*****
RAADETS DIREKTIV
af 22. december 1986
om indbyrdes tilnaermelse af medlemsstaternes love og administrative bestemmelser om forbrugerkredit
(87/102/EOEF)
RAADET FOR DE EUROPAEISKE
FAELLESSKABER HAR -
under henvisning til traktaten om oprettelse af Det europaeiske oekonomiske Faellesskab, saerlig artikel 100,
under henvisning til forslag fra Kommissionen (1),
under henvisning til udtalelse fra Europa-Parlamentet (2),
under henvisning til udtalelse fra Det oekonomiske og sociale Udvalg (3), og
ud fra foelgende betragtninger:
Lovgivningen paa forbrugerkreditomraadet i medlemsstaterne er meget forskelligartet;
forskellene i lovgivningen kan foere til konkurrencefordrejninger mellem kreditgivere inden for det faelles marked;
de omtalte forskelle goer det vanskeligt for forbrugerne at opnaa en forbrugerkredit i andre medlemsstater; de paavirker de optagne kreditters omfang og art og ligeledes koebet af varer og tjenesteydelser;
forskellene paavirker foelgelig de frie varebevaegelser og den fri udveksling af tjenesteydelser baseret paa kredit og oever dermed direkte indflydelse paa det faelles markeds funktion;
paa baggrund af de voksende kreditter, som ydes til forbrugerne i Faellesskabet, vil etableringen af et faelles marked for forbrugerkredit vaere til gavn for forbrugere, kreditgivere, producenter, grossister og detailhandlere samt leverandoerer af tjenesteydelser;
det er i Det europaeiske oekonomiske Faellesskabs programmer for en politik vedroerende forbrugerbeskyttelse og -oplysning (4) bl.a. bestemt, at forbrugerne skal beskyttes mod urimelige kreditvilkaar, og at en harmonisering af de almindelige betingelser for forbrugerkredit skal prioriteres hoejt;
forskelle i lovgivning og praksis medfoerer uensartet forbrugerbeskyttelse paa forbrugerkreditomraadet medlemsstaterne imellem;
der er i de senere aar sket betydelige aendringer af de kreditformer, som tilbydes og anvendes af forbrugerne; nye former for forbrugerkredit er opstaaet og udvikles stadig;
forbrugerne boer modtage tilstraekkelige oplysninger om kreditvilkaar og kreditomkostninger og om deres forpligtelser; der boer bl.a. gives oplysninger om de aarlige kreditomkostninger i procent, eller, hvis dette ikke er muligt, om de samlede kreditomkostninger, som forbrugeren skal betale; indtil der er truffet afgoerelse om en faellesskabsmetode eller -metoder for beregning af de aarlige kreditomkostninger i procent, skal medlemsstaterne fortsat kunne anvende gaeldende metoder eller praksis for beregning af denne procentsats, eller hvis saadanne metoder ikke findes, skal de indfoere bestemmelser om meddelelse af de samlede kreditomkostninger til forbrugerne;
kreditvilkaarene kan vaere ufordelagtige for forbrugerne; der kan opnaas en bedre beskyttelse af forbrugerne ved at fastsaette en raekke krav, som skal gaelde alle former for kreditgivning;
visse kreditaftaler eller transaktioner boer paa grund af deres saerlige karakter helt eller delvis udelukkes fra dette direktivs anvendelsesomraade;
medlemsstaterne boer have mulighed for i samraad med Kommissionen at undtage visse former for ikke-erhvervsmaessig kredit, der ydes paa saerlige vilkaar, fra direktivets anvendelsesomraade;
visse medlemsstaters praksis med hensyn til kreditaftaler, der bekraeftes af en notar eller en dommer, er af en saadan art, at visse bestemmelser i dette direktiv er unoedvendigt i forbindelse med saadanne aftaler; medlemsstaterne boer derfor have mulighed for at undtage saadanne aftaler fra disse bestemmelser;
kreditaftaler vedroerende meget store beloeb vil ofte adskille sig fra almindelige forbrugerkreditaftaler; anvendelsen af dette direktivs bestemmelser paa aftaler vedroerende meget smaa beloeb vil kunne betyde unoedvendige administrative byrder for forbrugerne saavel som for kreditgiverne; derfor boer aftaler, der ligger under eller over naermere angivne graensebeloeb, udelukkes fra direktivets anvendelsesomraade;
oplysninger om kreditomkostninger i reklamer eller i kreditgiverens eller kreditformidlerens forretningslokaler kan goere det lettere for forbrugerne at sammenligne de forskellige tilbud;
forbrugerbeskyttelsen oeges yderligere, naar kreditaftaler udfaerdiges skriftligt og indeholder et vist minimum af oplysninger om kontraktvilkaarene;
i forbindelse med en kreditaftale med henblik paa anskaffelse af loesoere skal medlemsstaterne fastsaette, paa hvilke betingelser loesoere kan tages tilbage, saerlig hvis forbrugeren ikke har givet sit samtykke dertil; regnskabet mellem parterne skal tilbagetagelsen opgoeres saaledes, at denne ikke medfoerer nogen uberettiget berigelse;
forbrugerne boer have mulighed for at opfylde deres forpligtelser forud for forfaldstidspunktet; forbrugerne boer i saa fald have ret til en rimelig reduktion af de samlede kreditomkostninger;
ved overdragelse af kreditors fordringer i henhold til en kreditaftale maa forbrugerens stilling ikke forringes;
de medlemsstater, som tillader forbrugerne at anvende veksler, egenveksler eller checks i forbindelse med kreditaftaler, skal sikre, at forbrugerne er beskyttet paa passende maade, naar de saaledes anvendes saadanne dokumenter;
hvad angaar loesoere eller tjenesteydelser, som forbrugeren har indgaaet aftale om at erhverve paa kredit, skal forbrugeren, i det mindste under nedennaevnte omstaendigheder, kunne goere rettigheder gaeldende baade overfor kreditgiveren ud over de almindelige aftalebestemte rettigheder og over for leverandoeren af loesoere eller tjenesteydelserne; der er i denne forbindelse tale om omstaendigheder, hvor der mellem kreditgiveren og leverandoeren af varerne eller tjenesteydelserne allerede bestaar en aftale, ifoelge hvilken kredit til den paagaeldende leverandoers kunder med henblik paa at give forbrugeren mulighed for at erhverve loesoere eller tjenesteydelser hos den paagaeldende leverandoer alene stilles til raadighed af den paagaeldende kreditgiver.
ECUen er den, der er fastsat i forordning (EOEF) nr. 3180/78 (1), senest aendret ved forordning (EOEF) nr. 2626/84 (2); det staar til en vis udstraekning medlemsstaterne frit at afrunde modvaerdien i national valuta af beloeb, der i dette direktiv er anfoert i ECU; beloebene i dette direktiv boer med regelmaessig mellemrum og med henblik paa eventuel aendring tages op til vurdering under hensyn til den oekonomiske og valutariske udvikling i Faellesskabet;
de enkelte medlemsstater boer vedtage passende forholdsregler med henblik paa at give tilladelse til personer, der tilbyder kredit eller tilbyder at formidle kreditaftaler, eller med henblik paa at kontrollere eller overvaage den virksomhed, der udoeves af personer, som yder kredit eller formidler kredit, eller med henblik paa at give forbrugerne adgang til at klage over kreditaftaler eller kreditvilkaar;
kreditaftaler maa ikke indeholde bestemmelser, der til skade for forbrugeren afviger fra de bestemmelser, der fastsaettes til gennemfoerelse af dette direktiv, eller som svarer hertil; disse bestemmelser maa ikke omgaas ved en saerlig udformning af aftalerne;
da dette direktiv medfoerer en vis grad af indbyrdes tilnaermelse af medlemsstaternes love og administrative bestemmelser om forbrugerkredit og en vis grad af forbrugerbeskyttelse, boer medlemsstaterne under behoerigt hensyn til deres forpligtelser i henhold til traktaten ikke hindres i at opretholde eller vedtage foranstaltninger med henblik paa en mere vidtgaaende beskyttelse af forbrugerne;
Kommissionen boer senest den 1. januar 1995 aflaegge rapport til Raadet om direktivets gennemfoerelse -
UDSTEDT FOELGENDE DIREKTIV:
Artikel 1
1. Dette direktiv finder anvendelse paa kreditaftaler.
2. I henhold til dette direktiv forstaas ved:
a) »forbruger«: en fysisk person, der ved en retshandel, som er omfattet af dette direktiv, optraeder med et formaal, der maa anses at ligge uden for hans erhvervsmaessige virkefelt;
b) »kreditgiver«: en fysisk eller juridisk person eller en gruppe af saadanne personer, der yder kredit som led i udoevelsen af erhvervsmaessig virksomhed;
c) »kreditaftale«: en aftale, i henhold til hvilken en kreditgiver yder eller giver tilsagn om at yde en forbruger kredit i form af udskudt betaling, laan eller anden tilsvarende form for finansiel facilitet.
Aftaler om praestation af en loebende ydelse, naar forbrugeren har ret til at betale saadanne ydelser gennem rater saa laenge, de praesteres, anses ikke for at vaere kreditaftaler i henhold til dette direktiv.
d) »samlede omkostninger i forbindelse med forbrugerkredit«: alle omkostninger i forbindelse med kredit, herunder renter og andre omkostninger, som er direkte forbundet med kreditaftalen, opgjort i henhold til medlemsstaternes nuvaerende eller kommende bestemmelser eller praksis;
e) »aarlige omkostninger i procent«: den samlede pris for forbrugerkreditten, udtrykt i procent pr. aar af det samlede ydede kreditbeloeb og beregnet i henhold til gaeldende metoder i medlemsstaterne.
Artikel 2
1. Dette direktiv finder ikke anvendelse paa:
a) kreditaftaler eller kredittilsagn
- som foerst og fremmest er bestemt til erhvervelse eller bevarelse af ejendomsrettigheder til en grund eller til en bygning, der allerede er opfoert, eller som skal opfoeres;
- som er bestemt til modernisering eller forbedring af en bygning (selve bygningen);
b) lejekontrakter undtagen kontrakter, hvori det fastsaettes, at ejendomsretten overgaar til lejeren ved kontraktens udloeb;
c) kredit, der ydes eller tilbydes rente- og omkostningsfrit;
d) kreditaftaler, i henhold til hvilke der ikke skal betales rente, forudsat at forbrugeren indvilger i at tilbagebetale kreditten paa én gang;
e) kredit i form af traek paa en loebende konto bevilget af et kredit- eller finansieringsinstitut, idet denne undtagelse dog ikke gaelder kreditkortkonti.
Artikel 6 gaelder dog for saadanne kreditter;
f) kreditaftaler om mindre end 200 ECU eller mere end 20 000 ECU;
g) kreditaftaler, ifoelge hvilke forbrugeren skal tilbagebetale kreditten:
- enten inden for en periode paa hoejst tre maaneder;
- eller ved hoejst fire betalinger inden for en periode paa hoejst tolv maaneder.
2. Medlemsstaterne kan i samraad med Kommissionen undtage visse former for kredit, som opfylder foelgende betingelser, fra dette direktivs bestemmelser:
- kreditter, der ydes til en rente, der er lavere end markedsrenten, og
- som ikke tilbydes offentligheden i almindelighed.
3. Artikel 4 og artikel 6 til 12 finder ikke anvendelse paa kreditaftaler eller kredittilsagn, der er sikret ved pant i fast ejendom, for saa vidt disse ikke allerede er undtaget fra direktivet efter stk. 1, litra a), i naervaerende artikel.
4. Medlemsstaterne kan undtage kreditaftaler, der er bekraeftet af en notar eller dommer fra artikel 6 til 12.
Artikel 3
Med forbehold af Raadets direktiv 84/450/EOEF af 10. september 1984 om indbyrdes tilnaermelse af medlemsstaternes love og administrative bestemmelser om vildledende reklame (1) samt regler og principper vedroerende illoyal reklame, skal enhver reklame eller ethvert kredittilbud, der er fremlagt eller slaaet op i forretningslokaler, og hvori en person erklaerer sig rede til at yde en kredit eller formidle indgaaelse af kreditaftaler, og som indeholder angivelse af rentesats eller andre tal vedroerende kreditomkostningerne, ogsaa indeholde angivelse af de aarlige omkostninger i procent i form af et repraesentativt eksempel, hvis dette er den eneste hensigtsmaessige fremgangsmaade.
Artikel 4
1. Kreditaftaler udfaerdiges skriftligt. Forbrugeren faar udleveret en genpart af den skriftlige aftale.
2. Den skriftlige aftale skal indeholde
a) en angivelse af de aarlige omkostninger i procent;
b) en angivelse af de betingelser, hvorunder stoerrelsen af de aarlige omkostninger i procent kan aendres.
I tilfaelde, hvor det ikke er muligt at angive de aarlige omkostninger i procent, skal forbrugeren have hensigtsmaessige oplysninger i den skriftlige aftale. Disse oplysninger skal mindst omfatte de oplysninger, der er omhandlet i artikel 6, stk. 1, andet led.
3. Den skriftlige aftale skal endvidere indeholde de oevrige vaesentlige enkeltheder i kontrakten.
Som eksempel findes der i bilaget til dette direktiv en liste over enkeltheder, som medlemsstaterne paa grund af deres vaesentlige karakter kan kraeve angivet i den skriftlige aftale.
Artikel 5
Uanset artikel 3 og artikel 4, stk. 2, og indtil der indfoeres en faellesskabsmetode eller faellesskabsmetoder til bergning af de aarlige omkostninger i procent, skal de medlemsstater, som paa tidspunktet for dette direktivs meddelelse ikke kraever angivelse af de aarlige omkostninger i procent, og som ikke har en fast metode til beregning heraf, under alle omstaendigheder kraeve angivelse af de samlede omkostninger i forbindelse med forbrugerkreditten.
Artikel 6
1. Uanset undtagelsen i artikel 2, stk. 1, litra e), skal forbrugeren, naar der mellem et kredit- eller finansieringsinstitut og en forbruger er aftalt en kredit i form af traek paa en loebende konto, idet denne undtagelse dog ikke gaelder kreditkortkonti, ved eller inden indgaaelsen af aftalen underrettes
- om kredittens eventuelle maksimumsbeloeb;
- om den aarlige rente og de omkostninger, der beregnes fra aftalens indgaaelse, og betingelserne for aendring af disse;
- om betingelserne for ophaevelse af aftalen.
Denne underretning skal bekraeftes skriftligt.
2. Endvidere skal forbrugeren, saa laenge aftalen loeber, informeres om enhver aendring i den aarlige rente eller de oevrige omkostninger, naar aendringen indtraeder. Oplysninger herom kan gives i kontoudtog eller paa en anden af medlemsstaterne godkendt maade.
3. I medlemsstater, hvor stiltiende accepterede overtraek anerkendes, skal de paagaeldende medlemsstater soerge for, at forbrugeren goeres bekendt med den aarlige rente og eventuelle omkostninger om og enhver aendring heri, naar overtraekket vedvarer ud over tre maaneder.
Artikel 7
Saafremt en kreditaftale med henblik paa anskaffelse af loesoere opsiges, skal medlemsstaterne fastsaette, paa hvilke betingelser loesoeregenstanden kan tages tilbage, saerlig hvis forbrugeren ikke har givet sit samtykke dertil. De skal endvidere sikre, at regnskabet mellem parterne, naar kreditgiver tager loesoeregenstanden tilbage, opgoeres saaledes, at tilbagetagelsen ikke medfoerer nogen uberettiget berigelse.
Artikel 8
Forbrugeren har ret til at opfylde sine forpligtelser i henhold til en kreditaftale forud for forfaldstidspunktet. I saa fald skal forbrugeren i overensstemmelse med de af medlemsstaterne fastsatte bestemmelser have ret til en rimelig reduktion af de samlede kreditomkostninger.
Artikel 9
Overdrages kreditgiverens fordringer i henhold til en kreditaftale til tredjemand, kan forbrugeren goere enhver indsigelse gaeldende over for den paagaeldende tredjemand, som han kunne goere gaeldende over for den oprindelige kreditgiver, herunder ogsaa om modregning, i det omfang modregning er tilladt i den paagaeldende medlemsstat.
Artikel 10
Medlemsstater, som i forbindelse med kreditaftaler tillader forbrugeren
a) at foretage betaling med veksler, herunder egenveksler,
b) at stille sikkerhed ved hjaelp af veksler, herunder egenveksler og checks,
skal sikre, at forbrugeren er beskyttet paa passende maade, naar disse dokumenter anvendes paa de naevnte maader.
Artikel 11
1. Medlemsstaterne drager omsorg for, at eksistensen af en kreditaftale ikke paa nogen maade beroerer forbrugerens rettigheder i forhold til leverandoeren af loesoere eller tjenesteydelser, som han har koebt eller erhvervet ved en saadan aftale, i tilfaelde hvor loesoeret eller tjenesteydelserne ikke leveres eller praesteres eller af andre aarsager ikke er i overensstemmelse med aftalen herom.
2. Naar
a) forbrugeren med henblik paa koeb eller erhvervelse af loesoere eller tjenesteydelser indgaar en kreditaftale med en anden person end den, som leverer disse; og
b) der mellem kreditgiveren og leverandoeren af loesoeret eller af tjenesteydelserne allerede bestaar en aftale, ifoelge hvilken kredit til den paagaeldende leverandoers kunder med henblik paa erhvervelse af loesoere eller tjenesteydelser hos den paagaeldende leverandoer alene stilles til raadighed af den paagaeldende kreditgiver; og
c) den i litra a) omhandlede forbruger opnaar sin kredit i henhold til denne allerede bestaaende aftale; og
d) loesoere eller tjenesteydelser, der er omfattet af kreditaftalen, ikke eller kun delvis leveres eller praesteres, eller ikke er i overensstemmelse med leveringsaftalen; og
e) forbrugeren har taget retsmidler i anvendelse mod leverandoeren, men ikke har faaet fyldestgjort det krav, som han var berettiget til;
har forbrugeren ret til at tage retsmidler i anvendelse mod kreditgiveren. Det overlades til medlemsstaterne at bestemme, i hvilket omfang og paa hvilke betingelser disse retsmidler kan tages i anvendelse.
3. Stk. 2 gaelder ikke, hvis den paagaeldende enkelte retshandel vedroerer et beloeb paa under 200 ECU.
Artikel 12
1. Medlemsstaterne
a) sikrer, at personer, der tilbyder kredit eller tilbyder at formidle kreditaftaler, skal have myndighedernes tilladelse hertil, enten saerskilt eller som leverandoerer af loesoere eler tjenesteydelser; eller
b) sikrer, at den virksomhed, der udoeves af personer, som yder kredit eller formidler kredit, skal kontrolleres eller overvaages af en institution eller af myndighederne; eller
c) fremmer oprettelsen af passende institutioner, hvortil klager vedroerende kreditaftaler eller kreditbetingelser kan rettes, og som kan give forbrugerne relevante oplysninger eller raad herom.
2. Medlemsstaterne kan traeffe bestemmelse om, at den i stk. 1, litra a), omhandlede tilladelse ikke kraeves, naar personer, der tilbyder at indgaa eller formidle kreditaftaler, svarer til definitionen i artikel 1 i Raadets foerste direktiv af 12. december 1977 om samordning af lovgivningen om adgang til at optage og udoeve virksomhed som kreditinstitut (1) og har bemyndigelse hertil efter samme direktiv.
Naar personer, som yder kredit eller formidler kredit, har faaet baade saerskilt tilladelse hertil i henhold til stk. 1, litra a), og tilladelse i henhold til ovennaevnte direktiv og sidstnaevnte tilladelse siden er inddraget, skal den kompetente myndighed, der er ansvarlig for udstedelsen af den saerskilte tilladelse til at yde kredit i henhold til stk. 1, litra a), underrettes og traeffe afgoerelse om, hvorvidt de paagaeldende personer maa fortsaette med at yde kredit eller formidle kredit, eller om den saerskilte tilladelse, der er givet i henhold til stk. 1, litra a), skal inddrages.
Artikel 13
1. ECUen er ved anvendelsen af dette direktiv den, der er fastsat i forordning (EOEF) nr. 3180/78, som aendret ved forordning (EOEF) nr. 2626/84. Modvaerdien i national valuta er foerste gang den, der gaelder paa datoen for udstedelsen af naervaerende direktiv.
Medlemsstaterne kan afrunde modvaerdien i national valuta, hvis afrundingen ikke overstiger 10 ECU.
2. Raadet foranstalter paa forslag af Kommissionen hvert femte aar og foerste gang i 1995 en undersoegelse og eventuelt en revision af beloebene i dette direktiv under hensyn til den oekonomiske og valutariske udvikling i Faellesskabet.
Artikel 14
1. Medlemsstaterne sikrer, at kreditaftaler ikke indeholder bestemmelser, der til skade for forbrugeren afviger fra de bestemmelser i national lovgivning, der fastsaettes til gennemfoerelse af dette direktiv, eller som svarer hertil.
2. Medlemsstaterne sikrer endvidere, at de bestemmelser, de fastsaetter til gennemfoerelse af dette direktiv ikke omgaas ved den maade aftalerne udformes, i saerdeleshed ved en opdeling af kreditbeloebet paa flere aftaler.
Artikel 15
Dette direktiv er ikke til hinder for, at medlemsstaterne med henblik paa beskyttelse af forbrugeren opretholder eller vedtager mere vidtgaaende bestemmelser i overensstemmelse med deres forpligtelser i henhold til traktaten.
Artikel 16
1. Medlemsstaterne traeffer de noedvendige foranstaltninger for senest den 1. januar 1990 at efterkomme dette direktiv og underretter straks Kommissionen herom.
2. Medlemsstaterne meddeler Kommissionen teksten til de vigtigste nationale retsforskrifter, som de udsteder paa det omraade, der er omfattet af dette direktiv.
Artikel 17
Senest den 1. januar 1995 aflaegger Kommissionen rapport til Raadet om direktivets gennemfoerelse.
Artikel 18
Dette direktiv er rettet til medlemsstaterne.
Udfaerdiget i Bruxelles, den 22. december 1986.
NEUVOSTON DIREKTIIVI,
annettu 22 päivänä joulukuuta 1986,
kulutusluottoja koskevien jäsenvaltioiden lakien, asetusten ja hallinnollisten määräysten lähentämisestä (87/102/ETY)
EUROOPAN YHTEISÖJEN NEUVOSTO, joka
ottaa huomioon Euroopan talousyhteisön perustamissopimuksen ja erityisesti sen 100 artiklan,
ottaa huomioon komission ehdotuksen(1),
ottaa huomioon Euroopan parlamentin lausunnon(2),
ottaa huomioon talous- ja sosiaalikomitean lausunnon(3),
sekä katsoo, että
kulutusluottoja koskevassa jäsenvaltioiden lainsäädännössä on huomattavia suuria eroja,
nämä lainsäädännön erot voivat johtaa luotonantajien välisen kilpailun vääristymiseen yhteismarkkinoilla,
nämä erot rajoittavat kuluttajan mahdollisuuksia saada luottoa toisissa jäsenvaltioissa; ne vaikuttavat anottujen luottojen määrään ja lajiin sekä myös tavaroiden ja palvelujen hankkimiseen,
näillä eroilla on tämän vuoksi vaikutusta niiden tavaroiden ja palvelujen vapaaseen liikkuvuuteen, joita kuluttaja voi hankkia luotolla, ja ne vaikuttavat siksi suoraan yhteismarkkinoiden toimintaan,
yhteisössä myönnettävien kulutusluottojen kasvava määrä huomioon ottaen kulutusluottoja koskevien yhteismarkkinoiden luominen hyödyttäisi yhtä lailla kuluttajia, luotonantajia, tavaroiden valmistajia, tukku- ja vähittäiskauppiaita sekä palvelujen suorittajia,
Euroopan talousyhteisön toimintaohjelmissa kuluttajasuojaa ja kuluttajavalistusta koskevaksi politiikaksi(4) edellytetään erityisesti kuluttajien suojaamista kohtuuttomilta luottoehdoilta ja kulutusluottoja koskevien yleisten ehtojen yhdenmukaistamisen suorittamista kiireellisenä hankkeena,
kulutusluottoja koskevat erot lainsäädännössä ja käytännöissä johtavat epäyhtenäiseen kuluttajansuojaan eri jäsenvaltioissa,
viime vuosina kuluttajille tarjottavissa ja heidän käyttämissään kulutusluottomuodoissa on tapahtunut suuria muutoksia; uusia kulutusluottomuotoja on otettu käyttöön ja niitä kehittyy jatkuvasti,
kuluttajan olisi saatava riittävästi tietoa luottoehdoista ja -kustannuksista sekä omista velvoitteistaan; hänelle olisi ilmoitettava muun muassa todellinen vuosikorko tai, jollei se ole mahdollista, kuluttajan maksettaviksi tulevien luottokustannusten yhteismäärä; kunnes päätetään yhteisön todellisen vuosikoron laskentamenetelmästä tai -menetelmistä, jäsenvaltioiden olisi voitava säilyttää nykyiset tätä korkoa koskevat laskentamenetelmänsä tai -käytäntönsä taikka, jollei tämä ole mahdollista, säädettävä kulutusluoton kokonaiskustannusten ilmoittamisesta kuluttajille,
luottoehdot voivat olla epäedullisia kuluttajalle; kuluttajansuojaa voidaan parantaa asettamalla tiettyjä vaatimuksia, joita sovelletaan kaikkiin luottomuotoihin,
tietyt luottosopimukset tai liiketoimet olisi niiden luonteen vuoksi kokonaan tai osittain jätettävä tämän direktiivin soveltamisalan ulkopuolelle,
jäsenvaltioilla olisi oltava mahdollisuus komissiota kuultuaan jättää tämän direktiivin soveltamisalan ulkopuolelle tietyt luotot, jotka eivät ole kaupallisia ja jotka on myönnetty erityisin ehdoin,
eräiden jäsenvaltioiden käytäntö, jonka mukaan määrämuotoiset sopimukset laaditaan notaarin tai tuomarin luona, tekee tämän direktiivin tiettyjen säännösten soveltamisen näihin sopimuksiin tarpeettomaksi; tämän vuoksi jäsenvaltioilla olisi oltava mahdollisuus olla soveltamatta näitä säännöksiä tällaisiin sopimuksiin,
hyvin suuria rahamääriä koskevat luottosopimukset poikkeavat usein tavanomaisista kulutusluottosopimuksista; tämän direktiivin säännösten soveltaminen hyvin pieniä rahamääriä koskeviin sopimuksiin voisi aiheuttaa sekä kuluttajille että luotonantajille tarpeettomia hallinnollisia rasituksia; tämän vuoksi tämän direktiivin soveltamisalaan ei tulisi kuulua tiettyä rahamäärää suurempaa tai pienempää luottoa koskevat sopimukset,
luottokustannusten ilmoittaminen mainonnassa tai luotonantajan tai luotonvälittäjän toimitiloissa voi helpottaa kuluttajan mahdollisuuksia vertailla eri tarjouksia,
kuluttajansuoja paranee myös, jos luottosopimukset tehdään kirjallisesti ja jos niissä mainitaan tietyt sopimusehtoja koskevat vähimmäistiedot,
tavaroiden hankkimiseksi myönnettyjen luottojen osalta jäsenvaltioiden olisi säädettävä tavaroiden takaisinottoehdoista, erityisesti, jos kuluttaja ei ole suostunut takaisinottoon; osapuolten välillä takaisinoton johdosta tehtävässä tilityksessä olisi huolehdittava, ettei takaisinotosta aiheudu perusteetonta etua,
kuluttajan olisi saatava täyttää velvoitteensa ennen eräpäivää; kuluttajalla tulisi tällöin olla oikeus vastaavaan vähennykseen luoton kokonaiskustannuksista,
luotonantajan luottosopimuksen mukaisten oikeuksien siirto ei saisi heikentää kuluttajan asemaa,
niiden jäsenvaltioiden, jotka sallivat kuluttajien käyttää vekseleitä, omia vekseleitä tai shekkejä luottosopimusten yhteydessä, olisi huolehdittava siitä, että kuluttajaa suojataan aiheellisella tavalla hänen käyttäessään näitä sitoumuksia,
kun kuluttaja on sopinut tavaroiden tai palvelujen hankkimisesta luotolla, hänellä tulisi olla ainakin jäljempänä määritellyissä olosuhteissa luotonantajaa kohtaan tiettyjä oikeuksia niiden oikeuksien lisäksi, jotka hänellä yleensä on sopimuksen nojalla tätä sekä myyjää tai palvelujen suorittajaa kohtaan; edellä mainituilla olosuhteilla tarkoitetaan niitä, joissa luotonantajan ja myyjän tai palvelujen suorittajan välillä on tehty aikaisemmin sopimus, jonka mukaan ainoastaan tämä luotonantaja myöntää kyseisen myyjän tai palvelujen suorittajan asiakkaille luottoa, jotta nämä voisivat hankkia tavaroita tai palveluja tältä,
noudatetaan ECUn määritelmää, joka on annettu neuvoston asetuksessa (ETY) N:o 3180/78(5), sellaisena kuin se on viimeksi muutettuna asetuksella (ETY) N:o 2626/84(6); jäsenvaltioilla olisi oltava mahdollisuus tietyissä rajoissa pyöristää tässä direktiivissä ECUna ilmoitettujen määrien vasta-arvot kansallisessa valuutassa; tässä direktiivissä mainittuja rahamääriä olisi tarvittaessa säännöllisin väliajoin muutettava yhteisön talouskehityksen ja rahaolojen kehityksen perusteella,
jäsenvaltioiden olisi toteutettava aiheelliset toimenpiteet, jotka koskevat toimiluvan antamista luotonantajille tai -välittäjille tai heidän toimintansa tarkastamista tai valvontaa taikka kuluttajien oikeutta valittaa luottosopimuksista tai luottoehdoista,
luottosopimukset eivät saisi kuluttajan vahingoksi poiketa tämän direktiivin täytäntöön panemiseksi annettavista tai sitä vastaavista säännöksistä; näitä säännöksiä ei saisi kiertää sopimukselle annetun erityisen muodon avulla,
tällä direktiivillä lähennetään jonkin verran kulutusluottoja koskevia jäsenvaltioiden lakeja, asetuksia ja hallinnollisia määräyksiä ja luodaan tietynasteista kuluttajansuojaa, mutta jäsenvaltioita ei tulisi estää pitämästä voimassa tai ottamasta käyttöön tehokkaampia keinoja kuluttajien suojelemiseksi, ottaen kuitenkin aiheellisella tavalla huomioon niiden perustamissopimuksen mukaiset velvollisuudet, ja
komission olisi annettava neuvostolle kertomus tämän direktiivin soveltamisesta viimeistään 1 päivänä tammikuuta 1995,
ON ANTANUT TÄMÄN DIREKTIIVIN:
1 artikla
1 Tätä direktiiviä sovelletaan luottosopimuksiin.
2 Tässä direktiivissä:
a) `kuluttajalla` tarkoitetaan luonnollista henkilöä, jonka tässä direktiivissä tarkoitettujen toimien ei voida katsoa liittyvän hänen elinkeinonsa tai ammattinsa harjoittamiseen;
b) `luotonantajalla` tarkoitetaan luonnollista henkilöä tai oikeushenkilöä, joka ammatti- tai elinkeinotoiminnassaan myöntää luottoja, taikka tällaisten henkilöiden ryhmää;
c) `luottosopimuksella` tarkoitetaan sopimusta, jonka mukaan luotonantaja myöntää tai lupaa myöntää kuluttajalle luottoa maksun lykkäyksen, lainan tai muun sellaisen taloudellisen järjestelyn muodossa.
Palvelun tai hyödykkeen jatkuvaa antamista koskevia sopimuksia, joiden mukaan kuluttajalla on oikeus maksaa palvelusta sopimuksen voimassaoloaikana maksuerissä, ei pidetä tässä direktiivissä tarkoitettuna luottosopimuksena;
d) `kulutusluoton kokonaiskustannuksilla` tarkoitetaan kaikkia luotosta aiheutuvia kustannuksia mukaan luettuna korko sekä muut välittömästi luottosopimukseen perustuvat maksut, jotka määrätään jäsenvaltioissa noudatettavien tai käyttöön otettavien säännösten tai käytäntöjen mukaisesti;
e) `todellisella vuosikorolla` tarkoitetaan kulutusluoton kokonaiskustannuksia vuosikorkona luoton määrälle laskettuna jäsenvaltioissa käytössä olevia menetelmiä noudattaen.
2 artikla
1 Tätä direktiiviä ei sovelleta:
a) sellaisiin luottosopimuksiin eikä sopimuksiin, jotka sisältävät lupauksen myöntää luotto:
- jonka pääasiallisena käyttötarkoituksena on omistusoikeuden hankkiminen tai säilyttäminen kiinteään omaisuuteen taikka valmiiseen tai rakennettavaan rakennukseen,
- jonka käyttötarkoituksena on rakennuksen peruskorjaus tai kunnostaminen;
b) vuokrasopimuksiin, jollei sopimuksessa määrätä, että omistusoikeus tulee lopulta siirtymään vuokraajalle;
c) luottoon, joka myönnetään tai annetaan käytettäväksi perimättä korkoa tai muita maksuja;
d) luottosopimuksiin, joiden mukaan korkoa ei peritä, jos kuluttaja sitoutuu maksamaan luoton takaisin yhdessä erässä;
e) luottoon, jonka luotto- tai rahoituslaitos myöntää ennakkonostoina muulta avistatililtä kuin luottokorttitililtä.
Tällaisiin luottoihin sovelletaan kuitenkin 6 artiklan säännöksiä.
f) luottosopimuksiin, joissa luoton määrä on vähemmän kuin 200 ECUa tai enemmän kuin 20 000 ECUa;
g) luottosopimuksiin, joiden mukaan kuluttajan on maksettava luotto takaisin:
- enintään kolmen kuukauden pituisessa määräajassa tai
- enintään neljässä erässä enintään 12 kuukauden pituisen määräajan kuluessa.
2 Jäsenvaltio voi komissiota kuultuaan olla soveltamatta tätä direktiiviä sellaisiin luottomuotoihin, jotka täyttävät seuraavat ehdot:
- ne myönnetään markkinoilla vallitsevaa korkotasoa pienemmällä korolla ja
- niitä ei yleensä tarjota yleisölle.
3 Mitä edellä 4 ja 6 12 artiklassa säädetään, ei sovelleta luottosopimuksiin tai sopimuksiin, jotka sisältävät lupauksen luoton myöntämisestä, jos sopimuksen vakuutena on kiinnitys kiinteään omaisuuteen, siltä osin kuin se, että tätä direktiiviä ei sovelleta niihin, ei johdu jo tämän artiklan 1 kohdan a alakohdasta.
4 Jäsenvaltiot voivat olla soveltamatta 6 12 artiklan säännöksiä määrämuotoisiin luottosopimuksiin, jotka tehdään notaarin tai tuomarin luona.
3 artikla
Jokaisessa ilmoituksessa ja jokaisessa elinkeinonharjoittajan toimitiloissa esillä olevassa tarjouksessa, jossa tarjotaan luottoa tai tarjoudutaan välittämään luottosopimus ja jossa mainitaan korkokanta tai jokin luotosta aiheutuvia maksuja tarkoittava luku, on myös mainittava todellinen vuosikorko, joka voidaan ilmoittaa tarvittaessa havainnollisin esimerkein, jos sen ilmoittaminen muulla tavalla ei olisi käytännöllistä, edellä sanotun kuitenkaan rajoittamatta harhaanjohtavaa mainontaa koskevien jäsenvaltioiden lakien, asetusten ja määräysten lähentämisestä 10 päivänä syyskuuta 1984 annetun neuvoston direktiivin 84/450/ETY(7) sekä sopimatonta mainontaa koskevien sääntöjen ja periaatteiden soveltamista.
4 artikla
1 Luottosopimus on tehtävä kirjallisesti. Kuluttajalle on annettava kirjallinen sopimuskappale.
2 Kirjallisessa sopimuksessa on mainittava:
a) todellinen vuosikorko;
b) ehdot, joiden nojalla todellista vuosikorkoa voidaan muuttaa.
Jos todellista vuosikorkoa ei voida ilmoittaa, kuluttajalle on annettava kirjallisessa sopimuksessa riittävät tiedot. Niihin on sisällytettävä ainakin 6 artiklan 1 kohdan toisessa luetelmakohdassa tarkoitetut tiedot.
3 Kirjallisessa sopimuksessa on lisäksi mainittava muut olennaiset sopimusehdot.
Tämän direktiivin liitteessä on lueteltu asian selventämiseksi sellaisia ehtoja, joiden mainitsemista olennaisina ehtoina kirjallisessa sopimuksessa jäsenvaltiot voivat vaatia.
5 artikla
Poiketen siitä, mitä 3 artiklassa ja 4 artiklan 2 kohdassa säädetään, ja kunnes yhteisön menetelmä tai menetelmät todellisen vuosikoron laskemiseksi otetaan käyttöön, niiden jäsenvaltioiden, jotka silloin, kun tämä direktiivi annetaan tiedoksi, eivät vaadi todellisen vuosikoron ilmoittamista tai joilla ei ole vakiintunutta todellisen vuosikoron laskentamenetelmää, on vaadittava, että ainakin kulutusluoton kokonaiskustannukset ilmoitetaan.
6 artikla
1 Edellä 2 artiklan 1 kohdan e alakohdassa säädetyn poikkeuksen estämättä kuluttajalle on silloin, kun on sovittu luotosta, jonka luotto- tai rahoituslaitos myöntää ennakkonostoina muulta avistatililtä kuin luottokorttitililtä, ilmoitettava joko sopimusta tehtäessä tai sitä ennen:
- mahdollinen luottoraja,
- vuotuinen korkokanta ja maksut, jotka veloitetaan sopimuksen tekemisestä lähtien, sekä ehdot, joiden perusteella niitä voidaan muuttaa,
- sopimuksen irtisanomisehdot.
Tiedot on vahvistettava kirjallisesti.
2 Lisäksi kuluttajalle on sopimuksen voimassaoloaikana ilmoitettava kaikista vuotuista korkokantaa tai veloitettavia maksuja koskevista muutoksista silloin, kun tällaisia muutoksia tapahtuu. Tiedot voidaan antaa tiliotteessa tai muulla jäsenvaltioiden hyväksymällä tavalla.
3 Niiden jäsenvaltioiden, joissa hiljaisesti hyväksytyt tilinylitykset ovat sallittuja, on huolehdittava siitä, että kuluttajalle ilmoitetaan vuotuinen korkokanta ja mahdolliset muut maksut sekä niiden muutokset silloin, kun tilinylitys kestää yli kolme kuukautta.
7 artikla
Tavaran hankkimiseksi myönnettyjen luottojen osalta jäsenvaltioiden on säädettävä ehdoista, joiden nojalla tavara voidaan ottaa takaisin, ja erityisesti takaisinotosta tapauksissa, joissa kuluttaja ei ole suostunut siihen. Jäsenvaltioiden on lisäksi huolehdittava, ettei, kun luotonantaja ottaa tavaran takaisin, siitä aiheudu osapuolten välillä suoritettavassa tilityksessä perusteetonta etua.
8 artikla
Kuluttajalla on oikeus täyttää luottosopimuksen mukaiset velvoitteensa ennen sopimuksessa määrättyä ajankohtaa. Tällöin kuluttajalla on oikeus kohtuulliseen vähennykseen luoton kokonaiskustannuksista, siten kuin siitä säädetään jäsenvaltioissa.
9 artikla
Jos luotonantajan luottosopimuksen mukaiset oikeudet siirretään, kuluttaja voi esittää siirronsaajaa kohtaan kaikki ne väitteet, jotka hän olisi voinut esittää alkuperäistä luotonantajaa kohtaan, sekä vaatia myös kuittausta, jos se sallitaan kyseisessä jäsenvaltiossa.
10 artikla
Niiden jäsenvaltioiden, jotka sallivat kuluttajan luottosopimuksissa:
a) suorittaa maksun vekselillä tai omalla vekselillä;
b) antaa vakuudeksi vekselin, oman vekselin tai shekin;
on huolehdittava siitä, että kuluttajaa suojataan aiheellisella tavalla hänen käyttäessään näitä sitoumuksia edellä mainittuun tarkoitukseen.
11 artikla
1 Jäsenvaltioiden on huolehdittava, että luottosopimus ei millään tavoin rajoita niitä oikeuksia, jotka kuluttajalla on tällaisen sopimuksen avulla hankitun tavaran myyjää tai palvelun suorittajaa kohtaan silloin, kun tavaraa ei toimiteta tai palvelua ei suoriteta tai kun se ei ole kauppaa tai palvelun suorittamista koskevan sopimuksen mukainen.
2 Kuluttajalla on oikeus vaatia oikeuksiensa täyttämistä luotonantajalta, jos:
a) kuluttaja tekee tavaran ostamista tai palvelun saamista varten luottosopimuksen muun henkilön kuin myyjän tai palvelun suorittajan kanssa,
b) luotonantajan sekä myyjän tai palvelun suorittajan välillä on aikaisemmin solmittu sopimus, jonka mukaan ainoastaan tämä luotonantaja myöntää kyseisen myyjän tai palvelun suorittajan asiakkaille luottoa tavaran tai palvelun hankkimiseksi tältä,
c) edellä a alakohdassa tarkoitettu kuluttaja saa luoton tämän aikaisemmin tehdyn sopimuksen mukaisesti,
d) luottosopimuksessa tarkoitettuja tavaroita ei toimiteta tai palveluja ei suoriteta lainkaan tai ne toimitetaan tai suoritetaan vain osittain taikka niiden toimitus tai suoritus ei ole tehdyn sopimuksen mukainen, ja
e) kuluttaja on ilman menestystä vaatinut myyjältä tai palvelun suorittajalta oikeuksiensa täyttämistä.
Jäsenvaltioiden on päätettävä, missä laajuudessa ja millä edellytyksillä näiden oikeuksien täyttämistä voidaan vaatia.
3 Mitä edellä 2 kohdassa säädetään, ei sovelleta, jos vastikkeen määrä on kyseisessä yksittäisessä toimessa vähemmän kuin 200 ECUa.
12 artikla
1 Jäsenvaltioiden on:
a) huolehdittava, että toimintaan luotonantajana tai luottosopimusten välittäjänä joko nimenomaisesti taikka tavaroiden myyjän tai palvelujen suorittajan ominaisuudessa tarvitaan viranomaisen antama toimilupa; tai
b) huolehdittava, että toimintaa luotonantajana tai luottosopimusten välittäjänä tarkastaa tai valvoo jokin laitos tai viranomainen; tai
c) edistettävä sellaisten asianmukaisten toimielimien perustamista, jotka käsittelevät luottosopimuksista ja luottoehdoista tehtäviä valituksia ja jotka antavat kuluttajille niitä koskevia aiheellisia tietoja tai neuvoja.
2 Jäsenvaltiot voivat säätää, että 1 kohdan a alakohdassa tarkoitettua toimilupaa ei vaadita, kun luotonantaja tai luottosopimusten välittäjä on luottolaitosten liiketoiminnan aloittamiseen ja harjoittamiseen liittyvien lakien, asetusten ja hallinnollisten määräysten yhteensovittamisesta 12 päivänä joulukuuta 1977 annetun ensimmäisen neuvoston direktiivin(8) 1 artiklassa annetun määritelmän mukainen ja kun sille on annettu toimilupa kyseisen direktiivin säännösten mukaisesti.
Jos luotonantajalla tai luottosopimusten välittäjällä on nimenomainen toimilupa sekä 1 kohdan a alakohdan että edellä mainitun direktiivin säännösten nojalla ja jos jälkimmäinen toimilupa myöhemmin peruutetaan, peruuttamisesta on ilmoitettava sille viranomaiselle, jonka toimivaltaan 1 kohdan a alakohdassa tarkoitetun erityisen luotonantoa koskevan toimiluvan antaminen kuuluu, ja tämän viranomaisen on päätettävä, saako kyseinen henkilö edelleen toimia luotonantajana tai luottosopimusten välittäjänä vai onko 1 kohdan a alakohdan nojalla annettu toimilupa peruutettava.
13 artikla
1 Tätä direktiiviä sovellettaessa noudatetaan ECUn määritelmää, joka on annettu asetuksessa (ETY) N:o 3180/78, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella (ETY) N:o 2626/84. Vasta-arvo kansallisessa valuutassa lasketaan aluksi sen päivän kurssin mukaan, jona tämä direktiivi on annettu.
Jäsenvaltiot voivat pyöristää ECUn vasta-arvon kansallisessa valuutassa, jos pyöristäminen on enintään 10 ECUa.
2 Joka viides vuosi ja ensimmäisen kerran vuonna 1995 neuvosto komission ehdotuksesta arvioi tässä direktiivissä mainitut rahamäärät ja tarvittaessa muuttaa niitä yhteisön talouskehityksen ja rahaolojen kehityksen perusteella.
14 artikla
1 Jäsenvaltioiden on huolehdittava siitä, että luottosopimuksella ei poiketa kuluttajan vahingoksi tämän direktiivin täytäntöön panemiseksi annettavista tai tätä direktiiviä vastaavista kansallisista säännöksistä.
2 Jäsenvaltioiden on lisäksi huolehdittava siitä, että niiden tämän direktiivin täytäntöön panemiseksi antamia säännöksiä ei kierretä sopimukselle annetun erityisen muodon avulla ja erityisesti siten, että luoton kokonaismäärä jaetaan useaan eri sopimukseen.
15 artikla
Tämä direktiivi ei estä jäsenvaltioita pitämästä voimassa tai antamasta kuluttajia tehokkaammin suojaavia säännöksiä, jotka ovat sopusoinnussa niille perustamissopimuksen mukaan kuuluvien velvollisuuksien kanssa.
16 artikla
1 Jäsenvaltioiden on saatettava tämän direktiivin noudattamisen edellyttämät toimenpiteet voimaan viimeistään 1 päivänä tammikuuta 1990 ja niiden on ilmoitettava tästä komissiolle viipymättä.
2 Jäsenvaltioiden on toimitettava tässä direktiivissä tarkoitetuista kysymyksistä antamansa keskeiset kansalliset säännökset kirjallisina komissiolle.
17 artikla
Komissio antaa neuvostolle kertomuksen tämän direktiivin soveltamisesta viimeistään 1 päivänä tammikuuta 1995.
18 artikla
Tämä direktiivi on osoitettu kaikille jäsenvaltioille.
Tehty Brysselissä 22 päivänä joulukuuta 1986.