Kommissionens beslutning
af 25. juli 2001
om formodet statsstøtte til fordel for den amerikanske koncern Reebok i forbindelse med dens etablering i Rotterdam i Nederlandene
(meddelt under nummer K(2001) 2383)
(Kun den nederlandske udgave er autentisk)
(EØS-relevant tekst)
(2002/64/EF)
KOMMISSIONEN FOR DE EUROPÆISKE FÆLLESSKABER HAR -
under henvisning til traktaten om oprettelse af Det Europæiske Fællesskab, særlig artikel 88, stk. 2, første afsnit,
under henvisning til aftalen om Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde, særlig artikel 62, stk. 1, litra a),
efter af have opfordret de interesserede parter til at fremsætte deres bemærkninger efter ovennævnte artikler(1) samt under hensyntagen til disse bemærkninger, og
ud fra følgende betragtninger:
I. SAGSFORLØB
(1) Ved brev af 31. juli 1998 modtog Kommissionen en klage, hvorefter den amerikanske koncern Reebok skulle være blevet tilskyndet til at etablere sin nye fabrik i Rotterdams havneområde ved hjælp af ulovlig statsstøtte. I anledning af denne klage anmodede Kommissionen den 23. september 1998 de nederlandske myndigheder om supplerende oplysninger. Ved brev af 2. oktober 1998 og 7. januar 1999 anmodede de nederlandske myndigheder om yderligere udsættelse, og ved brev af 2. februar 1999 indsendte de endelig de ønskede oplysninger.
(2) Ved brev af 9. juni 1999 meddelte Kommissionen Nederlandene sin beslutning om at indlede proceduren efter EF-traktatens artikel 88, stk. 2, med hensyn til støtten. Ved brev af 8. september 1999 indsendte de nederlandske myndigheder sine bemærkninger og nærmere oplysninger til Kommissionen.
(3) Kommissionens beslutning om at indlede proceduren blev bekendtgjort den 14. august 1999 i De Europæiske Fællesskabers Tidende(2). Kommissionen anmodede i denne forbindelse de interesserede parter om at fremsætte deres bemærkninger. Den 14. september 1999 modtog den bemærkninger fra en interesseret part, og for at give de nederlandske myndigheder lejlighed til at reagere herpå videresendte den disse til Nederlandene, som svarede inden for en måned.
(4) De nederlandske myndigheder indsendte efter anmodning yderligere oplysninger om den formodede støtte til Kommissionen ved brev af 7. juli, 17. juli, 6. december, 15. december 2000, 8. februar 2001, 9. april, 22. maj, 27. juni og 6. juli 2001. Den 4. juli og 25. oktober 2000 blev der afholdt møder med de nederlandske myndigheder.
II. DETALJERET BESKRIVELSE AF DEN FORMODEDE STØTTE
(5) Den amerikanske koncern Reebok er en af verdens største producenter af navnlig sportsfodtøj med aktiviteter i ca. 170 lande og en nettoomsætning på ca. 2,9 mia. USD (2,72 mia. EUR) i 1999. Reeboks produkter fremstilles i Asien og transporteres til Europa med skib.
(6) I perioden 1993-1994 tilpassede Reebok sit distributionsnet i Europa, hvor det på det tidspunkt havde otte lagerfaciliteter. I den forbindelse var det meningen, at logistikken skulle omstruktureres, og at der skulle oprettes en "bulk"-facilitet (distributionscenter) for Europa, sandsynligvis i Benelux, og to såkaldte "pick and pack centres". Reebok modtog forskellige tilbud vedrørende placeringen af distributionscentret. Virksomheden besluttede til sidst at tage imod et tilbud om en grund på 11,4 ha i Distripark Maasvlakte i Rotterdams havneområde. Ifølge de nederlandske myndigheder traf koncernen sin beslutning på grundlag af strategiske overvejelser, såsom reduktion af transporttid og -omkostninger.
(7) Klageren anførte, at Reebok modtog ulovlig statsstøtte som tilskyndelse til at etablere sit nye distributionscenter i Rotterdams havneområde, et område, der ikke er beliggende i et støtteberettiget område. Denne støtte bestod af fire foranstaltninger:
- fordelagtige lejevilkår for en grund i Distripark Maasvlakte, idet den årlige leje udgør 8,50 NLG pr. m2
- fordelagtige betingelser for adgang til en række infrastrukturer i parken
- subsidiering af arbejdsomkostninger
- toldfordele, dvs. at toldmyndighederne i Rotterdam gør det lettere for Reebok at etablere og gennemføre sine aktiviteter.
(8) De nederlandske myndigheder forklarede, at Rotterdams havnemyndighed (Gemeentelijk Havenbedrijf Rotterdam, GHR), som er det foretagende, der står for udviklingen og driften af det pågældende havneområde, er en offentlig virksomhed, som ikke desto mindre opererer i henhold til "princippet om den private investor i en markedsøkonomi" og ønsker et afkast på mindst 7,5 % af sin investering med en gennemsnitlig afskrivningstermin på 25 år.
(9) Der blev desuden henvist til, at den leje på 8,50 NLG/m2 (3,9 EUR/m2), som Reebok skal betale for en grund på 11,4 ha, er en normal markedspris på baggrund af rentabiliteten af det samlede investeringsprojekt Distripark Maasvlakte, og at lejen som helhed svarede til lejen for konkurrerende områder i andre europæiske havne. Hvad angår betingelserne for adgang til infrastrukturerne var den nederlandske regering af den opfattelse, at etableringen af denne form for grundlæggende forsyningstjenester indgik i de samlede investeringer i parken og var indregnet i lejen. Desuden skulle den enkelte bruger finansiere tilslutningen til de foreliggende faciliteter, såsom elektricitet, gas, vand og telekommunikation.
(10) Hvad angår den formodede subsidiering af arbejdsomkostningerne gav den nederlandske regering en forklaring om finansieringen gennem sådanne foranstaltninger som Wet Vermindering Afdracht Loonbelasting en Premie Volksverzekering (WVA), Jeugdwerkgarantiewet og den landsdækkende Kaderregeling Scholing Werkzoekenden (KSW), som ifølge de nederlandske myndigheder er generelle foranstaltninger og ikke udgør støtte i henhold til EF-traktatens artikel 87. Det blev endvidere påpeget, at Reebok ikke ville få finansielle toldfordele.
(11) Den nederlandske regering forklarede ikke desto mindre, at GHR ydede et beløb på 4,25 mio. NLG (1,9 mio. EUR) som tilskyndelse på ad hoc-basis, der skulle udbetales i rater afhængig af det antal ekstra arbejdspladser, der skabes, herefter benævnt "kontant incitament".
Begrundelse for indledningen af proceduren
(12) Kommissionen kom til den konklusion, at subsidierne til arbejdsomkostningerne og de formodede toldfordele ikke udgjorde statsstøtte i henhold til traktatens artikel 87, stk. 1.
(13) Den kunne imidlertid ikke udelukke, at udbetalingen af det kontante incitament og lejevilkårene, herunder adgangen til infrastrukturerne(3), som GHR tilbød Reebok, udgør støtte i henhold til traktatens artikel 87, stk. 1, og den indledte proceduren med hensyn til disse to foranstaltninger.
(14) Det kontante incitament på 4,25 mio. NLG (1,9 mio. EUR) udgjorde tilsyneladende statsstøtte, idet det blev ydet med statsmidler af den offentlige virksomhed GHR og begunstigede en bestemt koncern, nemlig Reebok. Støtten blev ydet på ad hoc-basis med det ene formål at sikre, at Reebok etablerede sin nye fabrik i Distripark Maasvlakte. Dette synspunkt blev støttet ved det forhold, at de nederlandske myndigheder betegnede det som et "beløb tildelt som incitament", "udbetalt i rater, afhængig af investeringstakten og antallet af yderligere arbejdspladser, der skabes". Der blev ikke anført nogen anden begrundelse eller kommercielt argument, således som private investorer plejer at gøre det. Ved at styrke Reeboks finansielle stilling truede det kontante incitament endvidere med at fordreje konkurrencevilkårene og påvirke samhandelen mellem medlemsstaterne på EØS' indre marked for fodtøj i negativ retning.
(15) Lejen på 8,50 NLG/m2 (3,9 EUR/m2), som Reebok betaler for grunden på 11,4 ha, blev anslået til at være ca. 30 % lavere end den gennemsnitlige forventede leje. Kommissionen forklarede, at en privat eller offentlig virksomhed i princippet kunne forlange forskellige priser, men at disse forskelle skal være ikke-diskriminerende og skal være begrundet i kommercielle årsager, nemlig konkurrerende foranstaltninger for at tiltrække kunder, mens det sikres, at omkostningerne dækkes, og at der opnås et rimeligt afkast af den investerede kapital.
(16) Kommissionen anså det imidlertid for usandsynligt, at en privat investor skulle have tilbudt så gunstige vilkår, navnlig fordi rabatten ikke tydeligt skyldes stordriftsfordele. Der syntes her at være tale om en prisdiskriminering, som desuden ikke stemte overens med princippet om den private investor i en markedsøkonomi. I den forbindelse skulle der også tages hensyn til det forhold, at godt 60 % af hele Distripark Maasvlakte på det tidspunkt endnu ikke var udlejet, og ifølge Kommissionen var det tvivlsomt, om de forventede højere fremtidige lejebeløb ville kunne realiseres. Kommissionen beregnede, at GHR ville lide et tab på den investerede kapital, såfremt det i forbindelse med de resterende grunde kun kunne opnå den leje på 8,50 NLG/m2 (3,9 EUR/m2), der var aftalt med Reebok. Da den ikke lå inde med nærmere oplysninger, kunne Kommissionen heller ikke undersøge, om den leje, der gjaldt for Reebok, som helhed kunne sammenlignes med lejen i de andre europæiske havne, som hævdet af den nederlandske regering.
(17) Kommissionen kunne derfor ikke på det tidspunkt udelukke, at de gunstige lejevilkår, herunder adgang til infrastrukturerne, udgjorde støtte i henhold til traktatens artikel 87, stk. 1. Lejevilkårene blev tilbudt af GHR, som er et offentligt foretagende. De begunstigede tilsyneladende Reebok i forhold til andre producenter af sportsfodtøj i EU og truede med at fordreje konkurrencevilkårene og påvirke samhandelen negativt, ikke alene på markedet for sportsfodtøj i EU, men også på markedet for industriparker. Kommissionen anmodede den nederlandske regering om at fremlægge nærmere oplysninger om GHR's juridiske opbygning og ejerforhold, de nøjagtige kriterier, hvorefter beløbet tildeles som kontant incitament, andre lejeres lejekontrakter samt beviser for lejevilkårene for tilsvarende grunde i andre europæiske havne.
III. BEMÆRKNINGER FRA NEDERLANDENE
(18) De nederlandske myndigheder indsendte oplysninger om GHR's juridiske opbygning og ejerforhold. Ifølge oplysningerne er GHR en del af den offentligretlige retsperson "de gemeente Rotterdam" (Rotterdam kommune) og ingen særskilt retsperson. I bemærkningerne blev det bekræftet, at GHR er en offentlig virksomhed i henhold til traktatens artikel 86. GHR er oprettet med det formål at udvikle, administrere og drive havnen og havneindustrikomplekset, herunder Distripark Maasvlakte. I finansiel henseende er GHR som enhed adskilt fra resten af Rotterdam kommune, hvilket formelt kommer til udtryk i det forhold, at der en gang om året opstilles en balance og et driftsregnskab for GHR. Desuden skal det genindtjene alle sine investeringer og udgifter til personale, varer og tjenesteydelser gennem driften af havneanlægget. De nederlandske myndigheder påpegede, at GHR under udførelsen af sine opgaver optræder i overensstemmelse med princippet om investoren i en markedsøkonomi.
(19) Hvad angår det kontante incitament forklarede de nederlandske myndigheder i deres brev af 8. september 1999, at GHR ville lade Reebok få del i de besparelser, som foretagendet har opnået gennem størrelsen af den grund, der er overdraget til Reebok. Det hed endvidere i forklaringen: "Betalingen af dette beløb til Reebok sker i forhold til udviklingen i antallet af arbejdspladser. Så snart et på forhånd aftalt niveau er nået, udbetales en del af bidraget. Reebok har nu oplyst, at det niveau, hvor det fuldstændige bidrag skal udbetales, er nået". I et senere brev forklarede den nederlandske regering, at GHR havde standset udbetalingen af de beløb, der stadig skyldtes i forbindelse med det kontante incitament, efter at Kommissionen havde indledt proceduren, og at GHR indtil da (i 1998) havde udbetalt 1,625 mio. NLG (0,7 mio. EUR). Efter en række drøftelser, hvorunder Kommissionen satte spørgsmålstegn ved berettigelsen af udbetalingen af det kontante incitament, meddelte de nederlandske myndigheder, at de overvejede at annullere det indrømmede kontante incitament og kræve tilbagebetaling af det allerede udbetalte beløb plus renter. Ved brev af 27. juni 2001 sendte den nederlandske regering Kommissionen et bevis på, at den havde krævet tilbagebetaling af 1,872 mio. NLG, nemlig nutidsværdien af 1,625 mio. NLG, i form af en kopi af kontoudtoget og GHR's beslutning om at se bort fra det kontante incitament samt et tilsagn om, at der ikke ville blive foretaget yderligere udbetalinger med hensyn til det kontante incitament.
(20) Hvad angår lejevilkårene forklarede de nederlandske myndigheder, at lejen i Distripark Maasvlakte i Rotterdams havneområde er høj i sammenligning med lignende grunde i andre europæiske havne. De forelagde Kommissionen en sammenlignende undersøgelse heraf udført af konsulenter. De nederlandske myndigheder forklarede endvidere, at lejen på 8,50 NLG pr. m2, der var aftalt med Reebok, lå inden for rammerne af de takster, der gælder for kundekategorien "European Distribution Centres", som ikke er bundet til en havneby og kan flytte længere ind i landet, hvor lejen generelt er lavere. Der var imidlertid ingen oplysninger om lejen for denne slags grunde længere inde i landet. Derfor sendte de nederlandske myndigheder i december 2000 efter anmodning Kommissionen en anden undersøgelse af den nuværende gennemsnitlige leje for tilsvarende grunde længere inde i landet. Denne undersøgelse var blevet udført af uafhængige konsulenter. De nederlandske myndigheder indsendte også kopier af to andre tilbud, som Reebok modtog, da koncernen stadig ledte efter et sted, hvor den kunne etablere sig.
(21) De nederlandske myndigheder oplyste også, at størrelsen af den leje, som GHR afkræves, er afhængig af sådanne kriterier som det tidspunkt, hvor aftalen indgås, grundens størrelse eller i hvor høj grad kunden er attraktiv for GHR, f.eks. med hensyn til varestrømmen og de deraf følgende indtægter for GHR. Efter de nederlandske myndigheders opfattelse drejer det sig om objektivt berettigede kriterier, som ikke indebærer en diskriminerende behandling. Desuden medførte den leje, der var aftalt med Reebok, ingen tab på GHR's investering i Distripark Maasvlakte, og den var derfor i overensstemmelse med princippet om investoren i en markedsøkonomi. Til underbygning af denne påstand indsendte de nederlandske myndigheder detaljerede beregninger over de særskilte omkostnings- og indtægtselementer, inklusive aktualisering. De har endvidere fremlagt de spreadsheets, der anvendes af GHR, og som indeholder de ubearbejdede oplysninger om udgifter, indtægter og besparelser, således at Kommissionen selv kunne vurdere dem.
(22) Desuden har de forelagt lejekontrakterne for alle nuværende lejere, hvoraf det fremgår, at de lejebeløb, der allerede er aftalt, varierer fra [...](4) til [...](5). Ifølge de indsendte oplysninger er kun 33,7 ha af det samlede areal på 86,6 ha i Distripark Maasvlakte(6) udlejet: der forhandles i øjeblikket om yderligere [...](7), og der er endnu ingen kandidater til [...](8).
(23) De nederlandske myndigheder har også indsendt detaljerede beregninger over de omkostningsbesparelser, der blev opnået som følge af størrelsen af den grund, Reebok har lejet(9). Eftersom Reebok har en grund, der er tre til fire gange større, skulle der ikke anlægges en forbindelsesvej, som oprindelig var planlagt mellem grundene, hvor der normalt ville være fire lejere. Desuden var der besparelser i forbindelse med grundenes tilslutning til kloaknettet, i forbindelse med det brandbeskyttelsessystem, der forbinder lejernes forskellige bygninger med hinanden, og i forbindelse med indkørslerne. På anmodning af Kommissionen indsendte de nederlandske myndigheder en beregning af disse besparelser, der er udarbejdet af et byggefirma, og som bekræfter ovenstående.
IV. BEMÆRKNINGER FRA INTERESSEREDE PARTER
(24) Efter offentliggørelsen af Kommissionens beslutning om at indlede proceduren, blev der modtaget bemærkninger fra Det Forenede Kongerige(10), der kan sammenfattes som følger: Regeringen glæder sig over Kommissionens undersøgelse af denne støtte til Reebok. Støtten har store følger for fodtøjsindustrien i Det Forenede Kongerige, og støtte til en så stor virksomhed kan have negative følger for andre fabrikanter af sportssko, der ikke modtager denne form for subsidier. Eftersom fodtøj, og især sportssko, er et meget prisfølsomt produkt, kan støtte af dette omfang til en markedsdeltager have en yderst fordrejende virkning på konkurrencevilkårene i denne sektor. Det ville være til stor ulempe for navnlig én fabrikant af sportssko i Det Forenede Kongerige, hvis denne støtte blev ydet til Reebok. Denne virksomhed er af den opfattelse, at hvis den støtte, der er udbetalt til Reebok, ikke kræves tilbagebetalt, vil den kunne have en fordrejende indvirkning på konkurrencevilkårene i den europæiske fodtøjsindustri, herunder især i Det Forenede Kongerige.
V. NEDERLANDENES REAKTION PÅ BEMÆRKNINGERNE FRA INTERESSEREDE PARTER
(25) De nederlandske myndigheder afviste, at aftalerne mellem havnemyndighederne og Reebok udgjorde statsstøtte; de afviste også, at disse aftaler især skulle have følger for den virksomhed, der blev nævnt af de britiske myndigheder. Denne virksomhed henvender sig hovedsagelig til det amerikanske marked, og kun i begrænset omfang til det britiske marked. Endvidere har enhver fabrikant af sportssko og andre sportsartikler brug for et distributionscenter. Med sådanne virksomheder ville der kunne indgås de samme aftaler, hvis de skulle etablere sig i Rotterdam. I øvrigt har distributionscentret i Rotterdam - indtil det tidspunkt, hvor denne forklaring blev afgivet - medført finansielle tab for Reebok. Aftalen mellem havnemyndighederne og Reebok angår et meget lille beløb, når dette beregnes pr. par sportssko. Der kan derfor ikke forventes nogen følger af nævneværdig betydning for den virksomhed, som Det Forenede Kongerige nævner.
VI. VURDERING AF STØTTEFORANSTALTNINGEN
(26) Som følge af annulleringen og kravet om tilbagebetaling af den allerede udbetalte del af det kontante incitament (se betragtning 19) kan proceduren efter traktatens artikel 88, stk. 2, afsluttes i så henseende.
(27) Hvad angår lejevilkårene bestrides det ikke, at disse blev indrømmet af GHR, der udgør en del af Rotterdam kommune og derfor er en offentlig investor. Alligevel giver investorens juridiske status i sig selv ikke noget svar på spørgsmålet om, hvorvidt lejevilkårene for Reebok indeholder et element af statsstøtte i henhold til traktatens artikel 87, stk. 1. Det er i denne forbindelse af afgørende betydning, om den offentlige investors adfærd kan sammenlignes med en privat investors adfærd eller ej (princippet om den private investor i en markedsøkonomi), således som Domstolen anførte i sagen Tubacex(11).
(28) Private investorer er imidlertid ikke aktive på det område, hvor de kommunale havnemyndigheder har deres aktiviteter, dvs. investering i forberedelse eller endog klargørelse af en grund til private kunder i en havn (tørlægning af en grund, der tidligere stod under vand, anlæg af infrastrukturer, såsom veje, rørledninger og andre net). Disse aktiviteter udføres normalt enten af havnemyndigheder, der hører ind under stat/kommune, eller direkte af kommunerne selv. Private investorer beskæftiger sig heller ikke med klargørelse af grunde og infrastrukturer til erhvervsaktiviteter længere inde i landet.
(29) Da Kommissionen ikke har mulighed for at sammenligne GHR's adfærd med private investorers adfærd, har den i første omgang undersøgt lejeniveauet for lignende grunde i andre europæiske havne eller længere inde i landet, for at sammenligne denne "markedsleje" med den leje, som Reebok betaler i Distripark Maasvlakte. For det andet undersøgte Kommissionen, om den leje, Reebok betaler, giver GHR en nettofortjeneste og derfor kan anses for markedsleje. For det tredje må Kommissionen fastslå, om den forholdsvis lave leje, som Reebok betaler, objektivt set er berettiget, f.eks. gennem omkostningsbesparelser.
(30) De undersøgelser, der er udført af to uafhængige konsulenter, og som de nederlandske myndigheder har fremlagt, viser, at lejen for "tørre grunde" i andre nordeuropæiske havne er betydelig lavere end i Rotterdam. Det fremgår af den undersøgelse, der blev fremlagt på et tidligere tidspunkt (og som bl.a. vedrører havnene Le Havre, Dunkerque, Zeebrugge, Antwerpen, Hamburg, Bremerhaven, Moerdijk, Vlissingen, Amsterdam og Rotterdam), at den gennemsnitlige leje i perioden 1993-1998 svinger fra 4,75 NLG/m2 til 9,75 NLG/m2, idet sidstnævnte højeste gennemsnitlige leje vedrører Rotterdam. Den anden undersøgelse, der egentlig er rettet mod et andet spørgsmål (se betragtning 31), giver en oversigt over maksimumslejen for de seks største havne (Rotterdam, Antwerpen, Hamburg, Bremen/Bremerhaven, Dunkerque og Le Havre), der svinger fra ca. 14 NLG/m2 til 4 NLG/m2. Også i den undersøgelse fremstår Rotterdam med den højeste maksimumsleje.
(31) Eftersom de nederlandske myndigheder forklarede, at Reebok ikke var afhængig af et havneområde og havde kunnet etablere sit distributionscenter længere inde i landet, hvor grundene som helhed er billigere, blev der fremlagt endnu en undersøgelse. I denne undersøgelse sammenlignes lejen for lokaliteter inde i landet (ikke i havneområder) i Nordfrankrig (Pas-de-Calais), Belgien og Nederlandene for at se nærmere på de teoretiske alternativer for Reebok på baggrund af virksomhedens krav vedrørende lave transportomkostninger. Den gennemsnitlige årlige leje for lokaliteter inde i landet i denne undersøgelse svinger fra 0,6 NLG/m2 til 8,3 NLG/m2 og er, bortset fra ekstremerne, som helhed betydelig lavere end havnelokaliteter.
(32) Det fremgår af oplysningerne, at den leje, som Reebok betaler i Rotterdam, ikke alene stemmer overens med, men befinder sig i det øverste segment af den leje, der anvendes på "markedet", dvs. for grunde i nordeuropæiske havne eller på lokaliteter inde i landet. Beslutningen til fordel for en grund med en forholdsvis høj leje antyder også, at Reebok ikke først og fremmest baserede sin beslutning på grundens pris, men også på generelle strategiske kriterier såsom placeringens betydning for transporten. Dette støttes endvidere af det forhold, at Reebok ikke accepterede et tilbud om at etablere sig fuldstændig gratis på en grund i 99 år. Det tyder imidlertid også på, at lokaliteter i andre havne eller længere inde i landet efter Reeboks mening ikke var helt sammenlignelige. Desuden tilbydes og administreres lokaliteterne i andre havne eller længere inde i landet af kommuner eller offentlige virksomheder og ikke af private investorer. Derfor kræver Kommissionen som et supplerende kriterium for at anerkende Reeboks leje som "markedsleje", at denne giver GHR en nettofortjeneste.
(33) Kommissionen undersøgte derfor i anden omgang, om GHR's investering i Reebok-projektet var rentabel. Eftersom der ikke er nogen private investorer i denne sektor, foreligger der ingen sammenlignelige tal for markedsafkastet på sådanne investeringer. Mindstekravet er derfor, at når omkostningerne ved projektet (nutidsværdi pr. 1. januar 1998) trækkes fra indtægterne (nutidsværdi pr. 1. januar 1998), skal det give en positiv nettonutidsværdi for GHR.
(34) De nederlandske myndigheder har forelagt GHR's beregninger af indtægts- og omkostningselementerne i en periode på 25 år for Kommissionen. Ifølge disse beregninger beløb lejeindtægterne fra Reebok pr. 1. januar 1998 sig til [...](12), nutidsværdien af Reeboks andel i de samlede omkostninger(13), reduceret med de omkostningsbesparelser, der er opnået takket være Reebok, beløb sig til [...](14), hvilket giver en positiv nettonutidsværdi på [...](15)(16).
(35) Kommissionen undersøgte endelig spørgsmålet om prisforskellen, dvs. det forhold, at andre lejere i Distripark Maasvlakte betaler højere lejebeløb. I forbindelse hermed opstod det spørgsmål, om GHR gav Reebok en særlig gunstig behandling. Private eller offentlige virksomheder kan i princippet anvende forskellige priser på betingelse af, at prispolitikken ikke fører til tab på den investerede kapital, og at der ikke er tale om diskriminering med hensyn til andre kunder. Det første kriterium er undersøgt ovenfor, og dette kriterium er opfyldt (se betragtning 34). For at opfylde det andet kriterium skal prisreduktionerne være i overensstemmelse med de omkostningsbesparelser, der opnås, f.eks. besparelser som følge af indkøb af større mængder eller som følge af andre stordriftsfordele(17).
(36) Det vejede gennemsnit af de årlige lejebeløb(18), der allerede var aftalt i Distripark Maasvlakte, og som er bevist ved hjælp af de aftaler, der er indsendt til Kommissionen, beløber sig til [...](19). Det fremgår heraf, at Reebok fik en reduktion på [...](20) eller ca. 15 %. Nutidsværdien af det samlede beløb for denne reduktion i en periode på 25 år pr. 1. januar 1998 er ifølge Kommissionens beregning [...](21), hvilket er mindre end nutidsværdien af de omkostningsbesparelser på [...](22)(23), der blev opnået som følge af den større grund, der blev lejet af Reebok (se betragtning 23). Det må derfor antages, at reduktionen af Reeboks leje er berettiget som følge af omkostningsbesparelserne.
VII. KONKLUSION
(37) Kommissionen mener, at ovenstående lejevilkår er i overensstemmelse med princippet om en investor i en markedsøkonomi og derfor ikke udgør statsstøtte eller indeholder støtteelementer i henhold til EF-traktatens artikel 87, stk. 1, og EØS-aftalens artikel 61, stk. 1 -
VEDTAGET FØLGENDE BESLUTNING:
Artikel 1
Den formelle undersøgelsesprocedure vedrørende tildelingen af beløbet på 4,25 mio. NLG (1,9 mio. EUR) som incitament afsluttes, idet Nederlandene har fremlagt afgørende bevis på, at dette incitament er opgivet, og at det allerede udbetalte beløb inklusive renter frem til tilbagebetalingstidspunktet, beregnet med referenceprocentsatsen, er tilbagebetalt.
Artikel 2
Den leje, som Reebok betaler for sin grund i Distripark Maasvlakte, Rotterdams havn, i overensstemmelse med den aftale, der blev indgået den 25. juni 1998 mellem Reebok og Rotterdams havnemyndighed (Gemeentelijke Havenbedrijf Rotterdam), udgør ikke støtte og indeholder ingen støtteelementer i henhold til EF-traktatens artikel 87, stk. 1, og EØS-aftalens artikel 61, stk. 1.
Artikel 3
Denne beslutning er rettet til Kongeriget Nederlandene.
Udfærdiget i Bruxelles, den 25. juli 2001.
Komission päätös,
tehty 25 päivänä heinäkuuta 2001,
yhdysvaltalaiselle Reebok-yhtymälle Rotterdamiin, Alankomaihin, sijoittautumisen yhteydessä mahdollisesti myönnetystä valtiontuesta
(tiedoksiannettu numerolla K(2001) 2383)
(Ainoastaan hollanninkielinen teksti on todistusvoimainen)
(ETA:n kannalta merkityksellinen teksti)
(2002/64/EY)
EUROOPAN YHTEISÖJEN KOMISSIO, joka
ottaa huomioon Euroopan yhteisön perustamissopimuksen ja erityisesti sen 88 artiklan 2 kohdan ensimmäisen alakohdan,
ottaa huomioon sopimuksen Euroopan talousalueesta ja erityisesti sen 62 artiklan 1 kohdan a alakohdan,
on mainittujen artiklojen mukaisesti kehottanut asianomaisia esittämään huomautuksensa(1) ja ottanut huomioon nämä huomautukset,
sekä katsoo seuraavaa:
I MENETTELY
(1) Komissio vastaanotti 31 päivänä heinäkuuta 1998 päivätyllä kirjeellä kantelun, jonka mukaan yhdysvaltalainen Reebok-yhtymä houkuteltiin sijoittamaan uusi tehtaansa Rotterdamin satamaan sääntöjenvastaisen valtiontuen avulla. Kantelun johdosta komission yksiköt pyysivät 23 päivänä syyskuuta 1998 lisätietoja Alankomaiden viranomaisilta. Pyydettyään ensin tietojen toimittamisen määräajan lykkäämistä 2 päivänä lokakuuta 1998 ja 7 päivänä tammikuuta 1999 päivätyillä kirjeillä Alankomaiden viranomaiset toimittivat pyydetyt tiedot lopulta 2 päivänä helmikuuta 1999 päivätyllä kirjeellä.
(2) Komissio ilmoitti 9 päivänä kesäkuuta 1999 päivätyllä kirjeellä Alankomaille päätöksestään aloittaa kyseisen tuen osalta EY:n perustamissopimuksen 88 artiklan 2 kohdan mukainen menettely. Alankomaiden viranomaiset toimittivat huomautuksensa ja niihin liittyvät yksityiskohtaiset tiedot komissiolle 8 päivänä syyskuuta 1999 päivätyllä kirjeellä.
(3) Komission päätös menettelyn aloittamisesta on julkaistu Euroopan yhteisöjen virallisessa lehdessä 14 päivänä elokuuta 1999(2). Komissio pyysi asianomaisia toimittamaan kyseistä tukea koskevat huomautuksensa. Komissio sai 14 päivänä syyskuuta 1999 huomautuksia yhdeltä asianomaiselta. Se toimitti huomautukset edelleen Alankomaiden viranomaisille vastineen esittämistä varten. Viranomaiset toimittivat vastauksensa kuukauden kuluessa kirjeen vastaanottamisesta.
(4) Alankomaiden viranomaiset lähettivät pyynnöstä lisätietoja väitetystä tuesta 7 päivänä heinäkuuta, 17 päivänä heinäkuuta, 6 päivänä joulukuuta ja 15 päivänä joulukuuta 2000 sekä 8 päivänä helmikuuta, 9 päivänä huhtikuuta, 22 päivänä toukokuuta, 27 päivänä kesäkuuta ja 6 päivänä heinäkuuta 2001 päivätyillä kirjeillä. Alankomaiden viranomaisten kanssa järjestettiin kaksi tapaamista 4 päivänä heinäkuuta ja 25 päivänä lokakuuta 2000.
II YKSITYISKOHTAINEN KUVAUS VÄITETYSTÄ TUESTA
(5) Yhdysvaltalainen Reebok-yhtymä (jäljempänä "Reebok") on yksi maailman johtavista urheilujalkineiden valmistajista, joka toimii noin 170 maassa ja jonka nettoliikevaihto oli noin 2,9 miljardia Yhdysvaltain dollaria (2,72 miljardia euroa) vuonna 1999. Reebokin tuotteet valmistetaan Aasiassa ja tuodaan Eurooppaan meriteitse.
(6) Reebok uudisti vuosina 1993-1994 jakeluverkostoaan Euroopassa, jossa sillä oli kyseisenä ajankohtana kahdeksan varastoa. Tarkoituksena oli järjestää logistiikkatoiminnot uudelleen ja perustaa Eurooppaan jakelukeskus (bulk-varasto), jonka sijoituspaikaksi suunniteltiin Benelux-maita. Lisäksi aiottiin perustaa kaksi ns. nouto- ja pakkauskeskusta (pick and pack centre). Reebok sai useita tarjouksia jakelukeskuksen sijoituspaikaksi. Yritys päätti lopulta hyväksyä Rotterdamin satamassa Distripark Maasvlaktessa sijaitsevaa 11,4 hehtaarin tonttia koskevan tarjouksen. Alankomaiden viranomaisten mukaan yrityksen päätökseen vaikuttivat strategiset perusteet, kuten kuljetusajan ja -kustannusten pienentyminen.
(7) Kantelijan mukaan Reebok sai sääntöjenvastaista valtiontukea, jonka tarkoituksena oli kannustaa yritystä sijoittamaan uusi jakelukeskuksensa Rotterdamin satamaan, joka ei sijaitse tukialueella. Valtiontuki muodostui neljästä toimenpiteestä:
- edulliset vuokraehdot Distripark Maasvlaktesta vuokrattavalle tontille, jonka vuosivuokra oli 8,50 Alankomaiden guldenia neliömetriä kohti,
- teollisuusalueen infrastruktuuripalvelujen käyttö edullisin ehdoin,
- työvoimakustannuksiin myönnetty tuki,
- tullietuudet eli Reebokin toimintatilojen sijoituksen ja niissä toteutettavan toiminnan helpottaminen Rotterdamin tullialueen toimenpitein.
(8) Alankomaiden viranomaiset ilmoittivat, että Rotterdamin satamaviranomainen (Gemeentelijk Havenbedrijf Rotterdam, jäljempänä "GHR"), joka vastaa kyseisen satama-alueen kehittämisestä ja toiminnasta, on julkinen yritys, joka kuitenkin toimii markkinataloudessa toimivan yksityisen sijoittajan periaatteella ja pyrkii saamaan investoinneilleen vähintään 7,5 prosentin tuoton keskimäärin 25 vuoden poistoajalla.
(9) Lisäksi huomautettiin, että Reebokin osalta vahvistettu vuokra, 8,50 guldenia neliömetriä kohti (3,9 euroa/m2), on normaali markkinahinta 11,4 hehtaarin suuruisesta tontista, kun otetaan huomioon koko Distripark Maasvlakte -investointihankkeen tuotto. Lisäksi vuokra vastaa täysin muissa eurooppalaisissa satamissa sijaitsevien kilpailevien teollisuusalueiden vuokria. Infrastruktuuripalvelujen käyttöehtojen osalta Alankomaiden hallitus katsoi, että tällaisten peruspalvelujen rakentaminen kuului teollisuusalueen kokonaisinvestointeihin ja sisältyi vuokraan. Lisäksi kunkin palvelujenkäyttäjän oli maksettava itse alueen yleishyödyllisten palvelujen, kuten sähkö-, kaasu- ja vesijohtoverkon sekä televiestintäyhteyksien liittymiskustannukset.
(10) Työvoimakustannusten väitetyn tukemisen osalta Alankomaiden hallitus selvitti eri toimenpiteiden, kuten ennakonpidätyksen ja sosiaalimaksujen alentamista koskevan lain (Wet Vermindering Afdracht Loonbelasting en Premie Volksverzekering, (WVA)), työn takaamista nuorille koskevan lain (Jeugdwerkgarantiewet) ja työnhakijoiden koulutusta koskevan kansallisen puitesäännöstön (Kaderregeling Scholing Werkzoekenden (KSW)) perusteella myönnettyä rahoitusta. Nämä ovat Alankomaiden viranomaisten mukaan yleisiä toimenpiteitä eivätkä muodosta EY:n perustamissopimuksen 87 artiklan mukaista tukea. Lisäksi painotettiin, että Reebok ei saisi taloudellisia tullietuuksia.
(11) Alankomaiden hallitus selvitti kuitenkin, että GHR myönsi 4,25 miljoonaa guldenia (1,9 miljoonaa euroa) tapauskohtaisena avustuksena (jäljempänä "rahallinen avustus"), joka maksetaan useammassa erässä riippuen luotavien uusien työpaikkojen määrästä.
Menettelyn aloittamisen syyt
(12) Komissio päätteli, että työvoimakustannuksiin myönnetty tuki ja väitetyt tullietuudet eivät olleet EY:n perustamissopimuksen 87 artiklan 1 kohdan mukaista valtiontukea.
(13) Komissio ei voinut kuitenkaan sulkea pois mahdollisuutta, että GHR:n Reebokille myöntämä rahallinen avustus ja vuokraehdot, infrastruktuuripalvelujen käyttömahdollisuus(3) mukaan luettuna, olivat EY:n perustamissopimuksen 87 artiklan 1 kohdan mukaista tukea, ja aloitti näitä kahta toimenpidettä koskevan menettelyn.
(14) Myönnetty 4,25 miljoonan guldenin (1,9 miljoonaa euroa) suuruinen rahallinen avustus vaikutti valtiontuelta, koska julkinen yritys GHR myönsi kyseisen valtion varoista maksetun tuen ja sen saajana oli yksittäinen yritys, nimittäin Reebok. Avustus myönnettiin tapauskohtaisesti, ja sen ainoana tarkoituksena oli houkutella Reebok sijoittamaan uusi tehtaansa Distripark Maasvlakteen. Tätä päätelmää tuki se, että Alankomaiden viranomaiset puhuivat tuesta "myönnettynä rahallisena kannustimena", joka "maksetaan useammassa erässä riippuen investointivauhdista ja luotavien uusien työpaikkojen määrästä". Tukea ei perusteltu muilla syillä tai yksityisten sijoittajien käyttämillä kaupallisilla perusteilla. Lisäksi rahallinen avustus vahvisti Reebokin rahoitusasemaa ja uhkasi siten vääristää kilpailua ja vaikuttaa jäsenvaltioiden väliseen kauppaan ETA-alueen sisäisillä jalkinemarkkinoilla.
(15) Reebokin 11,4 hehtaarin tontista maksama vuokra (8,50 guldenia/m2 (3,9 euroa/m2)) arvioitiin noin 30 prosenttia odotettua keskimääräistä vuokraa alhaisemmaksi. Komissio ilmoitti, että vaikka yksityinen tai julkinen yritys voikin periaatteessa veloittaa erilaisia hintoja, kyseiset erot eivät saa olla syrjiviä ja ne on perusteltava kaupallisilla syillä, nimittäin kilpailutoimenpiteiden toteuttamisella asiakkaiden houkuttelemiseksi; samalla on huolehdittava siitä, että kustannukset katetaan ja investoidulle pääomalle saadaan kohtuullinen tuotto.
(16) Komissio piti kuitenkin epätodennäköisenä, että yksityinen sijoittaja olisi antanut yhtä edullisia ehtoja, erityisesti kun otetaan huomioon, että kyseinen alennus ei näyttänyt johtuvan mittakaavaeduista. Tapauksessa näytti olevan kysymys hintasyrjinnästä, eikä alennus sopinut yhteen myöskään markkinataloudessa toimivan yksityisen sijoittajan periaatteen kanssa. Tässä yhteydessä on lisäksi syytä ottaa huomioon, että noin 60 prosenttia koko Distripark Maasvlakten tonteista oli kyseisenä ajankohtana vielä vuokraamatta, ja komission mukaan oli syytä epäillä, tulisivatko odotetut korkeammat vuokrat toteutumaan tulevaisuudessa. Komissio laski, että GHR:lle aiheutuisi investoidun pääoman vuoksi tappioita, jos jäljellä olleista tonteista saataisiin ainoastaan Reebokin kanssa sovittu vuokra eli 8,50 guldenia/m2 (3,9 euroa/m2). Koska komissiolla ei ollut käytettävissään tarkempia tietoja, sen ei ollut myöskään mahdollista tutkia, vastasiko Reebokin maksama vuokra täysin muissa eurooppalaisissa satamissa maksettavia vuokria, kuten Alankomaiden hallitus väitti.
(17) Komissio ei sen vuoksi voinut kyseisenä ajankohtana sulkea pois mahdollisuutta, että edulliset vuokraehdot, joihin sisältyi infrastruktuuripalvelujen käyttömahdollisuus, olivat EY:n perustamissopimuksen 87 artiklan 1 kohdan mukaista tukea. Kyseiset vuokraehdot myönsi julkinen yritys GHR. Ne näyttivät suosivan Reebokia muihin urheilujalkineiden valmistajiin nähden Euroopan unionissa ja uhkasivat vääristää kilpailua ja vaikuttaa kauppaan urheilujalkinemarkkinoiden lisäksi myös teollisuusalueiden markkinoilla Euroopan unionissa. Komissio pyysi Alankomaiden hallitusta toimittamaan lisätietoja GHR:n oikeudellisesta asemasta ja omistusrakenteesta, rahallisen avustuksen täsmällisistä myöntämisperusteista sekä muiden vuokraajien vuokrasopimuksista. Lisäksi pyydettiin toimittamaan todisteita, joista käyvät ilmi muissa eurooppalaisissa satamissa vastaavanlaisiin tontteihin sovellettavat vuokraehdot.
III ALANKOMAIDEN HUOMAUTUKSET
(18) Alankomaiden viranomaiset toimittivat tietoja GHR:n oikeudellisesta asemasta ja omistusrakenteesta. Näiden tietojen mukaan GHR on osa julkisoikeudellista oikeushenkilöä "Rotterdamin kunta", eikä se siten ole erillinen oikeushenkilö. Huomautuksissa vahvistettiin, että GHR on EY:n perustamissopimuksen 86 artiklan mukainen julkinen yritys. GHR perustettiin sataman ja satamassa sijaitsevien teollisuusalueiden, joihin Distripark Maasvlakte kuuluu, kehittämiseksi, hallinnoimiseksi ja kaupalliseksi hyödyntämiseksi. GHR on taloudellisesti muusta Rotterdamin kunnan varainhoidosta erotettu yksikkö, mikä käy muodollisesti ilmi siitä, että GHR laatii vuosittain oman taseen ja tuloslaskelman. Lisäksi sen on satamapalvelujen kaupallisen hyödyntämisen avulla saatava takaisin kaikki henkilöstöön, laitteisiin ja palveluihin käytetyt investointinsa ja kustannuksensa. Alankomaiden viranomaiset huomauttivat, että GHR noudattaa tehtäviensä toteuttamisessa markkinataloudessa toimivan yksityisen sijoittajan toimintaperiaatteita.
(19) Rahallisen avustuksen osalta Alankomaiden viranomaiset totesivat 8 päivänä syyskuuta 1999 päivätyssä kirjeessään, että GHR:n tarkoituksena oli jakaa Reebokin kanssa osa sille koituneista säästöistä, jotka johtuivat Reebokille luovutetun tontin suuresta pinta-alasta. Lisäksi todettiin, että "avustuksen maksaminen Reebokille riippuu uusien työpaikkojen luomisen edistymisestä. Aina kun tietty etukäteen sovittu taso on saavutettu, yritykselle maksetaan osa avustuksesta. Reebok on ilmoittanut, että se on nyt saavuttanut tason, jonka perusteella koko avustus voidaan maksaa". Myöhemmin toimittamassaan kirjeessä Alankomaiden hallitus ilmoitti, että GHR oli keskeyttänyt vielä maksamattomien avustuserien maksamisen sen jälkeen, kun komissio oli aloittanut menettelyn. GHR oli maksanut avustuksesta kyseiseen ajankohtaan (1998) mennessä 1,625 miljoonaa guldenia (0,7 miljoonaa euroa). Komissio esitti rahallisen avustuksen maksamisperusteita koskevat epäilyksensä Alankomaiden viranomaisten kanssa käydyissä neuvotteluissa, joiden jälkeen viranomaiset ilmoittivat harkitsevansa myönnetyn rahallisen avustuksen peruuttamista sekä jo maksetun määrän ja sen osalta kertyneen koron takaisinperimistä. Alankomaiden hallitus toimitti komissiolle 27 päivänä kesäkuuta 2001 päivätyllä kirjeellä todisteen 1,872 miljoonan guldenin (1,625 miljoonan guldenin nykyarvo) takaisinperinnästä, mikä kävi ilmi kirjeen liitteenä olleesta tiliotteesta (rekeningrapport). Kirjeeseen sisältyi myös GHR:n päätös rahallisen avustuksen peruuttamisesta ja sen antama lupaus avustuksen jäljellä olevien erien maksamisen lopettamisesta.
(20) Vuokraehtojen osalta Alankomaiden viranomaiset ilmoittivat, että Rotterdamin satamassa sijaitsevan Distripark Maasvlakten vuokrat ovat korkeat verrattaessa niitä muissa eurooppalaisissa satamissa sijaitseviin vastaavanlaisiin teollisuusalueisiin. Viranomaiset toimittivat komissiolle konsulttien asiasta laatiman vertailevan tutkimuksen. Lisäksi Alankomaiden viranomaiset ilmoittivat, että Reebokin kanssa sovittu vuokra 8,50 guldenia/m2 vastasi tariffeja, joita sovellettiin asiakasluokkaan "eurooppalaiset jakelukeskukset" (European Distribution Centres), joiden sijainti ei ollut sidoksissa merisataman läheisyyteen ja jotka siten voivat sijoittautua syvemmälle sisämaahan, jossa vuokrat ovat yleisesti alhaisemmat. Tällaisten sisämaassa sijaitsevien teollisuusalueiden vuokrista ei kuitenkaan ollut tietoja. Tämän vuoksi Alankomaiden viranomaiset toimittivat komissiolle pyynnöstä joulukuussa 2000 riippumattoman konsultin laatiman toisen selvityksen, jossa tarkastellaan sisämaassa sijaitsevien vastaavien teollisuusalueiden nykyisiä keskimääräisiä vuokria. Alankomaiden viranomaiset toimittivat myös jäljennökset kahdesta muusta tarjouksesta, jotka Reebok oli saanut jakelukeskuksen sijoituspaikkaa etsiessään.
(21) Alankomaiden viranomaiset selvittivät lisäksi, että GHR:n pyytämän vuokran suuruus riippuu moninaisista tekijöistä, kuten vuokrasopimuksen tekoajankohdasta, tontin suuruudesta ja asiakkaan houkuttelevuudesta GHR:n kannalta, mikä liittyy esimerkiksi tavarakuljetusten määrään ja GHR:n niistä saamiin tuloihin. Alankomaiden viranomaisten mielestä nämä ovat puolueettomasti perusteltuja arviointiperusteita eikä niihin sisälly syrjintää. Lisäksi Reebokin kanssa sovitusta vuokrasta ei aiheutunut tappioita GHR:n Distripark Maasvlakteen tekemään investointiin nähden ja vuokra oli siten markkinataloudessa toimivan yksityisen sijoittajan periaatteen mukainen. Tämän väitteen todisteeksi Alankomaiden viranomaiset esittivät yksityiskohtaisia laskelmia yksittäisistä kustannus- ja tulotekijöistä, joiden yhteydessä esitettiin myös lukuihin tehdyt tarkistukset. Jotta komission olisi mahdollista suorittaa oma arviointinsa, viranomaiset toimittivat sen käytettäväksi myös GHR:n käyttämiä laskentataulukoita, jotka sisältävät menoja, tuloja ja säästöjä koskevia raakatietoja.
(22) Viranomaiset toimittivat jäljennökset kaikkien nykyisten vuokraajien vuokrasopimuksista, joista käy ilmi, että jo sovitut vuokrat vaihtelevat [...](4) guldenista [...](5) guldeniin. Toimitettujen tietojen mukaan Distripark Maasvlakten 86,6 hehtaarin suuruisesta kokonaispinta-alasta(6) on vuokrattu ainoastaan 33,7 hehtaaria. Lisäksi [...](7) hehtaarin osalta neuvotellaan parhaillaan ja [...](8) hehtaarin alueelle ei ole vielä tiedossa vuokraajia.
(23) Alankomaiden viranomaiset toimittivat lisäksi yksityiskohtaisia laskelmia kustannussäästöistä, jotka johtuivat Reebokille vuokratun tontin suuresta pinta-alasta(9). Koska Reebokin tontti on kolme-neljä kertaa normaalia suurempi, sen yhteyteen ei tarvinnutkaan rakentaa yhdystietä, joka oli alun perin suunniteltu yhdistämään tontteja, joilla on normaalisti neljä eri vuokraajaa. Lisäksi säästöjä syntyi tonttien liittämisestä viemäriverkostoon ja alueen eri vuokraajien rakennukset toisiinsa yhdistävään paloturvallisuusjärjestelmään sekä pihaliittymien rakentamisesta. Alankomaiden viranomaiset toimittivat komission pyynnöstä rakentajan näistä säästöistä laatiman laskelman, jossa vahvistetaan edellä mainitut seikat.
IV ASIANOMAISTEN HUOMAUTUKSET
(24) Menettelyn aloittamista koskevan komission päätöksen julkaisemisen jälkeen komissio sai Yhdistyneeltä kuningaskunnalta(10) huomautuksia, jotka voidaan esittää yhteenvetona seuraavasti: Hallitus on erittäin tyytyväinen komission tutkimukseen, joka koskee Reebokille myönnettyä tukea. Tuki vaikuttaa merkittävällä tavalla Yhdistyneen kuningaskunnan jalkineteollisuuteen. Kyseisenkaltaiselle suuryritykselle myönnettävällä tuella olisi myös kielteisiä seurauksia muille urheilujalkineiden valmistajille, jotka eivät saa tällaista tukea. Koska jalkineet ja erityisesti urheilujalkineet ovat hintoihin erittäin herkästi reagoiva tuote, yhdelle markkinatoimijalle myönnetty tämänsuuruinen tuki vääristäisi huomattavasti kilpailua kyseisellä alalla. Erityisesti eräälle Yhdistyneessä kuningaskunnassa toimivalle urheilujalkineiden valmistajalle aiheutuisi vakavia kielteisiä seurauksia, jos Reebokille myönnettäisiin kyseinen tuki. Tämä yritys katsoo, että ellei Reebokille myönnettyä tukea peritä takaisin, se vääristää kilpailua jalkineteollisuuden alalla Euroopassa ja erityisesti Yhdistyneessä kuningaskunnassa.
V ALANKOMAIDEN VIRANOMAISTEN LAUSUNTO ASIANOMAISTEN HUOMAUTUKSISTA
(25) Alankomaiden viranomaiset kiistivät sen, että Rotterdamin satamaviranomaisen ja Reebokin välisissä sopimuksissa olisi kysymys valtiontuesta. Lisäksi viranomaiset katsoivat, ettei näillä sopimuksilla olisi erityisiä vaikutuksia brittiviranomaisten mainitseman yrityksen asemaan. Kyseinen yritys keskittyy pääasiassa Yhdysvaltojen ja vain vähäisessä määrin Yhdistyneen kuningaskunnan markkinoihin. Lisäksi jokainen urheilujalkineiden ja muiden urheiluvälineiden valmistaja tarvitsee tuotteilleen jakelukeskuksen. Tällaisten yritysten kanssa voitaisiin tehdä vastaavanlaisia sopimuksia, jos ne sijoittautuisivat Rotterdamiin. Toisaalta Rotterdamin jakelukeskuksesta on lausunnon antamisajankohtaan mennessä aiheutunut tappioita Reebokille. Satamaviranomaisen ja Reebokin välisen sopimuksen arvo on erittäin vähäinen, jos tämä lasketaan urheilujalkineparia kohti. Tämän vuoksi ei ole odotettavissa, että Yhdistyneen kuningaskunnan mainitsemalle yritykselle aiheutuisi merkittäviä seurauksia.
VI ARVIOINTI TUESTA
(26) Rahallisen avustuksen peruuttamisen ja jo maksettujen avustuserien takaisinperimisen vuoksi (ks. Johdanto-osan 19 kappale) voidaan EY:n perustamissopimuksen 88 artiklan 2 kohdan nojalla aloitettu menettely tältä osin lopettaa.
(27) Vuokraehtojen osalta ei kiistetä sitä, että ne myönsi Rotterdamin kunnan toimintayksiköihin kuuluva GHR, joka on siten julkinen sijoittaja. Investoijan oikeudellinen asema ei kuitenkaan yksin vastaa kysymykseen, sisältyykö Reebokin vuokraehtoihin EY:n perustamissopimuksen 87 artiklan 1 kohdan mukaista valtiontukea. Tämän arvioinnin kannalta on ratkaisevaa, onko julkisen sijoittajan toiminta verrattavissa yksityisen sijoittajan toimintaan (markkinataloudessa toimivan yksityisen sijoittajan periaate), kuten Euroopan yhteisöjen tuomioistuin on todennut asiassa Tubacex(11).
(28) Yksityiset sijoittajat eivät kuitenkaan toimi GHR:n keskeisellä toiminta-alalla, johon kuuluvat investoinnit yksityisasiakkaille satamasta tarjottavan tonttimaan muokkaukseen tai jopa uuden tonttimaan synnyttämiseen (aikaisemmin veden alla olleiden maa-alueiden kuivattaminen sekä infrastruktuuripalvelujen, kuten teiden, putkijohtojen ja muiden verkostojen rakentaminen. Näitä tehtäviä suorittavat yleensä valtion/kunnan alaisuuteen kuuluvat satamaviranomaiset tai kunnat itse. Yksityiset sijoittajat eivät toimi tonttimaan rakennuskelpoiseksi muokkaamisen tai yritystoimintaan tarvittavien infrastruktuuripalvelujen rakentamisen alalla myöskään sisämaassa.
(29) Koska komission ei ole mahdollista verrata GHR:n toimintaa yksityisten sijoittajien toimintaan, se on ensimmäisenä toimenpiteenä tutkinut muissa eurooppalaisissa satamissa tai sisämaassa sijaitsevien vastaavien teollisuusalueiden vuokratasoa, jotta näitä "markkinavuokria" voitaisiin verrata Reebokin Distripark Maasvlaktessa maksamaan vuokraan. Toiseksi komissio selvitti, tuottaako Reebokin maksama vuokra GHR:lle nettovoittoa, jonka perusteella sitä voitaisiin pitää markkinavuokrana. Kolmanneksi komission on pitänyt tutkia, voidaanko Reebokin maksamaa suhteellisen alhaista vuokraa perustella esimerkiksi saatujen kustannussäästöjen kaltaisin objektiivisin perustein.
(30) Alankomaiden viranomaisten toimittamista kahden riippumattoman konsultin laatimista selvityksistä käy ilmi, että "kuivan tonttimaan" vuokrat ovat muissa Pohjois-Euroopan satamissa huomattavasti alhaisemmat kuin Rotterdamissa. Aikaisemmin toimitetun selvityksen (jossa tarkastellaan mm. seuraavia satamia: Le Havre, Dunkerque, Zeebrugge, Antwerpen, Hampuri, Bremerhaven, Moerdijk, Vlissingen, Amsterdam ja Rotterdam) mukaan keskimääräiset vuokrat vaihtelivat vuosina 1993-1998 4,75 guldenista/m2 9,75 guldeniin/m2, ja viimeksi mainittu korkein keskimääräinen vuokra kuvasi Rotterdamissa veloitettua vuokraa. Toisessa selvityksessä, jossa tarkasteltiin tosiasiallisesti muuta kysymystä (ks. johdanto-osan 31 kappale), esitetään katsaus kuuden suurimman sataman (Rotterdam, Antwerpen, Hampuri, Bremen/Bremerhaven, Dunkerque ja Le Havre) enimmäisvuokriin, jotka vaihtelevat noin 14 guldenista/m2 4 guldeniin/m2. Myös tämän selvityksen mukaan Rotterdamissa veloitettu enimmäisvuokra oli kallein.
(31) Tukeakseen väitettään siitä, että Reebok ei ollut riippuvainen satamasta ja olisi siten voinut sijoittaa jakelukeskuksensa syvemmälle sisämaahan, jossa tonttimaa on yleisesti edullisempaa, Alankomaiden viranomaiset toimittivat vielä yhden lisäselvityksen. Tässä selvityksessä vertaillaan "sisämaatonttien" (muualla kuin satamissa sijaitsevat tontit) vuokria Pohjois-Ranskassa (Pas-de-Calais), Belgiassa ja Alankomaissa, jotta voitaisiin ottaa huomioon myös sellaiset Reebokin teoreettiset vaihtoehdot, jotka täyttävät sen vaatimuksen alhaisista kuljetuskustannuksista. Selvityksessä tarkasteltujen sisämaatonttien keskimääräiset vuosittaiset vuokrat vaihtelevat 0,6 guldenista/m2 8,3 guldeniin/m2 ja ovat kaikkein kalleimpia vuokria lukuun ottamatta huomattavasti edullisempia kuin satama-alueilla sijaitsevien tonttien vuokrat.
(32) Tiedoista käy ilmi, että Reebokin Rotterdamissa maksama vuokra ei pelkästään vastaa markkinoilla (joilla tarkoitetaan Pohjois-Euroopan satamissa sijaitsevien tonttien ja sisämaatonttien markkinoita) veloitettavia vuokria vaan kuuluu tämän vertailun kalleimpaan luokkaan. Päätös sijoittautumisesta suhteellisen kallisvuokraiselle tontille osoittaa lisäksi, että Reebokin päätös ei perustunut ensisijaisesti tonttimaan kustannuksiin, vaan myös yleisiin strategisiin arviointiperusteisiin, kuten sijoituspaikan kuljetusyhteyksiin. Tätä tukee edelleen se seikka, että Reebok ei valinnut tarjousta, jonka perusteella se olisi voinut sijoittautua täysin vastikkeetta tontille, joka olisi ollut 99 vuoden ajan vapaa rasituksista. Tämä viittaa kuitenkin myös siihen, että muissa satamissa tai sisämaassa sijaitsevat tontit eivät Reebokin näkemyksen mukaan olleet täysin verrattavissa sen valitsemaan tonttiin. Lisäksi myös muissa satamissa tai sisämaassa sijaitsevia tontteja tarjoavat ja hallinnoivat joko kunnat tai julkiset yritykset eivätkä yksityiset sijoittajat. Tämän vuoksi komissio edellyttääkin lisäehtona, että Reebokin maksaman vuokran on tuotettava GHR:lle nettovoittoa, jotta sitä voitaisiin pitää markkinahintaisena vuokrana.
(33) Komissio selvittikin tämän vuoksi, tuottiko GHR:n investointi Reebok-hankkeeseen sille voittoa. Koska kyseisellä alalla ei toimi yksityisiä sijoittajia, ei ole mahdollista vertailla tämänkaltaisista investoinneista markkinoilta saatavia tuotto-osuuksia. Vähimmäisvaatimuksena onkin tämän vuoksi, että hankkeen tuloista (arvo 1 päivänä tammikuuta 1998) tehtävän hankkeen menojen (arvo 1 päivänä tammikuuta 1998) vähentämisen jälkeen saatava nettotulos on GHR:n kannalta positiivinen.
(34) Alankomaiden viranomaiset toimittivat komissiolle GHR:n 25 vuoden pituiselta ajanjaksolta laatimia kustannus- ja tulotekijöitä koskevia laskelmia. Näiden laskelmien mukaan Reebokin maksamasta vuokrasta saadut tulot olivat 1 päivänä tammikuuta 1998 [...](12) guldenia ja Reebokin osuus kokonaiskustannuksista(13), josta vähennetään Reebokin avulla saavutettu kustannussäästö, [...](14) guldenia, minkä perusteella positiiviseksi nettotulokseksi saadaan [...](15) guldenia(16).
(35) Lopuksi komissio käsitteli vuokrien välisiä eroja eli sitä, että muut vuokraajat maksoivat Distripark Maasvlaktessa korkeampia vuokria. Tässä yhteydessä heräsi kysymys siitä, kohteliko GHR Reebokia erityisen suopeasti. Yksityiset tai julkiset yritykset voivat lähtökohtaisesti soveltaa eriytettyjä hintoja sillä edellytyksellä, että hintapolitiikka ei johda tappioihin sijoitetun pääoman osalta eikä kysymyksessä ole muiden asiakkaiden syrjintä. Edellä olevasta tarkastelusta (ks. johdanto-osan 34 kappale) käy ilmi, että ensimmäinen edellytys täyttyy. Jotta toinen edellytys täyttyisi, on hinnanalennusten noudatettava saatuja kustannussäästöjä, jotka voivat johtua esimerkiksi suurten määrien hankinnasta tai muista mittakaavaeduista.(18)
(36) Distripark Maasvlaktessa jo sovittujen ja komissiolle toimitettujen sopimusasiakirjojen perusteella todistettujen vuosittaisten vuokrien(19) painotettu keskiarvo on [...](20). Tämän perusteella Reebokin saama alennus oli [...](21) guldenia eli noin 15 prosenttia. Tammikuun 1 päivästä 1998 alkaen 25 vuoden pituiselle jaksolle lasketun alennuksen kokonaismäärän nykyarvo on komission laskelmien mukaan [...](22) guldenia, joka on vähemmän kuin kustannussäästöjen nykyarvo, joka on [...](23) guldenia(24); kyseiset kustannussäästöt johtuivat Reebokin vuokraaman tontin suuremmasta pinta-alasta (ks. myös johdanto-osan 23 kappale). Tämän vuoksi voidaan todeta, että Reebokille myönnetty vuokranalennus on perusteltua saatujen kustannussäästöjen vuoksi.
VII PÄÄTELMÄ
(37) Komissio katsoo, että edellä kuvaillut vuokraehdot ovat markkinataloudessa toimivan yksityisen sijoittajan periaatteen mukaisia, eivätkä ne sen vuoksi ole eikä niihin sisälly EY:n perustamissopimuksen 87 artiklan 1 kohdan ja ETA-sopimuksen 61 artiklan 1 kohdan mukaista valtiontukea,
ON TEHNYT TÄMÄN PÄÄTÖKSEN:
1 artikla
Päätetään muodollinen tutkintamenettely, joka koskee 4,25 miljoonan Alankomaiden guldenin (1,9 miljoonaa euroa) rahallisen avustuksen myöntämistä, jonka osalta Alankomaat on toimittanut vakuuttavat todisteet siitä, että tämän avustuksen myöntämisestä on luovuttu ja jo maksettu määrä on peritty takaisin siten, että siihen on sisällytetty takaisinperintään asti laskettu viitekoron mukainen korko.
2 artikla
Reebokin Rotterdamin satamassa sijaitsevasta Distripark Maasvlakten tontista maksama vuokra, joka perustuu Reebokin ja Rotterdamin satamaviranomaisen (Gemeentelijke Havenbedrijf Rotterdam) 25 päivänä kesäkuuta 1998 tekemään sopimukseen, ei ole eikä siihen sisälly EY:n perustamissopimuksen 87 artiklan 1 kohdan ja ETA-sopimuksen 61 artiklan 1 kohdan mukaista tukea.
3 artikla
Tämä päätös on osoitettu Alankomaiden kuningaskunnalle.
Tehty Brysselissä 25 päivänä heinäkuuta 2001.