmät.” Chambre nationale des conseils et experts financiers (10) on kuitenkin tehnyt 35 pankille kyselyn, josta saa melko tarkan käsityksen ranskalaisten pankkien lainanantokäytännöistä. Koska pankinjohtajat haluavat rajoittaa luottoriskejään, he edellyttävät, että noudatetaan tiettyihin suhdelukuihin perustuvia enimmäisarvoja, joiden perusteella voidaan arvioida yrityksen vakavaraisuutta ja velanmaksukykyä. Tässä käytetään erilaisia kriteereitä, kuten omat varat, tase, yrityksen ottaman lainan määrä, liikevaihto ja rahoituskulut. Arviointi osoittaa erityisesti, että jos pankkilainojen kokonaismäärä suhteessa omiin varoihin on yli 2,50, käynnistyy riskivaroitin, joka ei toisin estä kokonaan lainan myöntämistä mutta saa pankin vaatimaan parempia takeita. Jos rahaston osalta suhteutetaan 65 miljoonan euron ennakot edellä esitettyyn optimistiseen arvioon omista varoista (4,7 miljoonaa euroa, ks. johdanto-osan kappale 56), suhdeluku on 13,82 eli lähes kuusi kertaa yli riskin ylärajan. Jos ennakkojen tosiasiallinen määrä onkin suurempi (77 miljoonaa, jos otetaan huomioon johdanto-osan kappaleessa 22 esille tuotu mahdollinen neljäs ennakko) tai omien varojen tosiasiallinen määrä on huomattavasti pienempi, tämä hypoteettinen suhdeluku kasvaa entisestään. Kun riskitaso on tällainen, mikään pankki ei olisi koskaan harkinnut lainan myöntämistä, vaikka pankit turvautuvatkin reaalivakuuksiin (kuten hankintaoptioiden antaminen vakuutena tai rahaston hankkiman polttoaineen varastointi) tai henkilökohtaisiin vakuuksiin (rahaston jäsenten henkilökohtaisten varojen kiinnittäminen ja heidän alustensa antaminen vakuutena) vähentääkseen maksukyvyttömyysriskejä. On kuitenkin todettava, että jos olisi turvauduttu jäsenten antamiin henkilökohtaisiin vakuuksiin, kalastusalan yritykset olisivat todennäköisesti olleet vastahakoisempia liittymään rahastoon. On myös muita keinoja jakaa tai siirtää asiakkaisiin liittyviä riskejä, kuten useamman pankin lainalle antama yhteisrahoitus, turvautuminen takauslaitoksiin tai kääntyminen alueellisten tai departementtitason takuurahastojen puoleen (joilla on yleensä itsellään takauslaitoksen antama vastatakaus). Joka tapauksessa takaus myönnetään yleensä ainoastaan perustaltaan terveille ja potentiaalisesti kannattaville yrityksille, eikä se ole koskaan yli 50 prosenttia velasta (rahaston osalta hieman yli 30 miljoonalle eurolle, minkä jälkeen riski ylittäisi edelleen kolmen kertaa riskin ylärajan).
(59)
Kun Ranska huomauttaa näiden järjestelyjen käytöstä, että takuujärjestelmät ”olisi voitu” ottaa käyttöön, se myöntää epäsuoraan, ettei näin tehty kyseessä olevassa tapauksessa ja että valtion ennakko myönnettiin vaatimatta senkaltaisia takuita, joita olisi edellytetty pankissa. Tällaisessa tilanteessa komissio päättelee, ettei Ranska ole toiminut yksityisen velkojan tavoin eikä Ranskalla ollut takeita siitä, että rahasto pystyy maksamaan takaisin käyttöönsä asetetut varat.
(60)
Lisäksi rahasto toteaa hallituksensa välityksellä, että se on Ranskan lainsäädännön mukaan yhteiskunnallisesti vastuussa ja että sen vastuu on rajaton, joten ammattijärjestötoimi voi johtaa vastuuseen huomattavista summista. Komissio on pannut merkille, että vaakalaudalla voivat olla huomattavat summat, kun kyseessä on rahaston kaltainen järjestö, jonka toimiin futuurimarkkinoilla liittyy tiettyjä riskejä ja jonka toimet voivat johtaa huomattaviin tappioihin. Tämä huomioon ottaen mikään ei puhu sen puolesta, että jos huomattavia tappioita syntyy, rahaston jäsenet kattavat nämä tappiot. Missään toimitetuista asiakirjoista (perussääntö, toimintaperiaatteet, tiedote) ei mainita tällaista järjestelyä. Asiakirjoissa on yksi ainoa luonteeltaan rahoitukseen liittyvä seikka, sillä maksuosuuksien osalta todetaan, että ammattijärjestö saa pitää maksuosuuden, jos jäsen eroaa (10 pykälä). Toisaalta komissio toteaa, että 21 päivänä maaliskuuta 1884 annettu laki, jonka nojalla rahasto on perustettu, mahdollistaa ammattijärjestöjen perustamisen Ranskassa. Tällaisen lain hengen mukaista ei todellakaan ole aiheuttaa asianomaisen ammattijärjestön jäsenille taloudellista ja rahoituksellista vastuuta. Sen vuoksi, jos ammattijärjestölle aiheutuisi huomattavia tappioita, komissio ei näe, kuinka jäsenet voisivat korvata nämä tappiot.
(61)
Ottaen huomioon kaikki nämä osatekijät komissio arvioi, ettei yksityistä sijoittajaa koskevaa periaatetta ole noudatettu.
4.1.1.3 Valtion varoista myönnetyn taloudellisen edun olemassaolo
(62)
Komissio katsoo, että jäsenten maksamista eri maksuosuuksista arviolta saatu summa - vaikka käytettäisiinkin korkeinta oletusarvoa - ei olisi antanut rahastolle mahdollisuutta toimia futuurimarkkinoilla ilman ulkoisia varoja. Näitä ulkoisia varoja myönsi valtio OFIMER:n välityksellä vähintään kolmena ennakkona, jotka jakautuivat marraskuun 2004 ja lokakuun 2005 väliselle ajalle ja joiden kokonaismäärä Ranskan toimittamien tietojen perusteella on 65 miljoonaa euroa. Neljäs, 12 miljoonan euron arvoinen ennakko on myös luultavasti myönnetty. Itse asiassa johdanto-osan kappaleessa 22 esitetyt perustelut antavat ymmärtää, että sopimuksen allekirjoitus oli juuri tuolloin ajankohtainen.
(63)
Ranska ei ole tuonut esille seikkoja, jotka puhuisivat tätä arviota vastaan. Perusteissa todetaan lisäksi: ”[Komissio katsoo, että] rahasto ei pysty toimimaan varojensa avulla ilman valtion myöntämää takaisinmaksettavaa ennakkoa. Tätä vastaan ei voida esittää väitteitä.” Näin ollen komissio katsoo, että ennakot on myönnetty olosuhteissa, jotka eivät vastaa tavanomaisia markkinaolosuhteita (ks. tämän päätöksen johdanto-osan kappaleet 51-61).
(64)
Lisäksi komissio panee merkille, etteivät Ranska tai rahasto ole toimittaneet komissiolle tietoja siitä, kuinka paljon varoja rahasto on käyttänyt futuurimarkkinoilla, eivätkä siitä, millaisiin tuloksiin se on päässyt. Perusteluista käy ilmi, että Ranskan viranomaiset ovat tarkoituksellisesti jättäneet nämä tiedot ilmoittamatta, sillä itse asiassa todetaan, että ”… nämä tiedot voitaisiin esittää komissiolle, mutta olisi arvioitava, onko niiden esittämisestä nyt hyötyä.” Komissio toteaa, ettei näitä tietoja ole toimitettu sille kyseisessä kirjeessä eikä myöhemmin.
(65)
Lopuksi voidaan todeta, että sekä Ranska että rahasto ja sen hallitus arvioivat, ettei komissio voi pitää ennakkoa valtiontukena niin kauan kuin takaisinmaksun laiminlyöntejä ei ole todettu (Ranska: ”Takaisinmaksettavaa ennakkoa ei voida pitää valtiontukea niin kauan kun takaisinmaksun määräaika ei ole päättynyt.” Rahasto: ”Voidaanko tämä summa maksaa takaisin vai ei? Tämä on keskeinen komission asettama kysymys”. MQA: ”Laina-aika ei ole päättynyt yhdessäkään Ranskan rahastolle myöntämässä lainassa. Tässä vaiheessa ei ole yhtään takaisinmaksun laiminlyöntiä eikä Ranskan valtion ilmoituksia, jotka antaisivat olettaa, että laina yksinkertaisesti perutaan kokonaisuudessaan laina-ajan päätyttyä”). Komissio muistuttaa tältä osin, että luokittelu rahastolle myönnetyksi valtiontueksi liittyy ennen kaikkea Ranskan päätökseen myöntää rahastolle laina, jota se ei olisi muuten saanut, vaikka takaisinmaksun määräaikoja olisikin noudatettu. Komissio peräänkuuluttaa rahaston maksuvalmiutta laina-ajan päättyessä nimenomaan sen vuoksi, että tämä on keskeinen kysymys arvioitaessa, mikä olisi rahaston tilanne, jos yksityinen pankki myöntäisi lainaa tavanomaisissa olosuhteissa, eikä sen vuoksi, että komissio epäilee, että laina olisi muutettu yksinkertaiseksi rahoitustueksi.
(66)
Tältä näkökannalta - jos ilmenisi, ettei ennakkoja ole maksettu takaisin määräajassa tai niitä ei maksettu takaisin lainkaan - tämä vahvistaisi samalla sen, ettei rahasto pystynyt hoitamaan perussäännössään määrättyjä tehtäviä ilman ulkoista rahoitusta ja ettei mikään pankki olisi tavanomaisissa markkinaolosuhteissa koskaan myöntänyt tällaista rahoitusta. Tältä osin komissio panee merkille, ettei Ranska ole ilmoittanut sille, että rahaston saamat ennakot olisi maksettu takaisin. Ennakot oli määrä maksaa takaisin seuraavasti: 1 päivänä marraskuuta 2006, kun kyseessä on 12 päivänä marraskuuta 2004 tehtyyn sopimukseen sisältyvä 15 miljoonan euron ennakko, 1 päivänä toukokuuta 2007, kun kyseessä on 27 päivänä toukokuuta 2005 tehtyyn sopimukseen sisältyvä 10 miljoonan euron ennakko, ja 1 päivänä heinäkuuta 2007, kun kyseessä on 11 päivänä lokakuuta 2005 tehtyyn sopimukseen sisältyvä 40 miljoonan euron ennakko (ks. johdanto-osan kappale 21). Rahaston mahdollisesti saaman neljännen ennakon (ks. johdanto-osan kappale 22) osalta tiedossa ei ole sopimuspäivämäärä eikä takaisinmaksupäivämäärä.
(67)
Takaisinmaksun kolme eräpäivää ovat jo menneet. Ensimmäinen eräpäivä oli jo mennyt, kun Ranska lähetti komissiolle viimeisimmän, 27 päivänä marraskuuta 2006 päivätyn kirjeensä sen jälkeen kun muodollisen tutkintamenettelyn aloittamisesta oli tehty päätös. Komissio arvioi, että jos ennakko olisi todellakin maksettu takaisin, Ranska tai rahasto olisi itse ilmoittanut asiasta viipymättä komissiolle, koska yksi perusteista, joilla pyrittiin kiistämään komission asiasta esittämä arvio, oli se, että ennakkoja ei voitu pitää valtiontukena niin kauan takaisinmaksun määräaika ei ollut vielä päättynyt. Ei ole epäilystäkään sitä, että jos ensimmäinen ennakko olisi maksettu takaisin, Ranska olisi ilmoittanut asiasta komissiolle 27 päivänä marraskuuta 2006 päivätyssä kirjeessään ja olisi toiminut samoin, jos toinen ennakko olisi maksettu takaisin 1 päivänä toukokuuta 2007 ja kolmas 1 päivänä heinäkuuta 2007. Samoin olisi tehty mahdollisen neljännen ennakon osalta. Lisäksi ammattilehdistöstä kantautuneet tiedot viittaavat siihen, ettei takaisinmaksua ole vielä tapahtunut. Komissio katsoo näin ollen, että alun perin ennakkona myönnetty tuki on muutettu suoraksi tueksi.
(68)
Edellä esitetyistä syistä komissio arvioi näin ollen, että valtion myöntämät ennakot merkitsevät valtion varoista myönnettyä taloudellista etua.
4.1.1.4 Valtiosta johtuvan taloudellisen edun olemassaolo
(69)
Komissio toteaa, että valtion ja rahaston välisissä kolmessa sopimuksessa nimenomaisesti todetaan, että myönnettyjen julkisten varojen tavoitteena on ottaa käyttöön järjestely, jolla suojaudutaan öljyn kansainvälisten hintojen vaihteluilta ja että kyseisen järjestelyn turvin futuurimarkkinoilta voidaan hankkia optioita. On selvää, etteivät rahaston alkuperäiset käyttövarat, joista saatiin ainoastaan jäsenten maksamista maksuosuuksista, olisi mahdollistanut tällaista toimintaa ainakaan siinä mittakaavassa, jossa sitä harjoitettiin. Itse asiassa ensimmäisestä, 12 päivänä marraskuuta 2004 tehdystä sopimuksesta ilmenee, että F15 miljoonan euron suuruisen ennakon tarkoituksena oli ”mahdollistaa järjestelyn aloittaminen”. Eli juuri näiden ennakoiden turvin rahasto pystyi tekemään futuurimarkkinoilla merkittäviä hankintoja.
(70)
Toisin sanoen Ranska on konkreettisesti tukenut ammattijärjestönä perustetun rahaston luomista ja rahaston toimintaa öljytuotteiden futuurimarkkinoilla, vaikka tämä toiminta ei ole ammattijärjestöjen tavanomaisen toiminnan mukaista, ja näin ollen yksityiset toimijat ovat joutuneet kilpailemaan olosuhteissa, jotka eivät vastaa tavanomaisia kilpailuolosuhteita. Ranska myös totesi jo 7 päivänä lokakuuta 2005, että ”hallitus on kannustanut ammattikuntaa toimenpiteeseen, jolla perustetaan kalastukselle aiheutuvien riskien torjuntarahasto. Tämän ammattikunnan hallinnoiman rahaston ansiosta kalastajat voivat (…) yhteisvastuullistaa maksukykynsä hankkiakseen futuurimarkkinoilta optioita, jotta he voivat suojautua polttoaineen hinnanvaihtelujen riskiltä”. Ranska jätti kokonaan mainitsematta, että kalastajien maksukyky oli peräisin valtion varoista, sillä kyseiseen päivämäärään mennessä oli jo maksettu kaksi ennakkoa. Ei ole kuitenkaan epäilystä siitä, että rahaston oli otettava huomioon viranomaisten vaatimukset, kun se päätti haltuunsa asetettujen varojen käytöstä. Ministeriöiden väliselle tarkastusryhmälle annettiin tehtäväksi ”tarkastaa rahaston toiminta ja varmistaa, että varojen käyttö täyttää lainsäädännön ja julkisten varojen käyttöä koskevien sääntöjen vaatimukset samalla kun täytetään rahastonhoitajien tekemät sitoumukset”, mikä osoittaa, että valtio halusi varmistaa, että rahaston varoja käytetään asianmukaisesti sopimuksissa määrätyllä tavalla.
(71)
Niinpä komissio katsoo kaikkien näiden seikkojen perusteella, että taloudellinen etu, joka on koitunut rahastolle myönnetyistä, optioiden hankintaan öljyn futuurimarkkinoilta tarkoitetuista ennakoista, on valtiosta johtuvaa (11).
4.1.1.5 Sellaisen taloudellisen edun olemassaolo, joka vääristää tai uhkaa vääristää kilpailua
(72)
Rahasto saa taloudellista etua verrattuna muihin futuurimarkkinoilla toimiviin yrityksiin riippumatta siitä, ovatko ne näillä markkinoilla tavanomaisesti toimivia yrityksiä tai yrityksiä, jotka on muodostettu tai voitaisiin muodostaa rahaston tavoin ammattijärjestönä muissa jäsenvaltioissa tai Ranskassa.
(73)
Ranska esittää, että ”rahaston ei voida katsoa saaneen etua verrattuna muihin yksityisiin rakenteisiin, jotka olisivat voineet toimia samassa asemassa, sillä se on ainoa ranskalainen ammattialajärjestö, jonka tavoitteena on saattaa kalastusalan yritykset yhteen optioiden ostamiseksi futuurimarkkinoilta.” Komissio huomauttaa tältä osin, että rahaston asemaa suhteessa kilpailusääntöihin ei pidä tarkastella yksinomaan suhteessa muihin rakenteisiin, jotka Ranskassa saattavat kalastusalan yrityksiä yhteen ja toimivat samassa asemassa kuin rahasto, vaan suhteessa kaikkiin ranskalaisiin ja eurooppalaisiin toimijoihin, jotka voivat toimia öljytuotteiden futuurimarkkinoilla.
(74)
Rahasto kiistää lisäksi sen seikan, että se olisi hyötynyt edullisista ehdoista harjoittaessaan sijoitustoimintaa futuurimarkkinoilla. Sen omin sanoin ”Rahasto toimii hyödykkeiden maailmanlaajuisilla markkinoilla yhdessä välittäjien ja erikoistuneiden rahoituslaitosten kanssa (…) [Se] ei ole kuitenkaan saanut mitään hintaetua, eikä sille ole tarjottu mitään erityisedellytyksiä suhteessa muihin markkinatoimijoihin.” Komissio ei katso, että rahaston saama taloudellinen etu olisi peräisin siitä, että muut markkinatoimijat tarjoaisivat sille etuoikeutettua kohtelua, vaan se katsoo, että rahasto on voinut toimia näillä markkinoilla ainoastaan sen vuoksi, että sillä oli valtion myöntämä rahoituksellinen liikkumavara, joka ylittää sen oman rahoituskyvyn, kun valtio sitä vastoin ei ole myöntänyt samanlaisia edellytyksiä muille yrityksille, joiden edun mukaista rahaston tavoin voisi olla näillä markkinoilla toimiminen (esimerkiksi muilla öljyn hinnankorotuksen koskettamilla aloilla toimivat yritykset) tai jotka toimivat näillä markkinoilla taloudelliseen tai kaupalliseen strategiaansa liittyvistä syistä (esimerkiksi öljy-yhtiöt).
(75)
Rahasto myöntää, että tämä etu on olemassa. Confédération de la Coopération Maritime -keskusjärjestön asiakirjassa, jota ei ole toimitettu komissiolle mutta joka on julkaistu sivustolla ”Assises de la pêche et de l’aquaculture de la Région Bretagne” (12), pääsihteeri de Feuardent kokoaa yhteen keskeiset kohdat Bretagnen alueen kanssa 24 päivänä toukokuuta 2006 pidetystä kokouksesta. Asiakirjan mukaan: ”Valtio on tähän mennessä myöntänyt 65 miljoonaa euroa. Rahasto on lisäksi saanut hyödykemarkkinoilla usean miljoonan euron voitot optioista, mikä merkitsee kiistämätöntä lisäarvoa.” Komissio päättelee näin ollen, että rahasto on pystynyt hankkimaan öljytuotteiden futuurimarkkinoilta optioita ainoastaan sen turvin, että sillä oli käytössään julkisia varoja, joita ei ollut muilla rakenteilla tai yrityksillä, ja rahasto on näin saanut tästä suoraa etua. Näin ollen rahaston saama etu vääristää tai uhkaa vääristää kilpailua.
4.1.1.6 Sellaisen taloudellisen edun olemassaolo, joka vaikuttaa jäsenvaltioiden väliseen kauppaan
(76)
Kuten pääsihteeri de Feuardent toteaa, rahasto on toiminut hyödykemarkkinoilla, joten se on toiminut öljyn kansainvälisillä markkinoilla.
(77)
Se ei siis ole toiminut pelkästään Ranskassa, joten on syytä katsoa, että myönnetyt ennakot vaikuttavat jäsenvaltioiden väliseen kauppaan.
4.1.1.7 Päätelmä
(78)
Voidaan siis todeta, että ne neljä edellytystä, joita vaaditaan valtiontuen olemassaolon toteamiseksi, täyttyvät: rahastolle myönnetyt ennakot ovat peräisin valtion varoista, ne johtuvat valtion toiminnasta, vääristävät tai uhkaavat vääristää kilpailua ja vaikuttavat jäsenvaltioiden väliseen kauppaan. Rahaston saama tuki on siis EY:n perustamissopimuksen 87 artiklan mukaista valtiontukea siltä osin kuin käyttövarat saadaan valtion varoista ja niitä käytetään optioiden hankkimiseen öljytuotteiden futuurimarkkinoilta.
4.1.2 Tuen soveltuvuus yhteismarkkinoille
(79)
Kuten valtion ja rahaston välisistä sopimuksista käy ilmi, kyseisen ennakoina myönnetyn valtiontuen tarkoituksena oli käynnistää ja mahdollistaa rahaston toimet öljyn ja sen johdannaistuotteiden futuurimarkkinoilla. Kyseessä on siis rahaston toimintatuki. Ranska myöntää lisäksi 6 päivänä joulukuuta 2005 päivätyssä kirjeessään, että mainitut summat on myönnetty ”varmistamaan rahaston toiminta”.
(80)
Perustamissopimuksen 87 artiklan 2 ja 3 kohdan mukaan tiettyjä tukiluokkia pidetään tai voidaan pitää yhteismarkkinoille soveltuvina. Olisi tarkasteltava, voidaanko rahaston toimintatuki luokitella johonkin näistä luokista.
(81)
Komissio toteaa, ettei tuki vastaa perustamissopimuksen 87 artiklan 2 kohdassa määrättyjä tapauksia.
(82)
Tukea ei ole tarkoitettu luonnonmullistusten tai muiden poikkeuksellisten tapahtumien aiheuttaman vahingon korvaamiseen. Komissio muistuttaa tältä osin, että öljyn hinnanvaihtelut ovat luontainen osa taloudellista toimintaa. Hinnanvaihtelut koskettavat myös öljytuotteiden kuluttajien muita toiminta-aloja kaikissa Euroopan unionin jäsenvaltioissa, eikä niitä voida pitää perustamissopimuksen 87 artiklan mukaisena luonnononnettomuutena tai poikkeuksellisena tapahtumana. Tuki ei siis ole perustamissopimuksen 87 artiklan 2 kohdan b alakohdan mukaisesti yhteismarkkinoille soveltuva tuki.
(83)
Ei voida myöskään katsoa, että tuki soveltuisi yhteismarkkinoille siltä perustalta, että sovellettaisiin suoraan perustamissopimuksen 87 artiklan 3 kohtaa ja siinä esitettyjä eri tapauksia.
a)
Kyseessä ei selvästikään ole tuki, joka olisi tarkoitettu tukemaan taloudellisen kehityksen edistämistä alueilla, joilla elintaso on poikkeuksellisen alhainen tai joilla vajaatyöllisyys on vakava ongelma (87 artiklan 3 kohdan a alakohta). Tuen tarkoituksena on mahdollistaa rahaston toiminta merkityksellisillä futuurimarkkinoilla. Sillä ei siis ole mitään yhtymäkohtaa mainitussa a alakohdassa tarkoitettuihin tukiin.
b)
Rahastoa ei voida pitää Euroopan yhteistä etua koskevana tärkeänä hankkeena eikä kyseessä ole jäsenvaltion taloudessa olevan vakavan häiriön poistamiseen tarkoitettu tuki (87 artiklan 3 kohdan b alakohta). Rahasto on nimenomaan ranskalainen eivätkä muut jäsenvaltiot ole ilmaisseet aikomustaan perustaa samantyyppisiä rahastoja. Rahastolla ei siis ole eurooppalaista ulottuvuutta. Siltä osin, voidaanko tukea pitää jäsenvaltion taloudessa olevan vakavan häiriön poistamiseen tarkoitettuna tukena, komissio toteaa, ettei ole olemassa mitään osatekijöitä, joiden turvin voitaisiin sanoa, että varojen ohjaaminen tämänkaltaiseen rahastoon mahdollistaisi tällaisen häiriön poistamisen. Rahastoa itseään hyödyttävästä tuesta voidaan todeta, että tuki hyödyttää ainoastaan yhtä taloudellista yksikköä, ja vaikka tuki on yhteydessä kalastusalan yrityksille myönnettyyn tukeen, se ei hyödytä jäsenvaltion koko taloutta. Lisäksi komissio muistuttaa, että se on aina katsonut, ettei ole viranomaisten tehtävä myöntää öljyn hinnannousun vuoksi rahoitustukea. Viranomaisten tehtävänä on päinvastoin kannustaa yrityksiä sopeutumaan hinnannoususta johtuviin uusiin taloudellisiin edellytyksiin. Sen vuoksi tuki, jonka turvin jokin taloudellinen yksikkö pystyy toimimaan merkityksellisillä futuurimarkkinoilla, ei ole tämän tavoitteen mukainen.
c)
Rahaston olemassaolo ei sinällään täytä perustamissopimuksen 87 artiklan 3 kohdan c alakohdan vaatimuksia. Kyseisen alakohdan mukaan yhteismarkkinoille soveltuvana voidaan pitää tukea tietyn taloudellisen toiminnan tai talousalueen kehityksen edistämiseen, jos tuki ei muuta kaupankäynnin edellytyksiä yhteisen edun kanssa ristiriitaisella tavalla. Itse asiassa ei ole mitään osatekijöitä, jotka osoittaisivat, että öljyn futuurimarkkinoilla tapahtuvan toiminnan kehittäminen tai lisääminen olisi suotavaa. Toiminta ei myöskään liity johonkin talousalueeseen. Sen vuoksi ei voida katsoa, että tuki soveltuisi yhteismarkkinoille edellä mainitun c alakohdan nojalla.
d)
Tämäntyyppinen tuki ei myöskään kuulu niihin tukiluokkiin, joita voitaisiin pitää yhteismarkkinoille soveltuvina 87 artiklan 3 kohdan e alakohdan mukaisesti tehdyn neuvoston päätöksen perusteella.
(84)
Komissio toteaa lisäksi, ettei rahaston toimintatukeen voida soveltaa mitään niistä suuntaviivoista, jotka komissio on antanut valtiontukien tarkastelemiseksi.
(85)
Tämän vuoksi on pääteltävä, ettei voida katsoa, että rahastolle optioiden hankkimiseksi futuurimarkkinoilta myönnetty tuki soveltuisi yhteismarkkinoille perustamissopimuksessa sallittujen poikkeusten turvin.
4.2 Kalastusalan yrityksiä hyödyttävä tuki: polttoainekulujen alentaminen
(86)
Ennen kuin komissio tarkastelee muodollisen tutkintamenettelyn aloittamiseen johtaneita tukia, sen on otettava kantaa rahaston väitteeseen, jonka mukaan rahastolle ja kalastusalan yrityksille myönnettyjen tukien tarkastelussa olisi otettava huomioon, että vähämerkityksisten tukien enimmäismäärää oli tarkoitus nostaa kalastusalalla. Rahaston mukaan kyseiset summat (keskimäärin noin 16 000 euroa yritystä kohden lukuun ottamatta tukea, jota rahasto pitää kalastajille myönnettynä suorana sosiaalisena tukena) jäävät huomattavasti alle sen määrän (30 000 euroa yritystä kohden), joka oli tarkoitus vahvistaa ajankohtana, jona rahasto maksoi korvaukset (13). Myös Ranskan viranomaiset viittaavat vastauksessaan vähämerkityksisen tuen enimmäismäärän nostamiseen mutta eivät vaadi määrän soveltamista kyseiseen tukeen.
(87)
Ensinnäkin komissio muistuttaa, että Euroopan yhteisön perustamissopimuksen 87 ja 88 artiklan soveltamisesta vähämerkityksiseen tukeen maatalous- ja kalastusalalla 6 päivänä lokakuuta 2004 annetun komission asetuksen (EY) N:o 1860/2004 (14) (voimassa ajankohtana, jona tuet myönnettiin kalastusalan yrityksille) 3 artiklan mukaan vähämerkityksistä tukea voitiin myöntää enintään 3 000 euroa yritystä kohden kolmen vuoden aikana. Tässä päätöksessä käsitellyt tuet ovat näitä summia huomattavasti suurempia, eikä Ranska ole myöskään maininnut huomautuksissaan, että tätä enimmäismäärää olisi mahdollisesti sovellettu yrityksiin, joiden osalta näin olisi voitu tehdä. Toisaalta, vaikka komission hiljattain antamassa asetuksessa (EY) N:o 875/2007 (15) vahvistettu 30 000 euron määrä ylittää rahaston edellä mainitsemat 16 000 euroa, rahaston esille tuoma summa on vain keskimäärä. Ranska on myös virheellisesti päätynyt tähän 16 000 euron summaan lukiessaan pois sen osan tukea, jota se pitää sosiaalisena tukena ja joka on otettava arvioinnissa huomioon (ks. johdanto-osan kappaleet 122 ja 123). Kun otetaan huomioon rahastoon kuuluvien kalastusalan yritysten vaihteleva koko, voidaan olla varmoja siitä, että tietyille yrityksille on myönnetty tukea yli 30 000 euroa. Esimerkiksi 20-25 metrin troolareiden saama vuotuinen korvaus on suunnilleen 35 000 euroa eli 70 000 euroa vuosina 2005 ja 2006 (16). Joka tapauksessa, kuten edellä on todettu, Ranska ei ole vaatinut vähämerkityksisen tuen uuden enimmäismäärän soveltamista eikä esitä mitään todisteita siitä, että se olisi soveltanut tätä enimmäismäärää. Kun otetaan huomioon kaikki nämä osatekijät, komission velvollisuutena on sen vuoksi osana valtiontukijärjestelmien jatkuvaa seurantaa tarkastaa, ovatko tuet perustamissopimuksen 87 artiklan määräysten mukaisia.
4.2.1 Valtiontuen olemassaolo
(88)
Ranska katsoo, että tarkastellessaan valtiontuen olemassaoloa komissiolla ei ole perusteita keskittyä rahaston toimintaan. Ranska mukaan ”luokittelussa valtiontueksi on tukeuduttava ainoastaan valtion myöntämän takaisinmaksettavan ennakon tapauskohtaiseen tarkasteluun eikä rahaston toiminnan tarkasteluun. Ranskan viranomaiset toivovat, että ainoastaan päätöksen 3.1 osaa pidettäisiin merkityksellisenä. Päätöksen 3.2. osassa kritisoidaan rahaston toimintaa - rahaston, joka on ammattijärjestö ja joka hankkii optioita suojatakseen jäseniään dieselöljyn hinnanvaihteluilta.” (17).
(89)
Tältä osin komissio muistuttaa, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaisesti tukia ei määritellä syiden eikä tavoitteiden vaan vaikutusten perusteella (18). Sen lisäksi, että rahaston tehtävänä on hankkia optioita futuurimarkkinoilta, valtion kanssa tehtyjen sopimusten mukaan sen tavoitteena on maksaa kalastusalan yrityksille korvauksena erotus, joka on katetun enimmäishinnan ja asianomaisen kuukauden vertailuindeksin keskimääräisen hinnan välillä. Komissio katsoo näin ollen, että kalastusalan yritykset ovat hyötyneet rahaston käyttöönottaman järjestelmän tuomista erityisistä eduista ja että valtion myöntämien ennakoiden vaikutuksia on syytä arvioida myös kalastusalan yritysten saamien etujen kannalta sen lisäksi, että on arvioitu rahaston saamaa etua.
4.2.1.1 Valtion varoista myönnetyn taloudellisen edun olemassaolo
(90)
Kalastusalan yritykset ovat saaneet rahaston toiminnasta kaksinaista etua: toisaalta niille on tarjoutunut mahdollisuus hankkia polttoainetta edulliseen hintaan ja toisaalta ne ovat saaneet korvauksen, joka osittain kattaa niiden polttoainekulut.
(91)
Ensimmäisen näkökohdan suhteen voidaan todeta, että se seikka, että rahasto on hankkinut optioita futuurimarkkinoilta ja siirtänyt sitten futuurikaupalla hankitun polttoaineen CECOMER:lle, joka on merenkulkualan osuuskuntien hankintakeskus, on tarjonnut rahastoon kuuluville yrityksille mahdollisuuden ostaa näiden osuuskuntien hankkimaa polttoainetta tavanomaista markkinahintaa halvemmalla. Kuten edellä on todettu (ks. tämän päätöksen johdanto-osan kappale 75), tämä on ollut mahdollista ainoastaan siksi, että ”Valtio on tähän mennessä myöntänyt 65 miljoonaa euroa. Rahasto on lisäksi saanut hyödykemarkkinoilla usean miljoonan euron voitot optioista, mikä merkitsee kiistämätöntä lisäarvoa.” Komissio toteaa näin ollen, että polttoainetta on pystytty toimittamaan kalastusalan yrityksille tavanomaista markkinahintaa alhaisempaan hintaan sen turvin, että valtio on myöntänyt ennakkoja ja rahastolla on ollut omia varoja eli se on saanut tuloa jäsenten maksamista maksuosuuksista ja voittoa öljytuotteiden futuurimarkkinoilla toteuttamistaan spekulatiivisista toimista.
(92)
Myös varat, joilla kalastusalan yrityksille maksetut korvaukset on rahoitettu, ovat peräisin kahdesta rahoituslähteestä (valtion varat ja rahaston yksityisestä toiminnastaan saamat varat).
(93)
Kuten tämän päätöksen johdanto-osan kappaleessa 24 todetaan, rahasto vastaa hinnanerosta, joka on 12 päivänä marraskuuta 2004 ja 27 päivänä toukokuuta 2005 tehtyjen sopimusten mukaan ”katetun enimmäishinnan” ja vertailuindeksin kuukausittaisen keskihinnan välillä ja 11 päivänä lokakuuta 2005 tehdyn sopimuksen mukaan 30 senttiä litralta olevan hinnan ja kuukausittaisen keskimääräisen viitehinnan välillä, jos tämä viitehinta on tätä korkeampi.
(94)
Suunnitteilla oli alun perin tasoitusjärjestelmä, joka perustui oletukseen, että ne lisäkustannukset, joita aiheutuisi suhteessa viitehintaan hintojen ollessa korkealla, tasoittuisivat jäsenten maksamien maksuosuuksien turvien hintojen ollessa kohtuullisemmat. Järjestelmän oli tarkoitus olla omavarainen. Tämän päätöksen johdanto-osan kappaleessa 75 jo mainitussa de Feuardentin muistiossa todetaan, että ”rahasto oli käytännössä valmis hankkimaan ensimmäiset optionsa jo huhtikuussa 2004. CECOMER:n vuonna 2005 tarvitsema polttoainemäärä (noin 200 miljoonaa litraa) pystyttiin tuolloin kattamaan hintaan 0,28 senttiä/litra eli noin 4 miljoonalla eurolla”. Rahasto olisi siis pystynyt vuoden 2004 alussa selviämään dieselöljyvakuutuksista aiheutuvista suhteellisen vaatimattomista menoista omien varojensa turvin. Vaikuttaa siis siltä, että rahasto olisi alun perin hyvinkin voinut olla omavarainen.
(95)
Koska öljyn hinta pysytteli kuitenkin hyvin korkealla ja rahastoon liittyminen yleistyi, rahaston jäsenmäärä kasvoi nopeasti ja huomattavasti. Tämän seurauksena dieselöljyvakuutuksen kustannukset nousivat huomattavasti, ja ne voitiin kattaa ainoastaan valtion rahastolle myöntämien ennakoiden turvin.
(96)
Pyrittäessä arvioimaan, kuinka paljon rahasto tarvitsi varoja pystyäkseen maksamaan dieselöljyvakuutuksesta aiheutuvat kustannukset vuonna 2005, voidaan lähteä oletuksesta, että kulutetun polttoaineen määrä, josta kalastusalan yritykset hakivat korvausta, ylitti luultavasti 200 miljoonaa litraa (ks. johdanto-osan kappale 94) ja nousi arviolta lähes 900 miljoonaan litraan. Jos perusteeksi otetaan vuotuinen keskimääräinen kulutus, jota käytetään johdanto-osan kappaleissa 55 ja 56 esitetyissä laskelmissa, 1 000:n alle 12 metrin aluksen kulutus voidaan laskea kaavalla 1 000 alusta × 200 tonnia/alus eli 200 000 tonnia ja yli 12 metrin alusten kulutus kaavalla 1 400 alusta × 480 tonnia/alus eli 672 000 tonnia, jolloin lopputulokseksi saadaan 872 000 tonnia (tai 872 miljoonaa litraa). Todellisuudessa, kuten johdanto-osan kappaleessa 55 todetaan, jos ajatellaan, että alukset kalastavat vuodessa pikemminkin 38 viikkoa kuin 48 viikkoa, kulutus on luultavasti lähempänä 700 000 tonnia (1 000 alle 12 m:n alusta × 158 tonnia eli 158 000 tonnia ja 1 400 yli 12 m:n alusta × 380 tonnia eli 532 000 tonnia). Olettaen, että korvaus on enintään 12 senttiä litralta (kolmanteen ennakkoon sovellettu enimmäismäärä) (19), rahasto tarvitsi vuosittain noin 85 miljoonaa euroa. Kun otetaan huomioon, että kalastusalan yritykset ovat kenties vakuuttaneet vain osan polttoaineen kulutuksestaan, määrärahoja on luultavasti tarvittu vähemmän, mutta silti varoja on tarvittu vuodessa useita kymmeniä miljoonia euroja, mitä voidaan verrata vuotta 2005 koskeneeseen alkuperäiseen arvioon 4 miljoonasta eurosta. Näin ollen on selvää, ettei rahasto olisi pystynyt kattamaan suojaa, jota se tarjosi jäsenilleen vastineena niiden maksuosuuksista, ilman ulkopuolisia, valtion myöntämistä ennakoista saatuja varoja.
(97)
Pystyäkseen kattamaan dieselöljyvakuutuksen rahasto on saanut julkisia varoja, joiden moitteeton hoito on ollut sen tehtävänä. Rahaston käyttövarat koostuvat näin ollen jäsenten maksamista maksuosuuksista, valtion myöntämistä ennakoista ja mahdollisista voitoista, joita rahasto on saanut toiminnastaan öljyn futuurimarkkinoilla. Se osuus rahaston varoista, joka koostuu valtion myöntämistä ennakoista, on eittämättä peräisin valtion varoista. Niistä futuurimarkkinoilla saaduista voitoista, joiden ansiosta kalastusalan yritykset ovat voineet hankkia halvempaa polttoainetta, voidaan todeta, ettei voittoja olisi saatu ilman valtion varoja, sillä rahasto pystyi näiden varojen turvin toteuttamaan rahoitustoimia futuurimarkkinoilla. Vaikka rahaston ja CECOMER:n välisten sopimusten yksityiskohdat eivät olekaan tiedossa eikä niitä voida päätellä Ranskan toimittamista asiakirjoista, komissio otaksuu lisäksi, että jäsenyrityksille myönnetty, hinnanerotusta vastaava korvaus ei ole ollut niin korkea kuin se olisi ollut, jos CECOMER ja merenkulkualan osuuskunnat olisivat toimittaneet kalastajille tavallisilta markkinoilta ostettua polttoainetta eli jos rahasto ei olisi toiminut futuurimarkkinoilla. Rahaston futuurimarkkinoilla toteuttamista toimista saatu voitto on näin ollen siirretty CECOMER:lle, merenkulkualan osuuskuntien hankintaa hoitavalle osuuskunnalle, ja lopulta kalastusalan yrityksille, jotka hankkivat polttoaineen näiltä osuuskunnilta. Käytännössä tämä on epäilemättä näkynyt siten, että rahasto on pystynyt jatkamaan korvausten maksua kauemmin kuin jos rahasto olisi ollut pelkkä välittäjäjärjestö, jonka tehtävänä oli jakaa valtion myöntämät 65 (tai 77) miljoonaa euroa dieselöljyvakuutuksien järjestelmässä.
(98)
Komissio katsoo näin ollen, että valtion varoja on käytetty joko suoraan kasvattamaan rahaston käyttövaroja tai tuomaan voittoa, jolla käyttövaroja on sitten kasvatettu, ja nimenomaan näiden valtion varojen turvin kalastusalan yritykset ovat saaneet taloudellista etua, koska toisaalta ne ovat voineet hankkia polttoainetta edulliseen hintaan ja toisaalta ne ovat saaneet viitehintaan perustuvan korvauksen.
4.2.1.2 Valtiosta johtuvan taloudellisen edun olemassaolo
(99)
Kolmessa, mahdollisesti neljässä, valtion ja rahaston välisessä sopimuksessa määrätään, että ennakkoina myönnettyjen julkisten varojen perimmäisenä tavoitteena on kalastusalan yritysten polttoainekulujen osittainen korvaaminen. Kalastajille maksetaan korvauksena viitehinnan ja myyntihinnan välinen erotus, minkä lisäksi polttoaineen toimittaja, joka on yleensä merenkulkualan osuuskunta, tarjoaa dieselöljyä tavanomaista alhaisempaan hintaan.
(100)
Rahaston käyttövarat koostuivat alun perin jäsenten maksamista maksuosuuksista, joita sitten kasvatettiin valtion myöntämällä ensimmäisellä ennakolla, ja tarjosivat rahastolle mahdollisuuden toimia futuurimarkkinoilla ja saada toimistaan voittoa, joka ei kuitenkaan riittänyt siihen, että rahasto olisi samaan aikaan pystynyt varmistamaan korvauksen maksamisen kalastusalan yrityksille vastineena niiden maksamista maksuosuuksista. Kahden, mahdollisesti kolmen lisäennakon ansiosta rahasto pystyi jatkamaan toimintaansa ennen kuin sen oli vähitellen tehtävä vastakkaisia transaktioita saadakseen tarpeeksi käteistä korvausten maksamiseen. Komissio toteaa, että rahaston puheenjohtaja teki futuurimarkkinoilla toteutettavia toimia koskevat päätökset. Toimien konkreettinen toteuttaminen uskottiin välittäjille ja erikoistuneille rahoituslaitoksille (ks. johdanto-osan kappale 74), joille rahasto maksoi korvauksen. Korvauksen määrä ei ole kuitenkaan komission tiedossa. Rahaston perussäännössä määrätään, että puheenjohtajan on kuultava rahaston hallitusta ”päättääkseen toteutettavista hankkeista”, mutta valtio ei ole ollut mukana rahaston hallituksessa. Vaikka rahaston yleisenä velvoitteena oli ”pitää kirjanpitoa, jonka avulla voidaan pyynnöstä selvittää ennakon käyttö, varojen kohdentaminen ja kustannusten syntyminen”, valtio ei päättänyt strategiasta, jota rahasto noudatti optioiden hankinnassa, eikä yrityksille maksettavien korvausten tasosta. Tämän vuoksi vaikka 4.1.1.4 kohdassa osoitettuun tapaan ei ole epäilystä siitä, että kolmena, mahdollisesti neljänä, ennakkona myönnetty tuki on valtiosta johtuvaa, samaa ei voida sanoa lisäeduista, joista kalastusalan yritykset ovat voineet hyötyä ja jotka osittain johtuvat niiden maksamista maksuosuuksista ja osittain rahaston kaikkien käyttövarojen viisaasta hallinnasta. Jos kalastajille maksettu lopullinen tuki on ollut futuurimarkkinoilla toteutettujen toimien ansiosta suurempi kuin rahaston alun perin saamat julkiset varat, se osa tuesta, joka ylittää myönnetyt julkiset varat, ei ole itse asiassa johtunut mistään valtion tekemästä päätöksestä. Näin ollen komissio katsoo, että vaikkei kirjanpidolliselta näkökulmalta ole mahdollista erotella tarkasti, mikä osa on peräisin valtion varoista ja mikä osa rahaston omista varoista, koska käyttövaroja on kokonaisuudessaan hyödynnetty öljyn futuurimarkkinoilla toteutetuissa toimissa ja korvauksen maksamisessa, valtiosta ei kuitenkaan johdu se etu, joka vastaa erotusta, joka on kalastusalan yritysten saaman kokonaistuen ja valtion myöntämien, kalastusalan yrityksille siirrettyjen ennakkojen kokonaismäärän välillä.
4.2.1.3 Sellaisen taloudellisen edun olemassaolo, joka vääristää tai uhkaa vääristää kilpailua
(101)
Komissio katsoo, että polttoainekustannusten alennus, josta rahastoon kuuluvat kalastusalan yritykset ovat hyötyneet, tuo näille yrityksille etua, sillä nämä yritykset ovat ainoita alennuksesta hyötyneitä yrityksiä. Niiden asema on vahvistunut muihin niiden kanssa yhteisön markkinoilla kilpaileviin yrityksiin nähden, ovatpa kyseessä sitten kalastusalan yritykset tai muilla talouden aloilla toimivat yritykset, joiden edun mukaista on alentaa polttoainekuluihin sidoksissa olevia tuotantokustannuksiaan. Koska suojautumisjärjestelmä koskee lisäksi ainoastaan kalastusalan yrityksiä, näille yrityksille myönnettyä etua on tarkasteltava alakohtaisena etuna, joka ei ole muiden alojen ulottuvilla. Kaikenlainen tuki, joka suosii tiettyä alaa, kuitenkin vääristää tai uhkaa vääristää kilpailua (ks. valtiontuesta, jonka Ruotsi on myöntänyt ammattikalastajille verovähennyksinä, 8 päivänä helmikuuta 2006 tehty komission päätös 2006/269/EY (20), johdanto-osan kappaleet 31 ja 35).
(102)
Ranska väittää, ettei kyseinen tuki ole suosinut rahaston jäsenyrityksiä, koska ”rahastoon liittyminen on vapaaehtoista ja avointa kaikille kalastusalan yrityksille, kunhan ne maksavat maksuosuutensa”. MQA lisää, että rahastoon liittyminen on avointa ”ilman, että huomioon otettaisiin etuyhteydessä olevan tahon rakenne tai kansalaisuus”. Rahasto täsmentää, että ”rahaston jäsenyritykset ovat ranskalaisessa, mutta myös espanjalaisessa ja alankomaisessa omistuksessa”.
(103)
Komissio toteaa tältä osin, että rahastoon voivat liittyä ainoastaan sellaiset kalastusalan yritykset, joilla on Ranskan Euroopassa sijaitsevilla alueilla tai Ranskan merentakaisissa departementeissa rekisteröityjä aluksia. Alankomaisessa tai espanjalaisessa omistuksessa olevat yritykset, joilla on ranskalaisia aluksia, voivat tosiaankin liittyä rahastoon, ja juuri näihin aluksiin Ranska ja rahasto viittaavatkin vastauksessaan. Muut yhteisön alukset eivät kuitenkaan voi liittyä rahaston.
(104)
Kaikki yritykset, jotka saavat rahastolta korvauksia, kilpailevat yhteisön markkinoilla niiden yritysten kanssa, joiden alukset purjehtivat muiden jäsenvaltioiden lipun alla ja joiden edun mukaista on myös alentaa polttoainekuluihin sidoksissa olevia tuotantokustannuksiaan mutta joiden käytössä ei ole rahaston käyttöönottaman järjestelmän kaltaista järjestelmää. Tästä syystä niiden kalastusalan yritysten saama etu, jotka kuuluvat rahastoon tai voisivat liittyä siihen vaikkeivät vielä olekaan jäseniä (eli kaikki Ranskan lipun alla purjehtivat aluksia omistavat kalastusalan yritykset), merkitsee selvää kilpailun vääristymistä.
(105)
Rahasto arvioi myös, että kilpailun vääristymiseen liittyviä tekijöitä on etsittävä muualta. Rahasto viittaa huomattaviin lisäkustannuksiin, jotka sen mukaan ovat vailla taloudellista perustaa, kuten kalastuslaivaston monivuotisten ohjausohjelmien hallinnoinnista (eli laivaston kokonaiskapasiteetin hallinnoinnista) aiheutuviin kustannuksiin tai ”tuotanto-oikeuksien” hallinnoinnista aiheutuviin kustannuksiin, ja toteaa, että ”Kansalliseen politiikkaan liittyvät oikeudet ovat (…) todellinen eurooppalaista kilpailua vääristävä tekijä [ja] ne irtautuvat pitkälti talouden alalta”.
(106)
Komissio toteaa tältä osin, että nämä kustannukset, ovatpa ne Ranskassa sitten alhaisempia tai korkeampia kuin muissa jäsenvaltiossa, johtuvat kalastusta nykyisin sääntelevän lainsäädäntökehyksen asettamista rajoitteista. Kalastusoikeusperustaisista hallinnointivälineistä kalastusalalla 26 päivänä helmikuuta 2007 antamassaan tiedonannossa (21) komissio muistuttaa, että yhteisön kalastusalalle on ominaista hallinnointivälineiden ja -mekanismien moninaisuus ja että samankaltaiset tilanteet hoidetaan usein hyvinkin eri tavoin riippuen asianomaisesta jäsenvaltiosta. Tämän seurauksena kalastusoikeuksia myydään ja ostetaan joissain jäsenvaltioissa, joko vakiintuneilla markkinoilla tai välillisesti. Rahaston mainitsemia kustannuksia aiheutuu eri jäsenvaltioiden laivastoille, ja ne liittyvät kalastusalan taloudelliseen kehitykseen. Ne johtuvat siitä, että kansallisella tasolla pannaan täytäntöön hallintotoimenpiteitä, joita yhteinen kalastuspolitiikka edellyttää tai jotka se tekee tarpeellisiksi. Tämä täytäntöönpano ei tee perustelluksi sitä, että jossakin jäsenvaltiossa otetaan käyttöön erityisiä tukia. Tämän vuoksi, toisin kuin rahasto väittää, kilpailun vääristymistä ei pidä tarkastella ainoastaan merkityksellisillä markkinoilla, esimerkiksi ”alueellisilla mikromarkkinoilla”, joihin rahasto viittaa, vaan, kuten perustamissopimuksessa määrätään, koko yhteisössä. Jos rahaston myöntämän tuen vaikutuksena alueellisen kalastuksen säilyttäminen helpottuu ja suojataan luonnonvaroja estämällä avomerialuksia hyödyntämästä lähivesiä tai troolareita suuntautumasta erikoistuneempaan kalastukseen, kuten rahasto esittää, kyseessä on todellakin tuki, joka vääristää tai uhkaa vääristää kilpailua, ja näin ollen valtiontuki.
(107)
Edellä esitetyistä syistä komissio katsoo sen vuoksi, että valtion myöntämät varat, joista kalastusalan yritykset ovat rahaston välityksellä hyötyneet, vääristävät tai uhkaavat vääristää kilpailua.
4.2.1.4 Sellaisen taloudellisen edun olemassaolo, joka vaikuttaa jäsenvaltioiden väliseen kauppaan
(108)
Rahasto kiistää, että ammattijärjestöön kuuluville kalastusalan yrityksille myönnetyt tuet vaikuttaisivat jäsenvaltioiden väliseen kauppaan. Itse asiassa rahaston mukaan nämä yritykset harjoittavat toimintaansa ”markkinoilla, jotka eivät ole millään muotoa yksittäiset vaan koostuvat pikemminkin alueellisten mikromarkkinoiden muodostamasta mosaiikista”.
(109)
Komissio toteaa tältä osin, että Ranskan kalastus- ja kalanviljelytuotteiden maailmanlaajuisen viennin kokonaisarvo oli 1 290 miljoonaa euroa vuonna 2005, ja tästä viennistä 80 prosenttia suuntautui Euroopan unionin muihin jäsenvaltioihin. Näiden tuotteiden Ranskaan suuntautuvan tuonnin kokonaisarvo oli 3 693 miljoonaa euroa vuonna 2005, ja tuonnista (eri lähteiden mukaan) 40-60 prosenttia oli peräisin Euroopan unionin jäsenvaltioista (22). Vertailun vuoksi voidaan todeta, että tuotannon kokonaisarvo Ranskassa oli 1 868 miljoonaa euroa. Ilman, että olisi tarpeen tehdä erittäin yksityiskohtainen numerotietoihin perustuvaa taloudellinen erittely (23), on selvää, että riippumatta siitä, mitkä ovat Ranskan tai Euroopan satamissa todetut lajikohtaiset päivittäiset hinnanvaihtelut, Ranskan ja muun Euroopan välisen kaupan määrällä on huomattava vaikutus kalastus- ja vesiviljelytuotteiden hankintataseeseen Ranskassa. Toimenpiteet, joilla pyritään tuomaan etua useille ranskalaisille kalastusalan yrityksille (yli 30 prosenttia laivastosta) alentamalla niiden tuotantokustannuksia, vaikuttavat väistämättä jäsenvaltioiden väliseen kauppaan kalastusalalla.
(110)
On siis selvää, että etu, jota kalastusalan yrityksille on koitunut siitä, että osasta niiden tuotantokustannuksia on huolehdittu, vaikuttaa jäsenvaltioiden väliseen kauppaan.
4.2.1.5 Päätelmä
(111)
Ne neljä edellytystä, joita vaaditaan valtiontuen olemassaolon toteamiseksi, täyttyvät ainoastaan osittain. Kalastusalan yritysten saama etu johtuu valtion varojen käytöstä, vääristää tai uhkaa vääristää kilpailua ja vaikuttaa jäsenvaltioiden väliseen kauppaan. Sitä vastoin etu johtuu valtiosta vain ennakoiden osalta, sillä ennakot muodostavat ainoastaan osan rahaston käyttövaroista, ja valtio ei ole puuttunut valintoihin, joita rahasto on tehnyt kartuttaakseen käyttöönsä asetettuja varoja. Komissio voi näin ollen todeta perustamissopimuksen 87 artiklan mukaisen valtiontuen olemassaolon ainoastaan myönnettyjen julkisten varojen, eli 65 tai 77 miljoonan euron, osalta.
(112)
Komissio huomauttaa lopuksi, että sen estämättä, mitä Ranskan 7 päivänä lokakuuta 2005 ja 21 päivänä huhtikuuta 2006 esittämissä vastauksissa todetaan, Ranskan viranomaiset eivät todellisuudessa kiistä komission päätelmiä valtiontuen olemassaolosta. Kun vuoden 2007 talousarvioesitystä tarkasteltiin Ranskan kansalliskokouksessa ja maatalous- ja kalastusministeriltä kysyttiin rahaston tulevaisuudesta, ministeri itse asiassa vastasi: ”rahasto on ollut toiminnassa 1 päivästä marraskuuta 2004, mutta Euroopan komissio seuraa sitä tarkkaan, sillä kyseessä on valtiontuki.” (24).
4.2.2 Tuen soveltuvuus yhteismarkkinoille
(113)
Perustamissopimuksen 87 artiklan 2 ja 3 kohdan mukaan tiettyjä tukiluokkia pidetään tai voidaan pitää yhteismarkkinoille soveltuvina.
(114)
Komissio toteaa, etteivät tuet vastaa perustamissopimuksen 87 artiklan 2 kohdassa määrättyjä tapauksia.
a)
Kun MQA toteaa, että rahasto on toiminut ”kuluttajia suojelevan järjestönä” tai ”öljytuotteiden kuluttajat yhdistävänä tahona”, vaikuttaa siltä, että se ehdottaa, että kalastusalan yrityksille myönnetyt tuet voitaisiin katsoa 87 artiklan 1 kohdassa tarkoitetuksi yksittäisille kuluttajille myönnettäväksi sosiaaliseksi tueksi. Tältä osin komissio toteaa ainoastaan, että kyseisessä kohdassa tarkoitetaan nimenomaan yksittäisiä kuluttajia eikä yrityksiä ja että näin ollen sitä ei voida soveltaa tässä tapauksessa (ks. myös tämän päätöksen johdanto-osan kappale 50). Tuki ei siis ole perustamissopimuksen 87 artiklan 2 kohdan b alakohdan mukaisesti yhteismarkkinoille soveltuva tuki.
b)
Tukia ei ole tarkoitettu luonnonmullistusten tai muiden poikkeuksellisten tapahtumien aiheuttaman vahingon korvaamiseen. Öljyn hinnanvaihtelut ovat itse asiassa luontainen osa taloudellista toimintaa. Hinnanvaihtelut koskettavat myös öljytuotteiden kuluttajien muita toiminta-aloja kaikissa Euroopan unionin jäsenvaltioissa, eikä niitä voida pitää perustamissopimuksen 87 artiklan 2 kohdan b alakohdan mukaisena luonnononnettomuutena tai poikkeuksellisena tapahtumana. MQA kiistää kuitenkin tämän arvion todeten, että tuki liittyy poikkeukselliseen tilanteeseen, ”sillä komissio myöntää itsekin alan poikkeukselliset taloudelliset ja sosiaaliset ongelmat”. On totta, että kalastusala joutuu kohtaamaan erityisiä vaikeuksia, joita komissio on tarkastellut yksityiskohtaisesti 9 päivänä maaliskuuta 2006 antamassaan tiedonannossa (25) kalastusalan taloudellisen tilanteen parantamisesta. Tiedonannossaan komissio osoittaa, että alan taloudellisten ja sosiaalisten vaikeuksien syynä on alan rakenteellinen sopeutumattomuus toimintaan kohdistuviin rajoitteisiin. Komissio esittää tiedonannossaan erilaisia ehdotuksia kalastusalan taloudellisista vaikeuksista selviämiseksi. Tarkastellessaan tiettyjen toimintatukien soveltuvuutta yhteismarkkinoille komissio toteaa selvästi: ”Viimeaikainen polttoainehintojen nousu on pahentanut kalastusalan nykyisiä vaikeuksia. Kalastusala on esittänyt vetoomuksia tämän yhtäkkisen kustannusten nousun korvaamiseksi julkisin tuen turvin. Tällainen tuki olisi toimintatukea, joka on perustamissopimuksen vastaista. Komissio ei hyväksy tällaiseen tarkoitukseen ilmoitettua tukea.” Komissio mainitsee takuujärjestelmän, joka muistuttaa rahaston perustamishetkellä alun perin suunniteltua järjestelmää, ja lisää: ”Komissio voisi hyväksyä tällaisen ohjelman vain, jos sen tarkoituksena olisi antaa takeet kaiken julkisen tuen takaisinmaksamisesta markkinaehdoin, mikä näyttää nykyisessä taloudellisessa tilanteessa varsin epätodennäköiseltä.”. Polttoaine on osa tuotantopanoksia, joiden hinnanvaihtelut ovat luontainen osa taloudellista toimintaa, eikä näitä hinnanvaihteluja voida sinällään pitää poikkeuksellisena tapahtumana.
Edellä esitetyn perusteella komissio katsoo, etteivät kyseiset kalastusalan yrityksiä hyödyttävät valtiontuet sovellu yhteismarkkinoille perustamissopimuksen 87 artiklan 2 kohdan b alakohdan nojalla.
(115)
Ei voida myöskään katsoa, että tuet soveltuisivat yhteismarkkinoille siltä perustalta, että sovellettaisiin perustamissopimuksen 87 artiklan 3 kohtaa ja siinä esitettyjä eri tapauksia.
a)
Kyseessä eivät ole tuet, jotka olisi tarkoitettu tukemaan taloudellisen kehityksen edistämistä alueilla, joilla elintaso on poikkeuksellisen alhainen tai joilla vajaatyöllisyys on vakava ongelma (perustamissopimuksen 87 artiklan 3 kohdan a alakohta). Tukien tarkoituksena on alentaa kalastusalan yritysten toimintakustannuksia. Rahasto tosin esittää, että tukien tarkoituksena on helpottaa alueellisen kalastuksen säilyttämistä. Komissio kuitenkin toteaa, että tukia myönnetään kalastusalan yrityksille riippumatta siitä, mikä on niiden kotipaikka tai niiden omistamien alusten kotisatama. Tuilla ei siis ole mitään yhtymäkohtaa mainitussa a alakohdassa tarkoitettuihin tukiin.
b)
Tukia ei myöskään voida pitää Euroopan yhteistä etua koskevan tärkeän hankkeen toteuttamiseen tarkoitettuina tukina eikä jäsenvaltion taloudessa olevan vakavan häiriön poistamiseen tarkoitettuina tukina. Tuilla ei ole yhteyttä mihinkään Euroopan yhteistä etua koskevaan tärkeään hankkeeseen. Tukia ei myöskään voida pitää jäsenvaltion taloudessa olevan vakavan häiriön poistamiseen tarkoitettuna tukena. Kalastusalan yrityksille myönnettyjen tukien tarkoituksena on voittaa tietyllä talouden alalla toimivien yritysten vaikeudet eikä koko Ranskan talouden vaikeuksia. Tuen alakohtaista luonnetta ei voida kiistää, koska öljynhinnan nousu ei ole vaikuttanut yksinomaan kalastusalan yrityksiin vaan kaikkiin yrityksiin ja kaikkiin toimialoihin, joita asia koskee. Tältä osin komissio on aina katsonut, ettei ole viranomaisten tehtävä myöntää rahoitustukea hinnannousun kompensoimiseksi vaan päinvastoin kannustaa yrityksiä sopeutumaan hinnannoususta johtuviin uusiin taloudellisiin edellytyksiin. Komissio katsoo näin ollen kaikkien näiden seikkojen perusteella, ettei rahaston kalastusalan yrityksille myöntämää tukea voida pitää yhteismarkkinoille soveltuvana perustamissopimuksen 87 artiklan 3 kohdan b alakohdan nojalla.
c)
Polttoainekulujen alentaminen ei sinällään täytä perustamissopimuksen 87 artiklan 3 kohdan c alakohdan vaatimuksia. Kyseisen alakohdan mukaan yhteismarkkinoille soveltuvana voidaan pitää tukia tietyn taloudellisen toiminnan tai talousalueen kehityksen edistämiseen, jos tuet eivät muuta kaupankäynnin edellytyksiä yhteisen edun kanssa ristiriitaisella tavalla. Asianomaisilla tuilla ei itse asiassa pyritä edistämään kalastustoimien kehittymistä kestävään suuntaan, mikä olisi yhteisen kalastuspolitiikan tavoitteiden mukaista, vaan päinvastoin säilytetään pyyntiponnistuksen taso kannustamatta kalastusalan yrityksiä alentamaan polttoainekulujaan. Sen vuoksi tuilla hidastetaan kalastusalan yritysten tarpeellista mukautumista öljyn hinnannoususta johtuviin rajoituksiin. Toiminta ei myöskään liity johonkin talousalueeseen. Sen vuoksi ei voida katsoa, että tuet soveltuisivat yhteismarkkinoille perustamissopimuksen 87 artiklan 3 kohdan c alakohdan nojalla.
d)
Nämä tukiluokat eivät myöskään kuulu tukiin, joilla edistetään kulttuuria tai kulttuuriperinnön säilyttämistä, eivätkä tukiin, joita voitaisiin pitää yhteismarkkinoille soveltuvina 87 artiklan 3 kohdan e alakohdan mukaisesti tehdyn neuvoston päätöksen perusteella.
(116)
Kaikista näistä seikoista johtuu, että kalastusalan yrityksille niiden polttoainekulujen alentamiseen tarkoitettu valtiontuki ei vastaa mitään perustamissopimuksen 87 artiklassa määrättyä poikkeusta.
(117)
Koska kyseessä ovat kalastusalan yrityksille myönnetyt tuet, tukia on myös tarkasteltava kalastus- ja vesiviljelyalan valtiontukien tarkastelemista koskevien yhteisön suuntaviivojen, jäljempänä ’suuntaviivat’, perusteella.
(118)
Tukien tarkoituksena on alentaa kalastusalan yritysten tuotantokustannuksia. Ne ovat luonteeltaan toimintatukia.
(119)
Komissio muistuttaa ensinnäkin, että suuntaviivojen 3.5 kohdan mukaan ”Valtiontuki ei saa vaikuttaa suojatoimenpiteen tavoin, vaan sillä on edistettävä kalastustuotteiden tuotannon ja kaupan pitämisen järkiperäistämistä ja tehostamista. Tuilla on saatava aikaan kestäviä parannuksia, jotta kalatalousala voi kehittyä pelkästään markkinoilta saatavilla tuloilla.”
(120)
Kuten tämän päätöksen johdanto-osan kappaleen 115 c alakohdassa todetaan, polttoainekulujen alentamisen tarkoituksena ei ole kehittää kalastustoimintaa kestävään suuntaan, mikä olisi yhteisen kalastuspolitiikan tavoitteiden mukaista, vaan kalastusalan yritysten toiminnan säilyttäminen ennallaan. Sen vuoksi komissio katsoo, että tuet ovat luonteeltaan suuntaviivojen 3.5 kohdassa tarkoitettuja suojatoimenpiteitä, eikä niitä voida pitää suuntaviivoissa esitetyn periaatteen mukaisina.
(121)
Ranska esittää muodollisen tutkintamenettelyn aloittamiseen antamassaan vastauksessa, että ”rahaston toimilla on ennakoitu tarpeellisia toimenpiteitä, jotka selkeytyvät ja saavat vahvistuksen, kunhan pelastamis- ja rakenneuudistussuunnitelmat on hyväksytty”. Ranska kuitenkin ilmoitti vasta tammikuussa 2008 komissiolle kalastusalan yritysten pelastamis- ja rakenneuudistustoimenpiteinä esitetyistä toimenpiteistä, jotka komissio rekisteröi numerolla NN 09/2008 ja joita parhaillaan tarkastellaan. Vaikka hyväksyttäisiin Ranskan väite, jonka mukaan rahaston toiminta olisi tietyllä tavoin ennakoinut pelastamis- ja rakenneuudistustukia, tämä ei kuitenkaan vaikuta tukien soveltuvuuteen yhteismarkkinoille niiden olennaisten erojen vuoksi, joita on rahaston toteuttamien toimenpiteiden ja niiden edellytysten välillä, jotka pelastamis- ja rakenneuudistustukien on täytettävä ja joita kuvataan valtiontuesta vaikeuksissa olevien yritysten pelastamiseksi ja rakenneuudistukseksi annetuissa yhteisön suuntaviivoissa (26). Rahaston toiminnasta johtuvia tukia on suuntaviivojen vastaisesti myönnetty kaikille kalastusalan yrityksille, eikä yksinomaan vaikeuksissa oleville yrityksille. Pelastamistukia voidaan myöntää enintään kuudeksi kuukaudeksi, ja ne on myönnettävä takaisin maksettavana lainana tai takauksena. Rakenneuudistustuet on puolestaan myönnettävä tarkoin määritellyin ehdoin rajoitetuksi ajaksi. Ranskan rahaston välityksellä myöntämät tuet eivät kuitenkaan täytä mitään vaadituista edellytyksistä: kalastusalan yritykset ovat saaneet tukia vuodesta 2004, tukia ei ole myönnetty lainana tai takauksena, eikä niiden palauttamista osana rakenneuudistussuunnitelmaa ole suunniteltu.
(122)
Rahasto katsoo myös, että myönnetyt tuet tekee perustelluksi se seikka, että todellisuudessa kyse on palkansaajien tulotuesta. Rahasto kommentoi tältä osin: ”Rahasto on ’ennalta ehkäisevä ryhmittymä’, jonka tarkoitus on muodostaa siihen kuuluville 2 500 yritykselle Ranskan lainsäädännön mukainen suojeleva oikeudellinen kehys… Rakenneuudistuksen osana myönnettävä palkansaajien tulotuki on tässä mielessä sallittua. Se ei vaikuta millään muotoa kilpailusääntöihin vaan kuuluu päinvastoin niihin yhteisön periaatteisiin, jotka takaavat palkansaajille vähimmäistulotason.” Rahasto jatkaa väittämällä, että Ranskassa merimiesten palkkajärjestelmä, jossa miehistön palkka riippuu saadusta voitosta, itse asiassa riistäisi palkkaa ja jopa velkaannuttaisi merimiehiä varustamoon nähden. Rahasto toteaa lopuksi, että valtion myöntämistä 65 miljoonan euron ennakoista 25 miljoonaa euroa ”on suoraan palkansaajille myönnettyjä ennakoita, joita on pidettävä suorana sosiaalisena toimena”. MQA lisää: ”Jos lainoja pidetään tukina, joita ei ole myönnetty itse rahastolle vaan siihen kuuluville kalastusalan yrityksille, kyseessä on todellakin sosiaalinen tuki. Tällä tapaa myönnetty rahoitustuki olisi itse asiassa suoraan yhteydessä merimiesten ansiotuloihin.”
(123)
Nämä väitteet antavat komissiolle aihetta useisiin huomautuksiin:
1)
Komissiota ensinnäkin hämmästyttää lukea, että lähes 40 prosenttia (25 miljoonaa 65 miljoonasta eurosta) valtion myöntämistä ennakoista, joiden tarkoitus edellä kuvattujen kolmen sopimuksen mukaan (ks. tämän päätöksen johdanto-osan kappale 21) on mahdollistaa optioiden hankkiminen öljytuotteiden futuurimarkkinoilta, ”on suoraan palkansaajille myönnettyjä ennakoita, joita on pidettävä suorana sosiaalisena tukena”.
2)
Komissio olettaa, että kyseessä on rahaston puolelta retoriikka, jonka tarkoituksena on osoittaa, että rahaston kalastusalusten tuotantokustannusten alentamiseksi toteuttamat toimet - ottaen huomioon järjestelmä, jossa palkka riippuu saadusta voitosta - hyödyttäisivät loppujen lopuksi kyseisten yritysten palkansaajia. Näin tällaisia toimia voitaisiin pitää ”suorana sosiaalisena tukena”. Mitkään osatekijät eivät kuitenkaan viittaa siihen, että kyseessä olisivat suorat sosiaaliset tuet eli rahaston suoraan kyseisten yritysten palkansaajille maksamat tuet. Tästä ei ole myöskään määrätty rahaston perussäännössä (ks. tämän päätöksen johdanto-osan kappale 20).
3)
Joka tapauksessa, olipa tuet lopulta myönnetty suoraan palkansaajille tai hyödyttivätpä rahaston toimet näitä palkansaajia kasvattamalla heidän tulojaan ottaen huomioon saadusta voitosta riippuva palkkajärjestelmä, komissio muistuttaa, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan (27) tuen käsite kattaa viranomaisten myöntämät edut, jotka eri muodoissa keventävät yrityksen taloutta yleensä rasittavia kustannuksia. Tältä osin palkat ovat kiistämättä osa näitä kustannuksia, eikä yritys voi odottaa saavansa julkista tukea niistä selvitäkseen. Näin ollen sillä seikalla, että rahaston ja MQA:n mukaan edut, joita kalastusalan yrityksille on koitunut mahdollisuudesta hankkia polttoainetta edulliseen hintaan ja siitä, että ne ovat saaneet osittaisen korvauksen polttoainekuluistaan, olisivat todellisuudessa hyödyttäneet näiden yritysten palkansaajia, ei ole merkitystä arvioitaessa näiden tukien soveltuvuutta yhteismarkkinoille. Riittää, kun todetaan, että kalastusalan yrityksille julkisin varoin myönnetyt edut ovat keventäneet mainittujen yrityksen taloutta yleensä rasittavia kustannuksia.
4)
Komissio ei voi myöskään hyväksyä väitettä, jonka mukaan palkansaajien tulotuki olisi hyväksyttävä toisaalta sen vuoksi, että olisi yhteisön periaatteiden mukaista taata vähimmäistoimeentulo ja toisaalta sen vuoksi, että saadusta voitosta riippuva palkkajärjestelmä olisi erityisen epäedullinen ranskalaisille merimiehille. Vähimmäispalkkaan liittyvän lainsäädännön soveltaminen kuuluu itse asiassa toissijaisuusperiaatteen mukaan yksinomaan jäsenvaltioiden toimivaltaan. Ranskassa merimiesten palkkojen osalta tästä velvoitteesta säädetään työlain (Code du travail) L.742-2, D.742-1 ja D.742-2 pykälässä. Kuten Rennesin muutoksenhakutuomioistuimen 16 päivänä kesäkuuta 1998 (28) antamassa tuomiossa muistutetaan, näitä säännöksiä sovelletaan merityölain (Code du travail maritime) piiriin kuuluviin palkansaajiin riippumatta käytetystä palkanmaksutavasta. Se seikka, että lainanvarustaja ja palkansaajat ovat lähtökohtaisesti sopineet, että merimiesten palkka määräytyy mahdollisen voiton mukaan, ei poista laivanvarustajan velvollisuutta taata merimiehille aluksellaoloaikana vähintään vähimmäispalkkaa vastaavaa palkka. Saadusta voitosta riippuvan palkan on tosin sanoen vastattava vähintään vähimmäispalkkaa. Merityölain (29) 34 pykälässä mainitaan tältä osin ”kansallinen elinkeinonharjoittajien sopimus tai toimialakohtaiset sopimukset, [joilla on tarkoitus vahvistaa] riippumatta tosiasiallisesta työskentelyajasta ajanjaksot, joita käytetään saadusta voitosta riippuvaa palkkaa saavien merimiesten vähimmäispalkan laskennassa”. Maaliskuun 28 päivänä 2001 allekirjoitetun toimialakohtaisen sopimuksen (30) 9 pykälän ensimmäisessä momentissa taataan voitosta riippuvaa palkkaa saavien merimiesten vuotuinen bruttomääräinen vähimmäispalkka. Tästä säännöksestä on tehty pakollinen kaikille kyseisen sopimuksen piiriin kuuluville työnantajille ja palkansaajille ministeriöiden välisellä 3 päivänä heinäkuuta 2003 annetulla asetuksella (31). Tästä lakisääteisestä velvoitteesta johtuvat palkkakulut kuuluvat näin ollen kalastusalan yritysten tuotantokustannuksiin polttoainekulujen tavoin. Näissä olosuhteissa komissio ei siis voi hyväksyä väitettä, jonka mukaan Ranskan valtio voi perustellusti myöntää rahoitusta sen vuoksi, että laivanvarustajat välttelevät lakisääteistä velvollisuuttaan varmistaa vähimmäispalkka palkansaajilleen, myös silloin kun kyseessä on voittoon perustava palkka.
(124)
MQA:n mukaan kyseessä voivat myös olla sosioekonomiset toimenpiteet: ”suuntaviivojen (…) mukaan sosioekonomiset toimenpiteet voidaan katsoa yhteismarkkinoille soveltuviksi. Rahasto on hallinnoltaan täysin avoin, ja komission tukena pitämät toimenpiteet ovat selkeästi luonteeltaan sosioekonomisia.”
(125)
Komissio panee merkille, ettei MQA tuo esille mitään seikkoja, joiden perusteella kyseisiä tukia voitaisiin tarkastella suuntaviivojen 4.5 kohdan perusteella. Kyseisen kohdan mukaan yhteismarkkinoille soveltuvina voidaan tapauskohtaisesti pitää työntekijöille myönnettäviä suoria tukia, jotka vastaavat sosioekonomisia toimenpiteitä. Kyseisen kohdan mukaan yhteismarkkinoille soveltuvana voidaan pitää ainoastaan ”tukea, joka on osa asetuksen (EY) N:o 2371/2002 11 artiklan 1 kohdan nojalla hyväksytyn kalastuskapasiteetin mukauttamisen aiheuttamien tulonmenetysten korvaamiseen liittyviä sosioekonomisia tukitoimenpiteitä” (elollisten vesiluonnonvarojen säilyttämisestä ja kestävästä hyödyntämisestä yhteisessä kalastuspolitiikassa 20 päivänä joulukuuta 2002 annettu neuvoston asetus (EY) N:o 2371/2002 (32). Rahaston perustaminen ei kuitenkaan kuulu asetuksen (EY) N:o 2371/2002 mukaiseen, kalastuskapasiteetin mukauttamiseksi laadittuun yleissuunnitelmaan. MQA:n esittämällä väitteellä ei siis mitenkään voida perustella näiden toimintatukien myöntämistä.
(126)
MQA:n mukaan ei ole oikein todeta, että tuet olisi myönnetty ilman ehtoja. MQA:n mukaan ”Valtio on näitä lainoja myöntäessään edellyttänyt, että rahasto esittää useita perusteena olevia asiakirjoja, joiden tarkoituksena on osoittaa, että rahaston hallinnointi on kurinalaista ja että sekä rahasto että sen jäsenet määrätietoisesti pyrkivät löytämään kestävät ratkaisut kalastusalan uusiin tuotantoedellytyksiin”. MQA painottaa tätä kirjanpidon avoimuuden vaatimusta ja valtion päätöstä, jossa edellytetään ministeriöiden välisen tarkastusryhmän tekemää tarkastuskäyntiä.
(127)
Komissio panee merkille tämän avoimuuden ja valvonnan vaatimuksen, vaikka se huomauttaakin, että kyseinen vaatimus on itse asiassa perusluonteinen, koska kyseessä on julkisista varoista myönnetty tuki. Komissio pahoittelee kuitenkin sitä, että kaikesta tästä avoimuudesta huolimatta Ranskan viranomaiset eivät ole toimittaneet sille kaikkia yksityiskohtaisia numerotietoja rahaston toiminnasta, vaikka komissio on tätä menettelyn aikana pyytänyt. Komissio toteaa, ettei sille ole koskaan ilmoitettu MQA:n mainitsemasta tarkastuskäynnistä, eikä etenkään sen tuloksista, joiden Ranskan viranomaiset edellyttivät olevan käytettävissä marraskuun 2005 puolivälissä.
(128)
Näin ollen komissio katsoo, että valtion myöntämät ennakot ovat suuntaviivojen 3.7 kohdassa tarkoitettuja toimintatukia, sillä mainitun kohdan mukaan: ”Tuensaajille ilman yhteisen kalastuspolitiikan tavoitteita palvelevia velvoitteita myönnetyt valtiontuet, joiden tarkoituksena on yritysten taloudellisen tilanteen ja maksuvalmiuden parantaminen (…) ovat toimintatukina yhteismarkkinoille soveltumattomia”. Nämä ennakot eivät siis sovellu yhteismarkkinoille.
5. PÄÄTELMÄ
(129)
Komissio toteaa, että Ranska on pannut sääntöjenvastaisesti täytäntöön tässä päätöksessä tarkastellut tukitoimenpiteet ja rikkonut siten perustamissopimuksen 88 artiklan 3 kohtaa.
(130)
Tämän päätöksen 4.1 osassa tehdyn arvioinnin perusteella komissio katsoo, että rahaston käyttövarojen kasvattaminen kolmella, mahdollisesti neljällä ennakolla yhteensä 65 miljoonan, mahdollisesti 77 miljoonan euron edestä on yhteismarkkinoille perustamissopimuksen 87 artiklan 2 ja 3 kohdan mukaisesti soveltumaton valtiontuki. Kun otetaan huomio, ettei yksikään pankki olisi myöntänyt rahaston saamien ennakoiden kaltaisia ennakoita ja että käytettävissä olevien tietojen perusteella kyseisiä ennakoita ei ole maksettu takaisin, nämä ennakot ovat muuttuneet suoraksi tueksi (ks. johdanto-osan kappale 67) ja näin ollen edellä mainitun määrän suuruiseksi valtiontueksi.
(131)
Tämän päätöksen 4.2 osassa tehdyn arvioinnin perusteella komissio katsoo, että ennakkoina rahastolle myönnetty tuki, jonka turvin kalastusalan yritykset ovat voineet hankkia polttoainetta edulliseen hintaan ja saaneet korvausta dieselöljyvakuutuksestaan, on yhteismarkkinoille perustamissopimuksen 87 artiklan 2 ja 3 kohdan mukaisesti soveltumaton valtiontuki.
6. TAKAISINPERINTÄ
(132)
Ranskan käyttöönottama valtiontuki on joko 65 miljoonaa euroa tai - jos neljäs sopimus on tehty - 77 miljoonaa euroa. Asetuksen (EY) N:o 659/1999 14 artiklan 1 kohdan mukaan sääntöjenvastaista tukea koskevissa kielteisissä päätöksissä komissio päättää, että asianomaisen jäsenvaltion on toteutettava kaikki tarpeelliset toimenpiteet tuen perimiseksi takaisin tuensaajalta. Tavoite on saavutettu, kun tuensaaja on palauttanut kysymyksessä olevat valtiontuet, tarvittaessa viivästyskorkoineen, tai ne yritykset, jotka tuista ovat tosiasiallisesti hyötyneet, ovat palauttaneet ne viivästyskorkoineen (33). Takaisinperintä on suoritettu, kun kyseinen 65 ja 77 miljoonan euron summa on palautettu.
(133)
Sen määrittämisessä, kuinka paljon on perittävä takaisin toisaalta rahastolta ja toisaalta kalastusalan yrityksiltä, olisi otettava huomioon se seikka, että rahaston, joka on talouden toimija futuurimarkkinoilla, tavoitteena on maksaa korvauksia kalastusalan yrityksille käyttöönottamastaan dieselöljyvakuutusten järjestelmästä ja toimittaa näille yrityksille polttoainetta edulliseen hintaan. Järjestelmän yleisestä rakenteesta tässä päätöksessä tehdyssä arvioinnista käy ilmi, että rahasto on täyttänyt tehtävänsä siten, että se on vähitellen käyttänyt valtion myöntämää tukea. Tämän vuoksi rahastolta takaisinperittävä tuki on se osa 65 tai 77 miljoonasta eurosta, jota ei ole siirretty kalastusalan yrityksille, ja kalastusalan yrityksiltä takaisinperittävä tuki on näin ollen se osa, joka on siirretty näille yrityksille.
(134)
Komission tiedossa ei ole määrä, jonka rahasto on tosiasiallisesti siirtänyt kalastusalan yrityksille. Komissio toteaa tältä osin, että vaikka Ranskalle osoitettiin määräys toimittaa komissiolle tarvittavat tiedot rahaston toiminnasta, Ranska ei ole toimittanut tietoja rahaston varojen käyttötavasta eikä kirjanpidosta. Koska näitä tietoja ei ole saatu ja jotta otettaisiin huomioon yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytäntö (34), komissio katsoo, että on hyödyllistä esittää tiettyjä suuntaviivoja takaisinperittävien määrien määrittelyssä käytettävästä menetelmästä.
(135)
Näitä suuntaviivoja määrittäessään komissio on ottanut huomioon sen seikan, että tehtyjen sopimusten perusteella rahaston velvoitteena on pitää kirjanpitoa, jonka avulla voidaan selvittää ennakoiden käyttö, varojen kohdentaminen ja kustannusten syntyminen ja että rahasto on sitoutunut säilyttämään kirjanpitotositteet vähintään 10 vuotta sekä esittämään ne pyynnöstä valtion eri laitoksille (ks. johdanto-osan kappale 27). Tämän takaisinperintää koskevan päätöksen täytäntöönpanosta vastaavat viranomaiset tai laitokset voivat näiden seikkojen perusteella saada tietoa siitä, mihin rahaston varoja on käytetty ja kuinka paljon varoja on jäljellä tämän päätöksen täytäntöönpanohetkellä. Koska kalastusalan yritysten kirjanpitoa yleensä hoitavat rahaston hallituksessa olevaan Centre de gestion de la pêche artisanale -ohjauskeskukseen kuuluvat ohjausryhmittymät, on myös mahdollista saada yritysten kirjanpidosta selville, kuinka paljon korvauksia rahasto on niille maksanut.
6.1 Takaisinperintä rahastolta
(136)
Yhteismarkkinoille soveltumattoman tuen määrä, joka on perittävä rahastolta takaisin, on se osa valtiontuesta, jota ei ole lopulta siirretty kalastusalan yrityksille, eli se osa ennakoista, jolla on joko rahoitettu rahaston toimintakuluja tai jonka rahasto on säilyttänyt käyttövaroissaan. Takaisinperinnästä vastaava viranomainen saa selville toimintakulujen kokonaismäärän rahaston kirjanpidosta. Koska raha on luonteeltaan siirrettävissä olevaa eikä käyttötarkoitus kerro rahojen alkuperästä, komissio katsoo, että se osa valtion myöntämistä ennakoista, jolla on rahoitettu toimintakuluja, on näiden toimintakulujen kokonaismäärä kerrottuna suhdeluvulla, joka on kyseisten ennakoiden ja ennakoiden määrän ja rahaston omien varojen (jäsenten maksamat maksuosuudet) välillä. Samoin käyttövaroissa säilytettyjen ennakoiden määrä voidaan määritellä kertomalla jäljellä olevat käyttövarat samalla suhdeluvulla.
6.2 Takaisinperintä kalastusalan yrityksiltä
(137)
Kuten edellä on todettu, kaikilta kalastusalan yrityksiltä takaisin perittävä määrä vastaa 65 tai 77 miljoonan euron suuruisia ennakoita vähennettynä määrällä, joka peritään takaisin rahastolta johdanto-osan kappaleessa 136 esitetyllä tavalla. Kun kyseessä on kultakin yksittäiseltä kalastusalan yritykseltä takaisin perittävä määrä, on otettava huomioon se seikka, ettei kirjanpidolliselta näkökannalta ole mahdollista erottaa toisistaan tukea, joka katsotaan valtiontueksi, ja tukea, joka ei ole valtiosta johtuvaa (ks. tämän päätöksen 4.2.1.2 kohta).
(138)
Komissio katsoo, että kultakin yritykseltä takaisin perittävä määrä voidaan laskea sen korvauksen perusteella, jonka kukin yritys on saanut dieselöljyvakuutuksesta.
(139)
Kun komissio ottaa tämän korvauksen laskentaperustaksi, se jättää huomiotta niihin säästöihin sisältyvän avustusekvivalentin, joita koitui kullekin kalastusalan yritykselle, kun yritykset pystyivät hankimaan polttoainetta markkinahintaa edullisempaan hintaan. Komissio arvioi tämän perustelluksi, koska polttoaineen edullisesta hinnasta hyötyneet yritykset ovat samoja, jotka saivat korvauksia dieselöljyvakuutuksesta, ja mittasuhteet ovat aivan verrannolliset, sillä mitä enemmän yritys ostaa polttoainetta edulliseen hintaan, sitä suuremmat korvaukset se saa, ja päinvastoin. Tällä laskentaperustalla kyseisten yritysten välille ei luoda vääristymiä niille aiheutuvien takaisinmaksuvelvoitteiden suhteen. Lisäksi komissio huomauttaa, että jos se haluaisi ottaa nämä avustusekvivalentit huomioon laskentaperustassa, olisi laskettava jokaisen sinä aikana, kun rahasto toimi öljyn futuurimarkkinoilla, tehdyn polttoainehankinnan osalta se erotus, joka vallitsi polttoaineen päivähinnan ja osuuskunnan perimän tosiasiallisen hinnan välillä, kun ensin olisi pitänyt määrittää, mikä oli hankitun polttoainetyypin kulloinenkin päivähinta hankintapaikassa. Tällainen menetelmä olisi paljon hankalampi. Tästä syystä komissio arvioi kannattavaksi suositella laskentaperustaa, joka helpottaa takaisinperinnästä tehdyn päätöksen täytäntöönpanosta vastaavien viranomaisten ja laitosten tehtävää.
(140)
Sen vuoksi komissio arvioi, että kultakin yritykseltä takaisin perittävä määrä voidaan laskea sen korvauksen perusteella, jonka yritys on saanut dieselöljyvakuutuksesta. Takaisin perittävä valtiontuki on laskettava kertomalla kyseinen korvaus prosenttiosuudella, joka vastaa kalastusalan yrityksiltä takaisinperittävän kokonaismäärän ja rahaston näille yrityksille dieselöljyvakuutuksesta maksamien korvausten kokonaismäärän välistä suhdelukua.
(141)
Kultakin kalastusalan yritykseltä takaisinperittävä määrä on laskettava seuraavan kaavan avulla:
Jossa
T*Yritys
=
kalastusalan yritykseltä takaisinperittävä määrä
I
=
kalastusalan yrityksen dieselöljyvakuutuksena saaman korvauksen määrä
Ennakot
=
65 tai 77 miljoonaa euroa
T*FPAP
=
rahastolta johdanto-osan kappaleen 136 mukaisesti takaisinperittävä määrä
Yhteensä I
=
rahaston kalastusalan yrityksille dieselöljyvakuutuksena maksamien korvauksien kokonaismäärä
(142)
Tässä kaavassa otetaan huomioon oletus, että rahasto on saanut futuurimarkkinoilla voittoa, joka on kokonaisuudessaan siirretty kalastusalan yrityksille. Kuten tässä päätöksessä on kuvattu, tämä on todennäköisin vaihtoehto. On kuitenkin myös otettava huomioon se teoreettinen tilanne, että rahasto on kärsinyt tappioita futuurimarkkinoilla, jonka seurauksena kalastusalan yritysten saamien korvausten kokonaismäärä alittaisi ennakoiden määrän vähennettynä rahastolta perittävällä määrällä. Tuolloin osamäärä ”(Ennakot - T*FPAP)/Yhteensä I” olisi tavallisesti yli 1, varsinkin jos määrä ”T*FPAP” on pieni. Edellä esitetystä kaavasta seuraisi siis, että kalastusalan yrityksiltä takaisinperittävä kokonaismäärä ylittäisi määrän, josta ne ovat hyötyneet. Tämän vuoksi tässä tapauksessa olisi säädettävä, että kalastusalan yrityksiltä takaisinperittävä määrä vastaa korvausta, jonka yritys on saanut dieselöljyvakuutuksesta. Tässä tapauksessa jäännös, joka on valtion myöntämien ennakoiden ja kalastusalan yrityksille maksettujen korvausten välillä, olisi perittävä takaisin rahastolta, joka olisi tosiasiallisesti kuluttanut tämän erotuksen.
(143)
Kalastusalan yrityksille myönnettyjä valtiontukia ei voida periä takaisin, jos tuet myöntämispäivänään täyttivät vähämerkityksistä tukea koskevissa asetuksissa (EY) N:o 1860/2004 tai (EY) N:o 875/2007 vahvistetut edellytykset,
ON TEHNYT TÄMÄN PÄÄTÖKSEN:
1 artikla
Tuki, joka on myönnetty Fonds de prévention des aléas pêche (FPAP) -rahastolle optioiden hankkimiseksi öljyn futuurimarkkinoilta ja jonka Ranska on pannut sääntöjenvastaisesti täytäntöön ja rikkonut näin perustamissopimuksen 88 artiklan 3 kohtaa, ei sovellu yhteismarkkinoille.
2 artikla
Tuki, joka on myönnetty kalastusalan yrityksille niiden polttoainekulujen alentamiseksi ja jonka Ranska on pannut sääntöjenvastaisesti täytäntöön ja rikkonut näin perustamissopimuksen 88 artiklan 3 kohtaa, ei sovellu yhteismarkkinoille.
3 artikla
Neuvoston asetuksen (EY) N:o 994/98 (35) 2 artiklan 1 kohdassa tarkoitettua kalastusalan yritykselle myönnettyä yksittäistä tukea ei tarvitse periä takaisin, jos tuki myöntämisajankohtanaan täytti asetuksen (EY) N:o 994/98 2 artiklan nojalla annetussa asetuksessa vahvistetut, tuen myöntämisajankohtana sovelletut edellytykset.
4 artikla
1. Ranskan on huolehdittava siitä, että 1 ja 2 artiklassa tarkoitettujen sääntöjenvastaisten tukien saajat maksavat tuet takaisin.
2. Takaisinperittävästä tuesta on maksettava korkoa siitä lähtien, kun tuki saatettiin tuensaajien käyttöön, sen tosiasialliseen takaisinperintään asti.
3. Korko on laskettava komission asetuksen (EY) N:o 794/2004 (36) V luvun säännösten mukaisesti.
4. Ranskan on peruutettava kaikki 1 ja 2 artiklassa tarkoitettujen tukien maksamatta olevat maksut tämän päätöksen tekopäivästä alkaen.
5 artikla
1. Edellä 1 ja 2 artiklassa tarkoitettujen tukien takaisinmaksun on tapahduttava viipymättä ja tehokkaasti.
2. Ranskan on varmistettava, että tämä päätös pannaan täytäntöön neljän kuukauden kuluessa sen tiedoksiantamisesta.
6 artikla
1. Ranskan on toimitettava kahden kuukauden kuluessa tämän päätöksen tiedoksiantamisesta komissiolle seuraavat tiedot:
a)
rahastolta takaisinperittävä kokonaismäärä (tuki ja siitä perittävä korko);
b)
tarkka kuvaus toimenpiteistä, jotka on jo toteutettu tai joita suunnitellaan tämän päätöksen noudattamiseksi;
c)
asiakirjat, jotka osoittavat, että rahasto on määrätty maksamaan tuki takaisin.
2. Ranskan on ilmoitettava komissiolle tämän päätöksen täytäntöönpanemiseksi toteutettavien kansallisten toimenpiteiden edistymisestä säännöllisesti siihen saakka, kun 1 artiklassa tarkoitetun tuen takaisinperintä on saatettu loppuun. Sen on annettava välittömästi komission pyynnöstä kaikki tiedot toimenpiteistä, jotka on jo toteutettu tai joita suunnitellaan tämän päätöksen noudattamiseksi. Sen on annettava myös yksityiskohtaisia tietoja rahastolta jo perityistä tukimääristä ja koroista.
7 artikla
1. Ranskan on toimitettava kahden kuukauden kuluessa tämän päätöksen tiedoksiantamisesta komissiolle seuraavat tiedot:
a)
luettelo kalastusalan yrityksistä, jotka ovat saaneet 2 artiklassa tarkoitettua tukea, ja kunkin yrityksen saama kokonaissumma;
b)
kultakin tuensaajalta takaisinperittävän tuen kokonaismäärä (tuki ja siitä perittävä korko);
c)
tarkka kuvaus toimenpiteistä, jotka on jo toteutettu tai joita suunnitellaan tämän päätöksen noudattamiseksi;
d)
asiakirjat, jotka osoittavat, että tuensaajat on määrätty maksamaan tuki takaisin.
2. Ranskan on ilmoitettava komissiolle tämän päätöksen täytäntöönpanemiseksi toteutettavien kansallisten toimenpiteiden edistymisestä säännöllisesti siihen saakka, kun 2 artiklassa tarkoitetun tuen takaisinperintä on saatettu loppuun. Sen on annettava välittömästi komission pyynnöstä kaikki tiedot toimenpiteistä, jotka on jo toteutettu tai joita suunnitellaan tämän päätöksen noudattamiseksi. Sen on annettava myös yksityiskohtaisia tietoja tuensaajilta jo perityistä tukimääristä ja koroista.
8 artikla
Tämä päätös on osoitettu Ranskan tasavallalle.
Tehty Brysselissä 20 päivänä toukokuuta 2008.