Kommissionens beslutning
af 5. september 2002
om Tysklands støtteordning til fordel for kontrol- og koordineringscentre
(meddelt under nummer K(2002) 3298)
(Kun den tyske udgave er autentisk)
(EØS-relevant tekst)
(2003/512/EF)
KOMMISSIONEN FOR DE EUROPÆISKE FÆLLESSKABER HAR -
under henvisning til traktaten om oprettelse af Det Europæiske Fællesskab, særlig artikel 88, stk. 2, første afsnit,
under henvisning til aftalen om Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde, særlig artikel 62, stk. 1, litra a),
efter at have opfordret interesserede parter til at fremsætte deres bemærkninger i overensstemmelse med disse artikler(1), og
ud fra følgende betragtninger:
I. SAGSFORLØB
(1) Ved brev af 12. februar 1999 (D/50716) anmodede Kommissionen Tyskland om detaljerede oplysninger om de tyske bestemmelser om direkte beskatning af virksomheder, bl.a. vedrørende udenlandske koncerners kontrol- og koordinationscentre. Disse bestemmelser var ikke blevet anmeldt til Kommissionen. Ved brev EC3-714725/12 af 26. maj 1999 fremsendte Tyskland en beskrivelse af foranstaltningerne og svarede på de punkter, som Kommissionen havde nævnt.
(2) Ved brev af 11. juli 2001 (SG(2001) D/289745) meddelte Kommissionen Tyskland, at den havde besluttet at indlede proceduren efter EF-traktatens artikel 88, stk. 2 over for ovennævnte støtteforanstaltning. Tysklands kommentarer blev modtaget ved brev EC3-F2516-101/01 af 11. september 2001.
(3) Kommissionens beslutning om at indlede proceduren blev offentliggjort i De Europæiske Fællesskabers Tidende(2). Kommission opfordrede interesserede parter til at fremsætte deres bemærkninger til den omhandlede støtte.
(4) Kommissionen har ikke modtaget bemærkninger fra interesserede parter.
II. DETALJERET BESKRIVELSE AF FORANSTALTNINGERNE
(5) Behandling af udenlandske koncerners kontrol- og koordinationscentre i henhold til de tyske aftaler om dobbeltbeskatning var emnet for en bekendtgørelse fra finansministeriet, finansministeriets brev af 24. august 1984 (i det følgende benævnt "bekendtgørelsen")(3). Efter de foreliggende oplysninger er denne bekendtgørelse blevet ophævet med virkning fra den 31. december 2000.
(6) Bekendtgørelsen omhandlede kontrol- og koordinationscentre, der kontrollerer den pågældende udenlandske koncerns datterselskaber og faste driftssteder i Tyskland og andre lande og/eller koordinerer deres aktiviteter.
(7) Bekendtgørelsen beskriver endvidere, hvilken type aktiviteter kontrol- og koordinationscentrene der må udføre for at kunne opnå den særlige skattebehandling. Det fremgår af beskrivelsen, at der udelukkende må udføres tjenesteydelser for koncernen (f.eks. regnskabsaflæggelse, koncernregnskaber, markedsføring, produktionsplaner, koordinering af forskningsaktiviteter). Kontrol- og koordinationscentrene kan ikke fungere som en koncerns hovedkontor, tværtimod skal denne aktivitet udføres af et andet selskab i koncernen.
(8) Kontrol- og koordinationscentrenes skattepligtige fortjeneste beregnes ikke på basis af den normale metode, dvs. forskellen mellem indtægter og udgifter, men på grundlag af cost-plus-metoden(4). Denne metode består i at lægge en fortjenstmargen (tillæg) til de omkostninger, som kontrol- og koordinationscentrene skal afholde. Det beløb, der fremkommer på basis heraf, er dermed skattepligtigt i henhold til skattesatsen for virksomhedsbeskatning. Ifølge bekendtgørelsen kan der tillades et tillæg på mellem 5 % og 10 %. Det er ifølge Tyskland i overensstemmelse med almindelig praksis i landet.
(9) I praksis er det kontrol- og koordinationscentrene selv, som først bestemmer deres tillæg mellem 5 % og 10 %. Der er ikke tale om nogen forudgående aftale mellem skatteyderen og skattevæsenet om, hvilken tillægssats der skal vælges mellem 5 % og 10 %. Et tillæg på under 5 % accepteres ikke. Skattevæsenet vil under ingen omstændigheder påligne et tillæg, der er højere end 10 %. Skatteyderen kan imidlertid vælge en sats, der er højere end 10 %. Alle tillæg inden for 5 % og 10 % kontrolleres normalt efterfølgende af skattevæsenet.
III. BEGRUNDELSE FOR INDLEDNING AF PROCEDUREN
(10) I forbindelse med gennemgangen af de oplysninger, som Tyskland har fremsendt til Kommissionen under den foreløbige vurdering som fastlagt i artikel 10 i Rådets forordning (EF) nr. 659/1999 af 22. marts 1999 om fastlæggelse af regler for anvendelse EF-traktatens artikel 93(5), kom Kommissionen til den konklusion, at en begrænsning af tillægget til højest 10 % muligvis udgør statsstøtte, eftersom dette loft kunstigt kunne reducere kontrol- og koordinationscentrenes skattebyrde.
(11) På basis af de oplysninger, som er fremsendt, rejste Kommissionen på baggrund af sin foreløbige vurdering især tvivl om, hvorvidt undtagelsesbestemmelserne i EF-traktatens artikel 87, stk. 2 og 3, fandt anvendelse på denne foranstaltning. Den udtrykte således tvivl om, hvorvidt foranstaltningen var forenelig med fællesmarkedet.
(12) Kommissionen indledte på basis heraf den i EF-traktatens artikel 88, stk. 2, hjemlede procedure.
IV. KOMMENTARER FRA TYSKLAND
(13) Efter Tysklands opfattelse er formålet med bestemmelserne ikke at give en skattefordel. Ved at fastsætte et særligt loft, hvorunder der ikke vil blive gjort indsigelse, vil man blot lette administrationen og skabe retssikkerhed ved at undgå tvister.
(14) På basis af indberetningerne fra delstaternes skatteforvaltninger for perioden, der starter 1. januar 1996 og slutter 31. december 2000, er det Tysklands argument, at en bekendtgørelse rent faktisk ikke havde det resultat, at skatteydere fik nogen fordel af, at fortjenesten ikke blev fastlagt på basis af armslængdeprincippet. Især hævder Tyskland, at der ikke er nogen indikation for, at der har været tilfælde, hvor et tillæg på over 10 % skulle være nødvendigt.
(15) Efter det af Tyskland oplyste har der siden 1996 kun været konstateret syv tilfælde af koncerners kontrol- og koordinationscentre, der falder inden for ovennævnte bekendtgørelse. I tre tilfælde var koncernafregningen(6) blevet fastsat, uden at der var gjort brug af betænkningen, enten ved at bruge en anden henførselsmetode eller ved at basere prisen på armslængdetransaktioner med udenlandske selskaber.
(16) Det er Tysklands opfattelse, at ud af de fire tilfælde, hvor den omhandlede bekendtgørelse fandt anvendelse, blev der kun i ét tilfælde accepteret et tillæg inden for spændet uden en konkret vurdering. I de sidste tre tilfælde blev fortjenesten vurderet inden for rammerne af en intern revision. I et tilfælde blev der gjort indsigelse, og koncernafregningen blev fastsat på basis af revisionens erfaring med andre tilfælde af koncernafregning, hvilket gav et resultat inden for spændet fra 5 til 10 %. I et andet tilfælde accepterede revisorerne resultatet uden ændringer, mens selskabets revisorer i det sidste tilfælde (hvor aktiviteterne ophørte i første kvartal af 1996) fastsatte et tillæg på 5 %.
(17) Set med tyske øjne afspejler dette resultat det begrænsede specifikke anvendelsesområde, som bekendtgørelsen har. Bekendtgørelsen dækkede kun driftssteder af koncerner, som udfører en støttefunktion for koncernledelsen, og som kun må have en lille fortjeneste i henhold til armslængdeprincippet. Ifølge Tyskland viser de få tilfælde, der er blevet fundet, også, at skatteyderne ikke har betragtet reglerne som skattebegunstigelse à la statsstøtte. Det fremgik klart af et tilfælde med en koncerns koordinationscenter, som stoppede sine aktiviteter i første kvartal af 1996, uagtet at tillægget lå ved den nedre grænse på 5 %.
(18) Med hensyn til de oplysninger, som Kommissionen har udbedt sig om foranstaltningens selektive karakter, gør Tyskland gældende, at bestemmelsen ikke indeholdt kriterier, hvorved der sondres mellem geografisk eller sagligt anvendelsesområde, som gør bestemmelsen selektiv.
(19) Ifølge Tyskland er det ikke muligt at kræve et beløb tilbagebetalt. Argumentationen er følgende: Skatteligningen bliver endelig én måned efter, at den er foretaget; det er ikke muligt at foretage en fornyet skatteligning med tilbagevirkende kraft i sådanne tilfælde. Derfor ville de tyske skattemyndigheder ikke være i stand til at inddrive skatter i det ene undersøgte tilfælde, hvor bekendtgørelsen blev anvendt uden en vurdering af det konkrete tilfælde, og hvor det derfor er teoretisk muligt, at tillægget er blevet fastsat for lavt. Derudover ville Tyskland også i dette tilfælde skulle bevise, at armslængdeprincippet i § 1 i den tyske lov om udenlandsk beskatning (Außensteuergesetz) ikke var blevet overholdt. Der eksisterer ud fra en tysk synsvinkel hverken praktisk eller juridisk nogen mulighed eller behov for at omgøre anvendelsen af bekendtgørelsen.
V. VURDERING AF STØTTEN
1. Anvendeligheden af EF-traktatens artikel 87, stk. 1
(20) I henhold til EF-traktatens artikel 87, stk. 1, er statsstøtte eller støtte, som ydes ved hjælp af statsmidler under enhver tænkelig form, og som fordrejer eller truer med at fordreje konkurrencevilkårene ved at begunstige visse virksomheder eller visse produktioner, uforenelig med fællesmarkedet i det omfang, den påvirker samhandelen mellem medlemsstaterne.
(21) For at blive betragtet som forbudt støtte i henhold til EF-traktatens artikel 87, stk. 1, skal en foranstaltning opfylde følgende fire kriterier:
a) foranstaltningen skal give støttemodtageren en fordel, som reducerer de omkostninger, som denne normalt afholder
b) fordelen skal være ydet ved hjælp af statsmidler
c) foranstaltningen skal påvirke konkurrencevilkårene og samhandelen mellem medlemsstater
d) foranstaltningen skal være specifik eller selektiv, i og med at den begunstiger visse virksomheder eller produktioner.
(22) Med hensyn til det første punkt, nemlig at foranstaltningen skal give støttemodtageren en fordel, er det Kommissionens opfattelse, at eksistensen af et loft på 10 % og fastsættelsen af tillægget efter cost-plus-metoden kan begunstige både kontrol- og koordinationscentrene og de pågældende multinationale koncerner. Denne begrænsning til 10 % kan kunstigt reducere kontrol- og koordinationscentrenes skattebyrde i tilfælde, hvor de reelle satser ville være over 10 %.
(23) Tysklands argument om, at eksistensen af et loft ikke har til hensigt at skabe en skattefordel, men udelukkende skal lette administrationen og skabe retssikkerhed ved at undgå tvister, kan ikke accepteres. Selv om Kommissionen ikke bestrider skatteforvaltningernes ret til og mulighed for at skabe retssikkerhed for deres skatteydere, bør dette ikke resultere i en reduktion af skattegrundlaget. Ved at fastsætte et loft for tillægget tilsikrede bekendtgørelsen, at i tilfælde, hvor en revision efterfølgende ville godtgøre, at det var nødvendigt med et tillæg på 10 % for at afspejle den økonomiske virkelighed bag koncernafregningen, ville skattemyndighederne acceptere et tillæg på 10 %. Denne automatiske accept af et tillæg, der er vurderet for lavt, ville være lig med en kunstig reduktion af skattegrundlaget for kontrol- og koordinationscentrene, som ikke kan retfærdiggøres ud fra behovet for at skabe retssikkerhed.
(24) Hvis der skal skabes retssikkerhed, skal det ske på basis af elementerne i skattegrundlaget, og ikke på basis af det maksimale tillæg, som vil blive anvendt. For så vidt angår en lettelse af administrationen, kan eksistensen af et loft ikke retfærdiggøres, eftersom kontrol- og koordinationscentrene under alle omstændigheder vil blive undersøgt efterfølgende af skatteadministrationen.
(25) Derudover har Tyskland i sine kommentarer af 11. september 2001(7) påpeget, at tillægget til et kontrol- og koordinationscenter i det mindste i ét tilfælde blev foretaget uden efterfølgende kontrol og derfor var overladt til skattemyndighedernes skøn. Dette viser klart, at anvendelsen af ordningen, om end utilsigtet, i det mindste én gang gav anledning til, at skatteadministrationen gjorde brug af sin skønsbeføjelse til muligvis at begunstige et kontrol- og koordinationscenter.
(26) For så vidt angår koncernafregning, er den internationalt vedtagne standard, armslængdeprincippet, som fastsat i artikel 9 i OECD's Model Tax Convention on Income and on Capital og videreudviklet i OECD's Transfer Pricing Guidelines fra 1995. Dette princip forudsætter, at skattepligtige overskud af grænseoverskridende transaktioner mellem tilknyttede virksomheder skal opgøres, som om transaktionen var blevet gennemført mellem ikke indbyrdes forbundne parter, der handler på markedsvilkår. OECD's retningslinjer anbefaler ikke brugen af mindste eller højeste tillæg som i foreliggende tilfælde (også kendt som "safe harbours"), eftersom de ikke ubetinget afspejler karakteren af de pågældende transaktioner.
(27) Efter de foreliggende oplysninger har skattevæsenet gjort brug af sin skønsbeføjelse til i det mindste i ét tilfælde at yde en begunstigelse, hvilket er i modstrid med armslængdeprincippet. Kommissionen kan ikke udelukke, at der før 1996, altså i en periode, som Tyskland ikke har givet oplysninger om, men som imidlertid i henhold til artikel 15 i forordning nr. 659/1999 er omfattet af denne vurdering, har været tilsvarende tilfælde.
(28) Det er således Kommissionens opfattelse, at både fastsættelsen af et loft over tillægget og skattevæsenets brug af skønsbeføjelse begunstiger de pågældende virksomheder og koncerner, jf. EF-traktatens artikel 87, stk. 1.
(29) For det andet skal fordelen være ydet ved hjælp af statsmidler under enhver tænkelig form. I henhold til nummer 10 i meddelelse 98/C 384/03 svarer et tab af skatteprovenu til brug af statslige midler i form af skatteudgifter. Som bekræftet af Domstolen for De Europæiske Fællesskaber(8) finder dette princip ligeledes anvendelse på støtte, som ydes af medlemsstaternes regionale eller lokale organer.
(30) For det tredje skal støtten fordreje eller true med at fordreje konkurrencevilkårene. Ifølge Domstolens faste retspraksis(9) er betingelsen for, at samhandelen skal anses for at være påvirket, opfyldt, når støttemodtagerens virksomhed udfører en økonomisk aktivitet, som er genstand for samhandel mellem medlemsstaterne.
(31) Det er Kommissionens opfattelse, at den pågældende foranstaltning kan påvirke konkurrencevilkårene og samhandelen mellem medlemsstaterne, eftersom den er tilgængelig for alle sektorer i økonomien. Derudover tilhører kontrol- og koordinationscentre multinationale koncerner, som kan være aktive i andre medlemsstater. Dette kriterium er derfor opfyldt.
(32) For det fjerde skal støtten begunstige visse virksomheder eller visse produktioner. Efter Tysklands opfattelse er der ingen selektivitet, eftersom alle sektorer i økonomien kan blive omfattet heraf. Kommissionen kan ikke dele denne opfattelse, fordi fordelen ved foranstaltningen reelt er begrænset til selskaber, som tilhører koncerner med udenlandsk hovedkontor. I Tyskland hjemmehørende selskaber var udtrykkeligt undtaget fra denne ordning. Desuden var fordelen ved ordningen i det foreliggende tilfælde begrænset til aktiviteter mellem koncernselskaberne indbyrdes, og kunne ikke begrundes i skattesystemets art, således som det anføres i meddelelse 98/C 384/03. Tyskland har ikke givet Kommissionen en sådan begrundelse, jf. punkt 23 i meddelelsen.
(33) Endelig hævder Tyskland, at det lille antal tilfælde, der er fundet, viser, at skatteyderne ikke har betragtet reglen som en skattebegunstigelse à la statsstøtte; det var især tilfældet for det kontrol- og koordinationscenter, som stoppede sin virksomhed i første kvartal af 1996, dette på trods af, at tillægget lå på den lave sats på 5 %. For så vidt angår dette punkt, konstaterer Kommissionen, at hverken det lille antal støttemodtagere eller begunstigelsens omfang er relevante for vurderingen af en foranstaltnings karakter af støtte.
(34) Bekendtgørelsen opfylder følgelig kriterierne for en støtteordning i to henseender. For det første giver den skattemyndighederne mulighed for at gøre brug af deres skønsbeføjelse til at tillade tillæg uden efterfølgende kontrol, og for det andet forhindrer bekendtgørelsen dem i at kræve, at det reelle tillæg anvendes, såfremt dette ikke udgør mere end 10 %. Kommissionen skal derfor undersøge, om støtten kan anses for at være forenelig med fællesmarkedet i medfør af de i EF-traktatens artikel 87, stk. 2 og 3, indeholdte undtagelser.
2. Støtteforanstaltningens forenelighed med EF-traktaten
(35) Foranstaltninger omfattet af EF-traktatens artikel 87, stk. 1, er uforenelige med fællesmarkedet, medmindre de falder ind under en af de i artikel 87, stk. 2 eller stk. 3, nævnte undtagelser.
(36) Kommissionen konstaterer med udgangspunkt i artikel 87, stk. 2, at den i den omhandlede skatteregel indeholdte støtteforanstaltning ikke falder ind under denne bestemmelse, eftersom foranstaltningen ikke er rettet mod de deri fastlagte målsætninger.
(37) Foranstaltningen kan heller ikke betragtes som forenelig med fællesmarkedet i medfør af EF-traktatens artikel 87, stk. 3.
(38) Der er ikke nogen indikationer af, at betingelserne i artikel 87, stk. 3, litra a), b), d) og e), er opfyldt. I henhold til artikel 87, stk. 3, litra c), kan støtte tillades, såfremt den tjener til at fremme udviklingen af visse økonomiske aktiviteter eller visse økonomiske områder. Således har Kommissionen inden for rammerne af flere forskellige fællesskabsbestemmelser anerkendt, at betingelserne for en sådan fritagelse kan være opfyldt, såfremt støtten tjener forfølgelsen af en given målsætning.
(39) Imidlertid tjener den pågældende skattebestemmelse hverken til at fremme investeringer, eller tjener beskæftigelses- eller andre anerkendte fællesskabsmålsætninger. Derfor kan støtten ikke godkendes under disse traktatbestemmelser.
(40) Kommissionen konstaterer, at foranstaltningen er støtte, der er uforenelig med fællesmarkedet.
3. Berettigede forventninger
(41) Kommissionen opfordrede i sit brev af 11. juli 2001 Tyskland og andre interesserede parter til at tage stilling til eventuelle berettigede forventninger, som ville kunne udgøre en hindring for at kræve tilbagebetaling af støtte, såfremt denne støtte ville blive betragtet som ulovlig og uforenelig.
(42) I sit svar forklarede Tyskland, at et krav om tilbagebetaling ikke kan finde sted, fordi en skatteligning bliver endelig én måned efter, at den er foretaget. I sådanne tilfælde er en fornyet skatteligning med tilbagevirkende kraft ikke mulig. De tyske skattemyndigheder ville derfor ikke være i stand til at inddrive skatter i det ene undersøgte tilfælde, hvor bekendtgørelsen blev anvendt uden en undersøgelse i det konkrete tilfælde, og hvor det derfor teoretisk er muligt, at tillægget er blevet fastsat for lavt. Kommissionen deler ikke dette synspunkt. Ifølge Domstolens praksis(10) må en tidsfrist, der fastsættes i henhold til national ret ud fra hensynet til retssikkerheden, ikke gøre tilbagebetaling af en støtteforanstaltning umulig.
(43) Kommissionen konkluderer imidlertid i det foreliggende tilfælde, at det system, som er beskrevet i bekendtgørelsen, indeholder nogle elementer, som har visse lighedstræk med den ordning, der blev indført i Belgien ved Arrêté royal nr. 187 af 30. december 1982 om den skattemæssige behandling af koordinationscentre. Begge foranstaltninger vedrører aktiviteter internt i koncernen, og begge anvender cost-plus-metoden, som giver et reduceret skattegrundlag. Kommissionen kom i sin beslutning af 2. maj 1984 til den konklusion, at den belgiske ordning ikke var en støtteforanstaltning i medfør af EF-traktatens artikel 87, stk. 1. Selv om denne beslutning ikke blev offentliggjort, blev det i 14. konkurrenceberetning samt i et svar på en forespørgsel fra Parlamentet(11) anført, at Kommissionen ikke havde indvendinger herimod. Det kan i denne forbindelse argumenteres, at Kommissionens beslutning fra 1984 vedrørende den belgiske ordning, som blev vedtaget inden den tyske bekendtgørelses ikrafttræden, foranledigede såvel Tyskland som støttemodtagerne til at have berettigede forventninger om, at bekendtgørelsen på basis af denne beslutning ikke udgjorde statsstøtte. I samme svar på ovennævnte forespørgsel fra Parlamentet blev den undersøgte ordning beskrevet og klassificeret, som om den ikke var omfattet af EF-traktatens artikel 92 og 93 (nu 87 og 88). Derfor kan Tyskland og støttemodtagerne anses for at have haft berettigede forventninger om, at et krav om tilbagebetaling af støtte ville være i modstrid med et generelt princip i fællesskabslovgivningen, jf. artikel 14, stk. 1, i forordning (EF) nr. 659/1999.
VI. KONKLUSIONER
(44) I lyset af de af Tyskland fremsendte oplysninger, konstaterer Kommissionen, at Tyskland har gennemført bekendtgørelsen i modstrid med EF-traktatens artikel 88, stk. 3. Ligeledes konstaterer den, at foranstaltningen begunstiger kontrol- og koordinationscentre og ikke opfylder de i artikel 87, stk. 2 og 3 fastlagte betingelser. Foranstaltningen er derfor uforenelig med fællesmarkedet. Da det imidlertid er blevet fastslået, at både Tyskland og støttemodtagerne har haft berettigede forventninger, bortfalder kravet om tilbagebetaling -
VEDTAGET FØLGENDE BESLUTNING:
Artikel 1
Den støtte, som Tyskland har ydet til fordel for udenlandske koncerners kontrol- og koordinationscentre i henhold til tyske dobbeltbeskatningsaftaler, brev fra forbundsfinansministeriet af 24. august 1984, er uforenelig med fællesmarkedet.
Artikel 2
Denne beslutning er rettet til Forbundsrepublikken Tyskland.
Udfærdiget i Bruxelles, den 5. september 2002.
Komission päätös,
tehty 5 päivänä syyskuuta 2002,
tukiohjelmasta, jonka Saksa on toteuttanut valvonta- ja koordinointikeskusten hyväksi
(tiedoksiannettu numerolla K(2002) 3298)
(Ainoastaan saksankielinen teksti on todistusvoimainen)
(ETA:n kannalta merkityksellinen teksti)
(2003/512/EY)
EUROOPAN YHTEISÖJEN KOMISSIO, joka
ottaa huomioon Euroopan yhteisön perustamissopimuksen ja erityisesti sen 88 artiklan 2 kohdan ensimmäisen alakohdan,
ottaa huomioon sopimuksen Euroopan talousalueesta ja erityisesti sen 62 artiklan 1 kohdan a alakohdan,
on mainittujen artiklojen mukaisesti kehottanut asianomaisia esittämään huomautuksensa(1),
sekä katsoo seuraavaa:
I MENETTELY
(1) Komissio pyysi 12 päivänä helmikuuta 1999 päivätyllä kirjeellä (D/50716) Saksaa toimittamaan yksityiskohtaista tietoa välitöntä yhtiöveroa koskevista säännöksistä, joita sovelletaan Saksassa ulkomaisten konsernien valvonta- ja koordinointikeskuksiin. Tästä tukiohjelmasta ei ole ilmoitettu komissiolle. Saksa toimitti kuvauksen toimenpiteistä ja vastasi komission mainitsemiin kohtiin 26 päivänä toukokuuta 1999 päivätyllä kirjeellä EC3-714725/12.
(2) Komissio ilmoitti Saksalle 11 päivänä heinäkuuta 2001 päivätyllä kirjeellä (SG 2001 D/289745) päätöksestään aloittaa EY:n perustamissopimuksen 88 artiklan 2 kohdan mukainen menettely kyseisestä tukiohjelmasta. Saksa esitti huomautuksensa 11 päivänä syyskuuta 2001 päivätyllä kirjeellä EC3-F2516-101/01.
(3) Menettelyn aloittamista koskeva komission päätös julkaistiin Euroopan yhteisöjen virallisessa lehdessä(2). Komissio on kehottanut asianomaisia esittämään huomautuksensa näistä tuista.
(4) Komissio ei ole saanut huomautuksia asianomaisilta.
II TOIMENPITEEN YKSITYISKOHTAINEN KUVAUS
(5) Saksan kaksinkertaista verotusta koskevien sopimusten mukaan ulkomaisten konsernien valvonta- ja koordinointikeskusten kohteluun sovelletaan Saksan valtiovarainministeriön 24 päivänä elokuuta 1984 antamaa hallinnollista määräystä (Verwaltungsanweisung für die Behandlung von Kontroll- und Koordinierungsstellen ausländischer Konzerne nach den deutschen Doppelbesteuerungsabkommen, jäljempänä "määräys")(3). Komission saamien tietojen mukaan määräys on kumottu 31 päivästä joulukuuta 2000 alkaen.
(6) Kyseinen määräys koskee valvonta- ja koordinointikeskuksia, jotka valvovat ulkomaisten konsernien tytäryhtiöitä ja toimipaikkoja Saksassa ja muissa maissa ja/tai jotka koordinoivat niiden toimintaa.
(7) Määräyksessä kuvataan myös tarkemmin, mitä tehtäviä valvonta- ja koordinointikeskuksilla on lupa hoitaa, jotta niihin voidaan soveltaa erityistä verokohtelua. Kuvauksen perusteella luvallisia toimintoja ovat vain konsernin tarvitsemat palvelutehtävät (kuten kirjanpito, konsernitason raportit, markkinointi, tuotantosuunnitelmat, tutkimuksen koordinointi). Valvonta- ja koordinointikeskus ei voi toimia konsernin pääkonttorina. Nämä tehtävät on hoidettava muussa yhtymän yksikössä.
(8) Valvonta- ja koordinointikeskusten verotettavaa voittoa ei määritellä tavanomaisen menettelyn mukaisesti eli laskemalla tulojen ja menojen erotus, vaan noudattaen ns. cost plus -menetelmää (voittolisämenetelmä)(4). Tätä menetelmää sovelletaan valvonta- ja koordinointikeskusten kustannuksiin, joihin lisätään voittomarginaali (voittolisä). Lopputulokseen sovelletaan normaalia yritysveroprosenttia. Määräyksessä hyväksyttäväksi voittolisäksi vahvistetaan 5-10 prosenttia. Saksan mukaan tämä vastaa Saksan yleistä käytäntöä.
(9) Käytännössä valvonta- ja koordinointikeskus päättää itse voittolisän, joka on vähintään 5 ja enintään 10 prosenttia. Verovelvollinen ja veroviranomainen eivät sovi etukäteen 5 ja 10 prosentin väliltä valittavasta tarkasta voittolisästä. Alle 5 prosentin voittolisää ei hyväksytä. Veroviranomainen ei vaadi missään tapauksessa yli 10 prosentin voittolisää. Verovelvollinen voi kuitenkin valita myös 10 prosenttia korkeamman verokannan. Veroviranomaiset tekevät jälkitarkastuksia, jotka koskevat yleensä kaikkia 5-10 prosentin suuruisina ilmoitettuja voittolisiä.
III MENETTELYN ALOITTAMISEN SYYT
(10) Arvioidessaan tietoja, jotka Saksa oli toimittanut Euroopan yhteisön perustamissopimuksen 93 artiklan soveltamista koskevista yksityiskohtaisista säännöistä 22 päivänä maaliskuuta 1999 annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 659/1999(5) 10 artiklan mukaisen tutkinnan yhteydessä, komissio katsoi, että enintään 10 prosentin voittolisä saattoi olla valtiontukea, koska tällaisen ylärajan asettaminen saattoi keinotekoisesti pienentää valvonta- ja koordinointikeskusten verovelvollisuutta.
(11) Tiedot, jotka Saksa toimitti komissiolle alustavan tutkinnan aikana, herättivät komissiossa epäilyjä erityisesti mahdollisuudesta soveltaa toimenpiteeseen EY:n perustamissopimuksen 87 artiklan 2 ja 3 kohdassa määrättyjä poikkeuksia. Tästä syystä komissio ilmoitti epäilevänsä toimenpiteen soveltuvuutta yhteismarkkinoille.
(12) Näin ollen komissio aloitti EY:n perustamissopimuksen 88 artiklan 2 kohdan mukaisen menettelyn.
IV SAKSAN HUOMAUTUKSET
(13) Saksan viranomaiset katsovat, että tukiohjelman tarkoituksena ei ole veroetuuskohtelun soveltaminen. Asettamalla ylärajan, jonka alapuolelle jääviä voittomarginaaleja ei vastusteta, viranomaiset pyrkivät ainoastaan keventämään hallintoa ja luomaan oikeusvarmuutta välttämällä kiistojen syntymistä.
(14) Osavaltioiden veroviranomaisten laatimien 1 päivän tammikuuta 1996 ja 31 päivän joulukuuta 2000 välistä aikaa koskevien kertomusten perusteella Saksa esittää, että verovelvolliset eivät itse asiassa saaneet etua määräyksestä, jonka perusteella voittoja ei määritelty siirtohinnoitteluperiaatteen (arm's-length price) mukaisesti. Erityisesti Saksa esittää, että mikään ei viittaa sellaisten tapausten olemassaoloon, joissa voittolisä olisi ollut asianmukaista määritellä yli 10 prosentin suuruiseksi.
(15) Saksan mukaan määräyksessä tarkoitettuja konsernien valvonta- ja koordinointikeskuksia on vuoden 1996 jälkeen todettu kaikkiaan seitsemän. Näistä kolmessa tapauksessa siirtohinta(6) on laskettu määräystä soveltamatta. Tällöin on käytetty joko muuta siirtohinnan laskentatapaa tai hinta on määritelty ulkomaisten yhtiöiden kanssa arm's-length-periaatteen mukaisesti toteutettujen siirtotapahtumien perusteella.
(16) Saksan mukaan määräyksen yhteensä neljästä soveltamistapauksesta vain yhdessä vaihteluvälin sisälle sijoitettu voittolisä hyväksyttiin ilman erillistä tilintarkastusta. Muissa kolmessa tapauksessa voittomarginaali tarkastettiin yhtiössä suoritetun tilintarkastuksen yhteydessä. Yhdessä tapauksessa esitettiin vastalause ja siirtohinta laskettiin uudelleen tilintarkastuksissa todettujen muiden siirtohintojen perusteella siten, että tulos sijoittuu 5-10 prosentin vaihteluväliin. Toisessa tapauksessa tilintarkastajat hyväksyivät tuloksen ilman muutoksia, ja kolmannen yhtiön (jonka toiminta loppui vuoden 1996 ensimmäisellä neljänneksellä) omat tilintarkastajat vahvistivat voittolisäksi 5 prosenttia.
(17) Saksa esittää myös, että kyseiset luvut kuvastavat määräyksen erityistä ja rajallista soveltamisalaa. Määräystä sovellettiin vain konsernin osana toimiviin yksiköihin, joiden tehtävänä on tukea emoyhtiötä ja joiden osalta arm's-length-periaatteen mukaisesti kohtuullisina pidetään vain pieniä voittomarginaaleja. Saksan mukaan todettujen tapausten pieni määrä osoittaa, että verovelvolliset eivät ole pitäneet kyseisiä sääntöjä valtiontukiin verrannollisena verohelpotuksena. Esimerkkinä tästä on koordinointikeskus, joka lopetti toimintansa vuoden 1996 ensimmäisellä neljänneksellä, vaikka sen voittolisä asetettiin vaihteluvälin alarajalle 5 prosenttiin.
(18) Komission esittämään toimenpiteen valikoivuutta koskevaan kysymykseen Saksa vastasi, ettei määräys sisältänyt sellaisia soveltamisalaan ja -alueeseen liittyviä perusteita, joiden vuoksi sitä voitaisiin pitää valikoivana.
(19) Saksa pitää mahdottomana myös minkäänlaisen määrän perimistä takaisin. Esitetyt syyt ovat seuraavat. Verotuspäätöksestä tulee lainvoimainen kuukauden kuluttua sen tekemisestä. Kyseisissä tapauksissa ei enää voida tehdä takautuvasti sovellettavaa uutta verotuspäätöstä. Tästä syystä Saksan veroviranomaiset eivät voi kantaa lisää veroa yhdessä (ja ainoassa) todetussa tapauksessa, jossa määräyksen sääntöjä on sovellettu kyseistä tapausta erikseen tutkimatta ja jossa on sen vuoksi periaatteessa mahdollista, että verokanta oli määritelty liian alhaiseksi. Lisäksi Saksan olisi todistettava, että Saksan kansainvälisiä verotussuhteita koskevan lain 1 §:ssä määrättyä arm's-length-periaatetta ei ollut noudatettu. Näin ollen Saksan viranomaiset väittävät, että määräyksen soveltamisen peruuttaminen ei ole käytännössä eikä oikeudellisesti mahdollista eikä myöskään tarpeellista.
V TUEN ARVIOINTI
1. EY:n perustamissopimuksen 87 artiklan 1 kohdan sovellettavuus
(20) EY:n perustamissopimuksen 87 artiklan 1 kohdan mukaisesti jäsenvaltion myöntämä taikka valtion varoista muodossa tai toisessa myönnetty tuki, joka vääristää tai uhkaa vääristää kilpailua suosimalla jotakin yritystä tai tuotannonalaa, ei sovellu yhteismarkkinoille, siltä osin kuin se vaikuttaa jäsenvaltioiden väliseen kauppaan.
(21) Jotta toimenpidettä voitaisiin pitää EY:n perustamissopimuksen 87 artiklan 1 kohdan nojalla kiellettynä tukena, sen on täytettävä seuraavat neljä ehtoa:
a) toimenpiteen on merkittävä tuensaajille etua, joka vähentää niille tavallisesti aiheutuvia kustannuksia;
b) etu on myönnettävä valtion varoista;
c) toimenpiteen on vaikutettava kilpailuun ja jäsenvaltioiden väliseen kauppaan;
d) toimenpiteen on oltava erityinen tai valikoiva siinä suhteessa, että se suosii jotakin yritystä tai tuotannonalaa.
(22) Komissio katsoo ensimmäisestä arviointiperusteesta, jonka mukaan toimenpiteen on merkittävä tuensaajalle etua, että voittolisän määrittelyssä sovellettava 10 prosentin yläraja voi merkitä etua valvonta- ja koordinointikeskuksille sekä ylikansallisille konserneille, joihin ne kuuluvat. Kyseinen 10 prosentin yläraja saattaa keinotekoisesti keventää valvonta- ja koordinointikeskusten veronmaksuvelvollisuutta tapauksissa, joissa todelliset marginaalit ovat suurempia kuin 10 prosenttia.
(23) Saksan väitettä, jonka mukaan ylärajan soveltamisen tarkoituksena ei ole veroedun tarjoaminen vaan hallinnon keventäminen ja oikeusvarmuuden luominen kiistoja välttämällä, ei voida hyväksyä. Vaikka komissio ei kiistä veroviranomaisten oikeutta ja mahdollisuutta tarjota verovelvollisille oikeusvarmuutta, sen ei pitäisi johtaa veropohjan kaventumiseen. Voittolisän ylärajan vahvistavalla määräyksellä verovelvollinen sai varmuuden siitä, että tapauksissa, joissa jälkikäteen tehtävä tilintarkastus osoittaisi voittomarginaalin todellisen siirtohinnan perusteella väistämättä suuremmaksi kuin 10 prosenttia, veroviranomaiset hyväksyisivät kuitenkin voittomarginaaliksi 10 prosenttia. Tämä todellista alhaisemman voittomarginaalin itsestään selvä hyväksyntä merkitsisi valvonta- ja koordinointikeskuksen veropohjan keinotekoista kaventamista, jota ei voida perustella tarpeella luoda oikeusvarmuutta.
(24) Oikeusvarmuuden luomisen verovelvolliselle olisi perustuttava verotuksessa huomioon otettaviin seikkoihin eikä sovellettavan voittolisän ylärajan asettamiseen. Hallinnon yksinkertaistamisella ylärajan soveltamista ei voida perustella, koska veroviranomaiset joka tapauksessa tarkastavat valvonta- ja koordinointikeskukset jälkikäteen.
(25) Saksa esitti 11 päivänä syyskuuta 2001 päivätyissä huomautuksissaan(7) myös, että ainakin yhdessä tapauksessa voittomarginaali määriteltiin ilman valvonta- ja koordinointikeskuksen toiminnan jälkiarviointia ja näin ollen se jätettiin veroviranomaisten harkintaan. Tämä osoittaa kiistatta, että määräyksen soveltaminen johti - vastoin sen alkuperäistä tarkoitusta - ainakin kerran veroviranomaisten harkintavallan käyttämiseen mahdollisen edun myöntämiseksi tietylle valvonta- ja koordinointikeskukselle.
(26) Siirtohinnoittelussa kansainvälisesti hyväksytty vakiomenettely on ns. arm's-length-periaate, joka määritellään OECD:n tulo- ja varallisuusveroa koskevan malliverosopimuksen (Model Tax Convention on Income and on Capital) 9 artiklassa ja jota käsitellään tarkemmin siirtohinnoittelua koskevissa OECD:n suuntaviivoissa (OECD Transfer Pricing Guidelines) vuodelta 1995. Tämän periaatteen mukaisesti keskenään etuyhteydessä olevien yritysten välisten rajatylittävien transaktioiden yhteydessä syntyvä verotettava voitto olisi laskettava siten kuin ne olisivat tapahtuneet toisistaan riippumattomien osapuolten välillä markkinaolosuhteissa. OECD:n suuntaviivoissa ei suositella käytettäväksi vähimmäis- eikä enimmäisvoittomarginaaleja, kuten tarkasteltavana olevassa asiassa on tehty (menettelystä käytetään myös nimitystä "safe harbours"), koska ne eivät välttämättä vastaa kyseisten transaktioiden todellista luonnetta.
(27) Saksan viranomaisten toimittamien tietojen perusteella veroviranomaiset ovat käyttäneet harkintavaltaansa edun myöntämiseen ainakin yhdessä tapauksessa, joka on arm's-length-periaatteen vastainen. Komissio ei voi sulkea pois mahdollisuutta siitä, että muita vastaavia tapauksia on esiintynyt ennen vuotta 1996 eli aikana, josta Saksa ei ole toimittanut tietoja, vaikka se kuuluu asetuksen (EY) N:o 659/1999 15 artiklan mukaisesti tämän menettelyn piiriin.
(28) Näin ollen komissio katsoo, että sekä voittomarginaalin ylärajan soveltaminen että veroviranomaisten harkintavallan käyttö merkitsevät EY:n perustamissopimuksen 87 artiklan 1 kohdassa tarkoitetun edun myöntämistä kyseisille yrityksille ja yhtymille, joihin ne kuuluvat.
(29) Toisen ehdon mukaan etu on myönnettävä valtion varoista muodossa tai toisessa. Yritysverotusta koskevan tiedonannon 98/C 384/03 10 kohdan mukaan verokertymän supistuminen veropohjan kaventumisen vuoksi vastaa verotustukiin käytettyjen valtion varojen määrää. Kuten Euroopan yhteisöjen tuomioistuin on vahvistanut(8), tätä periaatetta sovelletaan myös jäsenvaltioiden alueellisten tai paikallisten viranomaisten myöntämään tukeen.
(30) Kolmanneksi tuen on vääristettävä tai uhattava vääristää kilpailua. Tuomioistuimen vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan(9) vaikutuksen katsotaan kohdistuvan yhteisön sisäiseen kauppaan, jos tuensaajayritys harjoittaa taloudellista toimintaa alalla, jolla käydään jäsenvaltioiden välistä kauppaa.
(31) Komissio katsoo, että kyseinen toimenpide voi vaikuttaa kilpailuun ja jäsenvaltioiden väliseen kauppaan, koska toimenpidettä voidaan soveltaa kaikilla toimialoilla. Valvonta- ja koordinointikeskukset kuuluvat ylikansallisiin konserneihin, jotka voivat toimia myös muissa jäsenvaltioissa. Näin ollen tämä ehto täyttyy.
(32) Neljännen ehdon mukaan tuen on suosittava tiettyjä yrityksiä tai tiettyjä tuotannonaloja. Saksan mukaan toimenpide ei ole valikoiva, koska sitä voidaan soveltaa kaikilla toimialoilla. Komissio ei ole samaa mieltä, sillä toimenpide hyödyttää käytännössä vain sellaisiin konserneihin kuuluvia yrityksiä, joiden päätoimipaikka on ulkomailla. Saksaan sijoittautuneet yhtiöt oli nimenomaisesti suljettu tämän ohjelman ulkopuolelle. Tarkasteltavana olevassa asiassa tukiohjelmasta saatava hyöty rajoittui lisäksi konsernin sisäisiin toimintoihin eikä sitä voitu perustella verojärjestelmän luonteella tai taloudellisella rakenteella, kuten tiedonannossa 98/C 384/03 edellytetään. Saksa ei ole toimittanut komissiolle tiedonannon 23 kohdan mukaisesti tietoja tällaisista perusteluista.
(33) Saksa esittää lisäksi, että todettujen tapausten pieni määrä osoittaa, että verovelvolliset eivät ole pitäneet toimenpidettä valtiontuen kaltaisena verohelpotuksena. Tämä pitää paikkansa etenkin sen valvonta- ja koordinointikeskuksen osalta, joka on lopettanut toimintansa vuoden 1996 ensimmäisellä neljänneksellä, vaikka sen voittolisä oli määritelty vaihteluvälin alarajalle 5 prosenttiin. Tässä suhteessa komissio toteaa, ettei tuensaajien pienellä määrällä eikä edun suuruudella ole merkitystä arvioitaessa sitä, onko toimenpide valtiontukea.
(34) Näin ollen määräys täyttää kahdessa suhteessa ehdot valtiontukiohjelman syntymiseksi. Ensiksikin veroviranomaiset saavat sen perusteella harkintavallan hyväksyä voittolisän ilman jälkikäteistarkastusta ja toiseksi se estää viranomaisia soveltamasta todellista voittolisää, jos marginaali on yli 10 prosenttia. Näin ollen komission on tutkittava, soveltuuko kyseinen tuki yhteismarkkinoille EY:n perustamissopimuksen 87 artiklan 2 ja 3 kohdassa määrättyjen poikkeusten nojalla.
2. Tukitoimenpiteen soveltuvuus yhteismarkkinoille EY:n perustamissopimuksen nojalla
(35) EY:n perustamissopimuksen 87 artiklan 1 kohdan soveltamisalaan kuuluvat toimenpiteet eivät sovellu yhteismarkkinoille, ellei niihin voida soveltaa 87 artiklan 2 tai 3 kohdassa määrättyä poikkeusta.
(36) Perustamissopimuksen 87 artiklan 2 kohdan osalta komissio päättelee, että veromääräykseen sisältyvään tukitoimenpiteeseen ei ole mahdollista soveltaa poikkeusta valtiontuen yleisestä kiellosta, koska tuella ei pyritä mihinkään kyseisessä määräyksessä luetelluista tavoitteista.
(37) Toimenpidettä ei voida pitää yhteismarkkinoille soveltuvana myöskään EY:n perustamissopimuksen 87 artiklan 3 kohdan nojalla.
(38) Sen soveltamiselle ei ole perusteita, sillä 87 artiklan 3 kohdan a, b, d ja e alakohdan mukaiset edellytykset eivät täyty. Perustamissopimuksen 87 artiklan 3 kohdan c alakohdan mukaan tuki voidaan hyväksyä, jos sillä edistetään tietyn taloudellisen toiminnan tai talousalueen kehitystä. Komissio on erityisesti tunnustanut useissa yhteisön suuntaviivoissa, että kyseisen poikkeuksen ehdot voivat täyttyä, jos tuki edistää pyrkimistä tiettyyn tavoitteeseen.
(39) Kyseisellä veromääräyksellä ei kuitenkaan edistetä investointeja eikä työllisyyttä eikä muitakaan hyväksyttyjä yhteisön tavoitteita. Tästä syystä tukea ei voida hyväksyä perustamissopimuksen kyseisen määräyksen nojalla.
(40) Näin ollen komissio katsoo, että toimenpide on yhteismarkkinoille soveltumatonta tukea.
3. Luottamuksensuoja
(41) Komissio pyysi 11 päivänä heinäkuuta 2001 päivätyllä kirjeellä Saksalta ja muilta asianomaisilta huomautuksia erityisesti mahdollisesta luottamuksensuojasta, joka voisi estää tuen takaisinperinnän, jos tuki katsotaan sääntöjenvastaiseksi ja yhteismarkkinoille soveltumattomaksi.
(42) Saksa esitti vastauksessaan, että tuen takaisinperintä ei ole mahdollista, koska verotuspäätöksestä tulee lopullinen kuukauden kuluttua sen tekemisestä. Tällaisissa tapauksissa veron määrääminen uudelleen takautuvasti on mahdotonta. Tästä syystä Saksan veroviranomaiset eivät voisi kantaa lisää veroa yhdessä (ja ainoassa) todetussa tapauksessa, jossa määräystä on sovellettu kyseistä tapausta erikseen tutkimatta ja jossa on sen vuoksi periaatteessa mahdollista, että verokanta oli liian alhainen. Komissio on tästä asiasta eri mieltä. Tuomioistuimen vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan(10) kansallisessa laissa oikeusvarmuuden turvaamiseksi määritellyn määräajan päättyminen ei saa vaikuttaa siten, että tuen takaisinperintä muuttuu mahdottomaksi.
(43) Tarkasteltavana olevassa asiassa komissio toteaa kuitenkin, että Saksan antamaan hallinnolliseen määräykseen perustuvassa järjestelmässä on joitakin yhtäläisyyksiä sen ohjelman kanssa, jonka Belgia oli ottanut käyttöön 30 päivänä joulukuuta 1982 annetun säädöksen (Arrêté royal nro 187) nojalla ja joka koski koordinointikeskusten verokohtelua. Kumpikin toimenpide koskee konsernin sisäisiä toimintoja, kumpikin perustuu cost plus -menetelmään (voittolisämenetelmä) ja johtaa veropohjan kaventumiseen. Komissio katsoi 2 päivänä toukokuuta 1984 tekemässään päätöksessä, että Belgian soveltama ohjelma ei ollut EY:n perustamissopimuksen 87 artiklan 1 kohdassa tarkoitettua tukea. Vaikka kyseistä päätöstä ei ole julkaistu, XIV kilpailupolitiikkaa koskevassa kertomuksessa ja eräässä Euroopan parlamentin kysymykseen annetussa komission vastauksessa(11) mainitaan, että komissio ei vastustanut ohjelmaa. Tästä syystä voidaan väittää, että kyseinen vuonna 1984 tehty Belgian ohjelmaa koskeva komission päätös, joka tehtiin ennen Saksan määräyksen voimaantuloa, antoi Saksalle ja tuensaajille luottamuksensuojan. Näin ollen ne saattoivat katsoa komission päätöksen perusteella, ettei määräys ollut valtiontukea. Lisäksi mainitussa vastauksessa parlamentin kysymykseen mainittiin tämä määräys eikä sitä luokiteltu kuuluvaksi EY:n perustamissopimuksen 92 ja 93 artiklan soveltamisalaan (nykyisin 87 ja 88 artikla). Näin ollen on todettava, että Saksaan ja tuensaajiin sovelletaan luottamuksensuojan periaatetta, joten asetuksen (EY) N:o 659/1999 14 artiklan 1 kohdan nojalla tukien takaisinperintä olisi vastoin yhteisön lainsäädännön yleistä periaatetta.
VI PÄÄTELMÄT
(44) Saksan toimittamien tietojen perusteella komissio päättelee, että Saksa on antanut kyseisen määräyksen vastoin EY:n perustamissopimuksen 88 artiklan 3 kohtaa. Komissio katsoo myös, että toimenpide suosii valvonta- ja koordinointikeskuksia eikä täytä perustamissopimuksen 87 artiklan 2 ja 3 kohdassa määrättyjä edellytyksiä. Näin ollen toimenpide ei sovellu yhteismarkkinoille. Koska on kuitenkin osoitettu, että sekä Saksan viranomaiset että ohjelmasta hyötyvät tuensaajat ovat nauttineet luottamuksensuojaa, tukea ei määrätä perittäväksi takaisin,
ON TEHNYT TÄMÄN PÄÄTÖKSEN:
1 artikla
Tukiohjelma, jonka Saksa on toteuttanut ulkomaisten konsernien valvonta- ja koordinointikeskusten hyväksi Saksan valtiovarainministeriön 24 päivänä elokuuta 1984 antaman hallinnollisen määräyksen nojalla (Verwaltungsanweisung für die Behandlung von Kontroll- und Koordinierungsstellen ausländischer Konzerne nach den deutschen Doppelbesteuerungsabkommen), ei sovellu yhteismarkkinoille.
2 artikla
Tämä päätös on osoitettu Saksan liittotasavallalle.
Tehty Brysselissä 5 päivänä syyskuuta 2002.