KOMMISSIONENS BESLUTNING af 24. februar 1999 om en procedure i henhold til EF-traktatens artikel 85 (Sag IV/35.079/F3 - Whitbread) (meddelt under nummer K(1999) 346) (Kun den engelske udgave er autentisk) (1999/230/EF)
KOMMISSIONEN FOR DE EUROPÆISKE FÆLLESSKABER HAR -
under henvisning til traktaten om oprettelse af Det Europæiske Fællesskab,
under henvisning til Rådets forordning nr. 17 af 6. februar 1962, første forordning om anvendelse af bestemmelserne i traktatens artikler 85 og 86 (1), senest ændret ved akten vedrørende Østrigs, Finlands og Sveriges tiltrædelse, særlig artikel 4, 6 og 8,
under henvisning til den begæring om negativattest og den anmeldelse med henblik på fritagelse, som Whitbread plc den 24. maj 1994 indsendte i overensstemmelse med artikel 2 og 4 i forordning nr. 17,
under henvisning til de resuméer af begæringen og anmeldelsen, der er offentliggjort (2) i henhold til artikel 19, stk. 3, i forordning nr. 17,
efter høring af Det Rådgivende Udvalg for Kartel- og Monopolspørgsmål, og
ud fra følgende betragtninger:
I. SAGSFREMSTILLING
A. INDLEDNING
(1) Den 24. maj 1994 anmeldte Whitbread plc (herefter benævnt Whitbread) tre standardformer for forpagtningsaftaler, hvor hver forpagtningsaftale omhandler en fuldt udstyret pub med udskænkningsbevilling (3) i Det Forenede Kongerige med en forpligtelse til at sælge en bestemt øl som beskrevet nedenfor. De tre standardformer er den 20-årige forpagtningsaftale, retræteforpagtningsaftalen og den femårige forpagtningsaftale. Whitbread anmodede om negativattest eller bekræftelse af, at forpagtningsaftalerne kunne omfattes af Kommissionens forordning (EØF) nr. 1984/83 af 22. juni 1983 om anvendelse af traktatens artikel 85, stk. 3, på kategorier af eksklusive købsaftaler (4) (herefter benævnt forordningen) eller individuel fritagelse i henhold til EF-traktatens artikel 85, stk. 3, med virkning fra den dato, hvor aftalerne blev indgået. Forordningen indeholder i afsnit II særlige bestemmelser om aftaler om levering af øl.
(2) I februar 1995 påbegyndte den britiske forbrugerombudsmandsinstitution Office of Fair Trading (herefter benævnt OFT) på Kommissionens anmodning en undersøgelse af bryggeriernes engrosprispolitik. Undersøgelsen, som også omfattede Whitbread, mundede ud i en intern rapport (herefter benævnt OFT- rapporten), som blev vedtaget i maj 1995. OFT udsendte den 16. maj 1995 en pressemeddelelse om rapporten.
(3) Oplysningerne i OFT-rapporten tjener som supplement til oplysningerne i anmeldelsen. Samtidig har Kommissionen indhentet yderligere oplysninger ved at foretage en kontrolundersøgelse hos Whitbread, jf. artikel 14, stk. 2, i forordning nr. 17, og ved flere gange at anmode om supplerede oplysninger.
(4) Efter at meddelelsen, hvori Kommissionen oplyste, at den i overensstemmelse med artikel 85, stk. 3, agtede at indrømme fritagelse med tilbagevirkende kraft, var blevet offentliggjort i De Europæiske Fællesskabers Tidende, jf. artikel 19, stk. 3, i forordning nr. 17, modtog Kommissionen 135 reaktioner med bemærkninger fra interesserede parter. 20 af disse reaktioner var individuelt udformede reaktioner fra Whitbread-forpagtere eller deres repræsentanter, der argumenterede mod en fritagelse. To forpagtere gik ind for en fritagelse. 79 reaktioner kom fra Whitbread-forpagtere og var udformet efter en model, som Group Action Limited, en aktionsgruppe bestående af (oprindeligt Inntrepreneur-)forpagtere, har udarbejdet. Kommissionen modtog også bemærkninger fra Bavarian Lager Company, og 23 forpagtere - hvoraf ni angav, at de var Whitbread-forpagtere - havde underskrevet et standardsvar, som netop dette selskab stillede til deres rådighed (én forpagter havde tilføjet nogle personlige kommentarer til dette svar). Kommissionen har desuden modtaget bemærkninger fra en britisk ølforbrugergruppe Campaign for Real Ale, to revisorer, tre aktionsgrupper bestående af forpagtere, tre forpagtere under andre selskaber end Whitbread og en juraprofessor.
(5) Oplysningerne i disse bemærkninger vil blive behandlet i den resterende del af beslutningen. 92 af de interesserede parter bad Kommissionen om også at registrere deres bemærkninger som en formel klage over Whitbread. Nogle af disse klagere har trukket deres klage tilbage, men de resterende 67 klagere blev i juli 1998 i overensstemmelse med artikel 6 i Kommissionens forordning (EØF) nr. 99/63 af 25. juli 1963 om udtalelser i henhold til artikel 19, stk. 1 og 2, i Rådets forordning nr. 17 (5) underrettet om, at Kommissionen agtede at afvise deres klage. Elleve af dem fremsatte yderligere bemærkninger til dette brev. Disse bemærkninger er også integreret i denne beslutning.
(6) Kommissionens tjenestegrene har udbygget Whitbread-forpagternes bemærkninger med besøg hos tre af dem.
B. PARTERNE
(7) Whitbread er en britisk virksomhed inden for levnedsmiddel-, drikkevare- og fritidsområdet. Dens aktiviteter omfatter brygning, markedsføring og distribution af øl samt engrossalg af andre drikkevarer, ejerskab af bortforpagtede pubber og administration af pubber, restauranter, hoteller, øludsalg uden udskænkningsbevilling og fritidsklubber. Whitbread-gruppens aktiviteter udøves gennem afdelinger på otte særskilte forretningsområder. Afdelingen med ansvar for bortforpagtede ejendomme er Whitbread Pub Partnership (WPP).
(8) I det regnskabsår, der sluttede i februar 1997, ejede Whitbread ca. 4 490 pubber med udskænkningsbevilling, hvoraf 2 170 blev ledet af en bestyrer (som er ansat hos Whitbread), 2 130 var bortforpagtet individuelt med ølkøbsbinding, dvs. en forpligtelse til at forhandle Whitbreads øl, og 190 var bortforpagtet til mange forskellige forpagtere uden ølbinding. Af det samlede antal bortforpagtede ejendomme var 1 970 bortforpagtet i henhold til permanente aftaler og 160 gennem midlertidige forpagtningsaftaler. Ud af de 1 970 permanent bortforpagtede salgssteder var 1 938 bortforpagtet i henhold til en af de anmeldte aftaler (1 643 20-årige forpagtningsaftaler; 276 5-årige forpagtningsaftaler og 19 retræteforpagtningsaftaler). Whitbreads samlede omsætning i regnskabsåret 1997 lå på ca. 3 mia. GBP. Det år tegnede Whitbread sig for 13 % af det britiske ølmarked for så vidt angår produktionens størrelse.
(9) I 1990/91 ejede Whitbread 6 162 pubber, hvoraf 1 871 blev ledet af en bestyrer og 4 291 blev bortforpagtet individuelt.
(10) Tabel 1 indeholder nærmere oplysninger om, hvor mange tønder (6) øl Whitbread har solgt til de forskellige typer pubber, og hvilken markedsandel disse har på det britiske øludskænkningsmarked: a) alle bortforpagtede pubber, herunder pubber med midlertidige forpagtningsaftaler, b) bestyrede pubber, c) pubber med lånbinding til Whitbread, d) Whitbreads samlede salg til bortforpagtede, bestyrede og lånbundne pubber, e) Whitbreads samlede salg til udskænkningssteder og f) det samlede britiske udskænkningsmarked:
Tabel 1 Whitbreads stilling på det britiske øludskænkningsmarked
TABELPOSITION
TABELPOSITION
(11) Den gennemsnitlige løbetid for Whitbreads lånbindingsaftaler har siden 1990 været ca. otte år. Aftalernes gennemsnitlige løbetid inden tilbagebetaling eller genforhandling er tre år. Whitbread skønner, at selskabet fastholder forretningsforbindelsen med salgsstedet efter lånets afvikling i blot 15-20 % af tilfældene efter genforhandling. Whitbread har ikke optegnelser over kunder, der har indgået en ny låneaftale med selskabet. Whitbreads udestående lån er faldet fra omkring 180 mio. GBP i 1990 til 30 mio. GBP i 1998.
(12) Kommissionen har kun begrænsede oplysninger om, hvor mange tønder/procent øl Whitbread sælger på engrosniveauet på det britiske øludskænkningsmarked til andre selskaber, som er underlagt en eller anden form for binding, som f.eks. mindstekøbsforpligtelse, en lagerføringsforpligtelse eller et (begrænset) konkurrenceforbud. Disse andre selskaber omfatter andre bryggerier, traditionelle grossister og pubselskaber, der ikke selv brygger øl. De begrænsede oplysninger synes at vise, at den ølmængde, der falder ind under aftaler med mindstekøbsforpligtelse med bodsbetaling, er for nedadgående i forhold til begyndelsen af 1990'erne, idet nyere aftaler er mere rabatorienterede med rabatter tilknyttet bestemte mål for mængde eller salg. Forpligtelser til lagerføring (for den bestyrede del) og salgslisteføring (for den bortforpagtede del) synes stadig at indgå i sådanne aftaler, selv om der ikke er forelagt skøn over, hvilken mængde de tegner sig for.
(13) Kontrahenterne til aftalerne, som er baseret på de anmeldte standardudlejningsaftaler, er enkeltpersoner eller af dem stiftede selskaber, som normalt kun driver et enkelt salgssted med udskænkningsbevilling.
C. MARKEDET
(14) Siden 1990, da Whitbreads 20-årige forpagtningsaftale blev indført, er der sket store ændringer i strukturen og adfærden på det britiske øludskænkningsmarked. Det skyldes primært de ølleveringsbekendtgørelser (Beer Orders), der er udstedt på grundlag af rapporten fra de britiske konkurrencemyndigheder Monopolies and Mergers Commission(herefter benævnt MMC) om ølforsyningen, men også et fald i den samlede efterspørgsel, herunder især i salget af øl i pubber, forbrugernes øgede efterspørgsel efter pubber, der tilbyder et bredere udvalg af mad og drikkevarer, flere virksomheders ophør med bryggerivirksomhed samt omlægningen af relationerne mellem bryggerierne og pub-detailkæderne på den ene side og forpagterne på den anden.
MMC's rapport fra 1989 og de efterfølgende ølleveringsbekendtgørelser
(15) Som et resultat af MMC's rapport fra 1989 om ølforsyningen blev der fremsat en række henstillinger, som tog sigte på at slække på den traditionelle binding (eksklusive købsforpligtelse og konkurrenceforbud) mellem bryggerier og pubber. De fleste MMC's henstillinger blev implementeret, hovedsagelig gennem Supply of Beer (Tied Estate) Order 1989 og Supply of Beer (Loan Ties, Licensed Premies and Wholesale Prices) Order 1989 (herefter benævnt bekendtgørelserne). Bekendtgørelsen om Tied Estate pålagde de nationale bryggerier, dvs. bryggerier med over 2 000 pubber med udskænkningsbevilling, følgende ændringer:
- ingen købsbinding for andre drikkevarer end øl og for øl med lavt alkoholindhold
- ret til at købe én type øl eftergæret på fad (7) hos en anden leverandør end bryggeriet/bortforpagteren (herefter benævnt gæsteøl)
- begrænsning af købsbindingen til et bestemt antal pubber. Dette tvang bryggerierne til at sælge eller frigøre ca. 11 000 af de dengang anslåede 60 000 britiske pubber. Whitbread må højst binde 4 311 pubber til sig.
Efterspørgselsfaktorer
(16) Øl kan sælges gennem salgssteder med udskænkningsbevilling, f.eks. pubber, hoteller og restauranter, eller gennem salgssteder uden udskænkningsbevilling, f.eks. supermarkeder og øludsalg. Endvidere anslås privatpersoners import, hovedsagelig fra Calais, at have udgjort 5 % af det samlede ølforbrug i Det Forenede Kongerige i 1997. Den samlede mængde øl solgt i Det Forenede Kongerige faldt med ca. 4 % mellem 1989 og 1997, og mængden af øl solgt på udskænkningssteder faldt med ca. 20 % i samme periode. Udskænkningsstedernes andel af salget er således faldet (fra 79,3 % i 1989 til omkring 68 % i 1997), men er med undtagelse af Irland fortsat den højeste i Fællesskabet.
(17) Det faldende ølsalg inden for udskænkningssektoren er blevet opvejet af:
a) en reel stigning i udskænkningsstedernes ølpriser på 21 % mellem 1989 og 1996, hvoraf afgiftsstigningerne kun tegner sig for en ubetydelig del, og
b) en stigning i andelen af salg af andre varer end øl i pubber til 37 % af den samlede omsætning i 1996, hovedsagelig som følge af stigningen i cateringsalget.
(18) Forbruget af fadøl tegnede sig i 1996 for 63 % af det samlede forbrug. Dette er - med undtagelse af Irland - det højeste tal i EF. Til sammenligning lå tallet for Belgien, som har det tredjestørste forbrug af fadøl i EF, på 39 %. De britiske pubber tilbyder desuden et større udvalg af fadøl end andre steder i EF, idet gennemsnittet ligger på 6,5 mærker pr. pub.
Udbudsfaktorer
Brygning
(19) Den vigtigste ændring siden 1989 består i, at byggerisektoren er blevet mere koncentreret. Den større koncentration skyldes virksomheder, der forlader bryggerisektoren og sælger deres bryggeriaktiviteter til eksisterende konkurrenter. I 1996 sad de resterende fire nationale bryggerier, Scottish & Newcastle, Bass, Carlsberg Tetley Brewing (herefter benævnt CTB) og Whitbread på 78 % af det britiske ølmarked. Herfindahl-Hirschmann-indekset (herefter benævnt HHI), der angiver markedskoncentrationsgraden, udviste for det britiske marked en stigning fra 1 350 i 1991 til 1 678 i 1996 på grundlag af de nationale bryggeriers markedsandele (8). Med et HHI på mellem 1 000 og 1 800 beskrives markedet som »moderat koncentreret«. Nogle regionale bryggerier (9) forlod markedet mellem 1989 og 1996, hvorved antallet af regionale bryggerier faldt fra 11 til 8.
Engroshandel
(20) Et af resultaterne af bekendtgørelserne var, at de nationale bryggerier solgte en del af deres bundne pubber. Meningen var, at det skulle øge den frie handel og lade traditionelle grossister spille en større rolle. I 1995-1996 tegnede de uafhængige grossister sig imidlertid kun for ca. 6 % af leverancerne i forhold til 5 % i 1985. De nationale bryggerier dominerer stadig engrossektoren, med en andel af leverancerne svarende til deres andel af produktionen. Regionale bryggerier har heller ikke behov for traditionelle grossisters tjenester, hvilket sammen med det generelle fald i ølsalget og den nationale bryggerigrossisters øgede effektivitet har ført til, at væksten i den traditionelle engrossektor har været marginal.
(21) De pubber, der blev solgt af de nationale bryggerier, blev hovedsagelig købt af detail-pubkæder eller af regionale bryggerier. Som helhed har pubkæderne enten egen engrosvirksomhed eller også forsynes de direkte af bryggerierne.
Detailsalg
(22) I Det Forenede Kongerige forudsætter detailsalg af øl og andre alkoholholdige drikkevarer til forbrug på stedet en bevilling udstedt på det lokale domhus. Der gælder i øjeblikket tre særskilte klasser af bevillinger (10):
- Ubegrænset udskænkningsbevilling (full on-licence): Kunden kan købe alkoholholdige drikkevarer uden at bo på stedet eller indtage et måltid. Der findes ca. 83 100 salgssteder med ubegrænset udskænkningsbevilling, hvoraf ca. 57 000 (11) er pubber. Resten omfatter bl.a. hoteller og vinbarer.
- Begrænset udskænkningsbevilling (restricted on-licence): Kunden kan kun købe drikkevarer, hvis han enten bor på stedet eller indtager et måltid. Omfatter ca. 32 300 private hoteller og restauranter.
- Udskænkningsbevilling til clubs: Kunden skal være medlem for at kunne købe drikkevarer. Omfatter ca. 31 500 salgssteder, som hovedsagelig ejes i fællesskab af medlemmerne.
(23) Ved at gennemtvinge ændringer i ejerforholdene til pubber har bekendtgørelserne ligeledes haft en indvirkning på andelen af øl solgt gennem de forskellige detailkanaler: a) bryggeriernes bortforpagtede pubber, b) bryggeriernes bestyrede pubber, c) pubselskabers bortforpagtede pubber (de i sagen omtalte pubselskaber driver ikke bryggerivirksomhed), d) pubselskabers bestyrede pubber, e) lånbundne pubber samt f) ubundne eller frie pubber. Dette fremgår af nedenstående oversigt over ølsalget (volumen). Tallene fra 1985 stammer fra MMC-rapporten og kan anses for at være repræsentative for årene 1985-1989; 1997-dataene stammer fra Brewers and Licensed Retailers Association (BLRA), omfattende skøn for ikke-medlemmer.
TABELPOSITION
(24) De 10 % for salg via bryggeriernes bortforpagtede pubber i 1997 omfatter forpagternes bundne køb og den på fad eftergærede øl, som de nationale bryggeriers forpagtere køber med rabat af deres bortforpagterbryggeri (12). Tallet omfatter ikke nationale bryggeriers forpagteres køb af gæsteøl fra en anden leverandør.
(25) De 18,1 % for lånbundne pubber i 1997 omfatter den samlede mængde øl, som en lånbundet pubvært køber hos den leverandør, som pubben er bundet til via lånet. Denne mængde øl kan overstige de bundne mængder, der er fastsat i låneaftalen. Det vides imidlertid ikke, hvilken del af de 18,1 % der repræsenterer indkøb ud over den lånbundne mængde. De 18,1 % omfatter ikke det frie indkøb, en lånbundet pub foretager hos andre leverandører.
(26) Selvom ovennævnte tabel giver en idé om afsætningsmængden i pubber opdelt efter salgsstedernes ejerskabsforhold, tegner, hvis salget opdeles efter salgssteder med ubegrænset eller begrænset udskænkningsbevilling, de ca. 57 000 pubber sig for 70 %, clubs for 20 % og restauranter, hoteller, vinbarer etc. for 10 % (1995-tal).
(27) Bekendtgørelserne gjorde ligeledes lånbindingsaftalerne mindre restriktiv, idet forpagterne fik mulighed for at opsige aftalerne når som helst med tre måneders varsel. Med bekendtgørelserne indførtes også gæsteølrettigheden for værter med lån fra de nationale bryggerier. Ifølge BLRA's oplysninger (som er baseret på en konkret undersøgelse fra 1996) er den normale låneperiode fem eller ti år, og den reelle gennemsnitlige løbetid fire år. 31 bryggerier havde omkring 37 000 løbende lån ved afslutningen af undersøgelsesperioden (næsten 35 000 ved dens start), mens der i løbet af året blev indgået næsten 8 000 nye låneaftaler og tilbagebetalt over 5 000 lån. Værdien af de i perioden tilbagebetalte lån oversteg værdien af de nye lån (til eksisterende eller nye kunder). Ca. 2 % af det samlede tilgodehavende blev afskrævet som uerholdelige fordringer. Lånenes gennemsnitlige størrelse er 30 000 GBP. Der er tilsyneladende tale om to typer lån, nemlig relativt små lån (på knapt 5 000 GPB ved periodens start, men på blot under 2 000 GBP i gennemsnit ved afslutningen af undersøgelsen), som ofte stilles til rådighed for små uafhængige pubber og åbenbart er meget volatile, og meget større lån til salgssteder med stor omsætning som f.eks. clubs (på gennemsnitligt 60 000 GBP), som normalt ikke er forbundet med en eksklusiv købsforpligtelse. Købsforpligtelserne refererer dog normalt til en bestemt mængde øl. BLRA har ikke foretaget skøn over, hvordan lånemængden fordeler sig på små og store lån, hvor stort et antal (store) lån uden eksklusiv købsforpligtelse der er ydet, hvor stor en andel af den samlede [procentvise] udskænkningsmængde lån uden eksklusiv købsforpligtelse procentuelt tegner sig for, eller hvor stor en andel af de relevante salgssteders samlede salg den ved låneaftale fastsatte ølmængde tegner sig for. Der er heller ikke forelagt oplysninger om, hvor stor en andel af lånene, der tilbagebetales med lån (med købsforpligtelse) optaget hos et andet bryggeri. Ølsalget via lånbindinger er faldet i de seneste par år, og i perioden 1994-1997 har værdien af tilbagebetalte lån oversteget værdien af nyoptagede.
Konkurrence mellem bryggerier
(28) I engrosleddet har de største bryggerier et vist garanteret salg gennem deres bortforpagtede og bestyrede pubber. Bryggerierne må konkurrere om at forsyne resten af markedet gennem individuelle aftaler med frie pubber (med eller uden lånbinding) og leveringsaftaler med pubkæder og andre bryggerier (med eller uden binding som f.eks. mindstekøbsforpligtelser, konkurrenceforbud eller lager-føringsforpligtelser). Konkurrenceparametrene er primært pris og mærke, selv om bryggerierne også forsøger at sikre sig salg ved at tilbyde andre fordele såsom støtte til reklame.
Markedsadgang i bryggerileddet
(29) De vigtigste hindringer for adgang til markedet i dette led er behovet for at sikre sig salgssteder og få adgang til et distributionssystem. En ny virksomhed på markedet skal sørge for at få leverancer til frie pubber, pubkæder eller bryggeriernes pubber, så disse indfører produktet i deres sortiment eller (i tilfælde af et nationalt bryggeri) som gæsteøl. Hvis konkurrenterne har kendte mærker, kan det være en yderligere hindring for adgangen eller for eksisterende bryggeriers udvidelsesmuligheder. Dette er endnu mere udpræget med hensyn til pilsnerøl, hvor markedsføringen normalt sker på nationalt plan, og hvor stordriftsfordele ved reklamering kan gøre det mindre rentabelt at gå ind på markedet i mindre målestok. Vanskelighederne ved at komme ind på markedet i mindre målestok kan vokse yderligere som følge af, at reklameindsatsen for de nationale pilsnermærker er steget markant de senere år, også for enkeltstående mærker.
(30) Bryggeriernes behov for at sikre sig salgssteder er reduceret siden gennemførelsen af bekendtgørelserne, da den andel af markedet, der er omfattet af bindinger, er blevet mindre, og da pubkæder (hvis de ikke er bundne - se betragtning 28) har etableret sig på markedet. Det er lettere for en nytilkommen at indgå leveringsaftaler med en kæde frem for med individuelle pubber. Det er relativt let at opbygge et distributionssystem, der begrænser sig til engrosleverancer til andre bryggerier og/eller grossister, men det er noget vanskeligere at nå ud til de enkelte detailudsalg.
(31) De fleste udenlandske producenter af øl (hovedsagelig pilsner) har valgt at gå ind på det britiske marked ved at indgå eksklusive licensaftaler med eksisterende nationale bryggerier, hvorved øllet brygges i Det Forenede Kongerige og sælges som en del af de nationale bryggeriers sortiment af mærker. Disse udenlandske pilsnerøl er ofte blevet markedsført som »premium brands« (luksusøl) og med en betydelig reklameindsats. Whitbread har indgået sådanne licensaftaler med Interbrew (Stella Artois), Heineken (pilsnere og export Heineken) og for Murphy's Irish Stout.
Markedsadgang i detailleddet
(32) Pubberne konkurrerer kun med andre pubber i deres lokalområde. Hvert område har stort set en lokal pris for en bestemt pakke, der omfatter pubbens samlede tilbud (faciliteter, atmosfære) og ikke blot ølprisen.
(33) Etableringsskrankerne på detailmarkedet ligger forholdsvist lavt. Den eneste af en vis betydning er bevillingslovene, som kan forhindre, at der åbnes nye pubber, medmindre der er behov for dem. Disse love håndhæves ikke strengt overalt i Det Forenede Kongerige, men hvor det sker, kan det være vanskeligt at komme ind på lokalområdet. I nogle områder af Det Forenede Kongerige afslås bevillingerne nu primært ud fra hensynet til den offentlige orden. Et af pubselskaberne har imidlertid haft held til at åbne over 100 pubber i nybebyggede områder i de seneste år.
Ændringer i aftaleforholdet mellem pubforpagtere og deres bortforpagtere
(34) Tidligere blev pubber bortforpagtet gennem traditionelle pubforpagtningsaftaler med kort løbetid. Bryggerierne beholdt ansvaret for bygningen og dens faste inventar, og forpagterne havde ansvaret for at sælge øl leveret af bortforpagteren samt andre drikkevarer og mad. Efter MMC-rapporten blev pubforpagterne i England og Wales underlagt huslejeloven Landlord and Tenant Act 1954 og fik dermed forbedret deres beskyttelse som lejere (13). De første længere reparations- og vedligeholdelsesforpagtningsaftaler, som gav forpagterne en vis lejerbeskyttelse og mulighed for at overdrage forpagtningsaftalen, så dog dagen lys længe før MMC's henstilling.
D. AFTALERNE
(35) Forpagtningsaftalerne indgås mellem Whitbread og forpagterne. Derved stiller Whitbread en pub med udskænkningsbevilling og fast inventar til rådighed for en forpagter, som skal drive pubben. Som modydelse betaler forpagteren forpagtningsafgift til Whitbread og erklærer sig indforstået med at købe de øl, der er specificeret i forpagtningsaftalen, hos Whitbread eller dennes repræsentant og ikke hos nogen anden leverandør.
(36) Ved forpagtningsaftalens udløb skal forpagteren sælge alt fast inventar, møbler, effekter og lagerbeholdninger til Whitbread eller den nye forpagter.
(37) Forpagteren må ikke uden Whitbreads samtykke ophænge andre skilte end dem, der allerede forefindes på stedet. Forpagteren må dog reklamere for varer, der ikke leveres af Whitbread eller dennes repræsentant, i et omfang, der svarer til disse varers andel af pubbers samlede omsætning.
(38) Forpagteren må ikke anbringe spilleautomater i pubben uden Whitbreads samtykke. I forbindelse med 20-årige forpagtningsaftaler vil Whitbread dog ikke nægte at give samtykke uden rimelig grund. Whitbread samtykker ifølge eget udsagn uden videre, hvis spilleautomatleverandøren vælges fra en godkendt liste, og hvis en leverandør, der ønskes optaget på listen, opfylder nogle objektive kvalitative kriterier med hensyn til f.eks. servicestandard og økonomisk soliditet.
(39) Forskellene mellem den 20-årige forpagtningsaftale og de to andre standardforpagtningsaftaler ligger i, at i forbindelse med den 20-årige forpagtningsaftale i) skal forpagteren vedligeholde ejendommen og det faste inventar (under de to andre forpagtningsaftaler er forpagteren ikke ansvarlig for reparationer af bygningen eller den udvendige udsmykning), ii) må forpagteren ikke foretage ændringer uden Whitbreads samtykke (i tilfælde af retræteforpagtningsaftaler er ændringer forbudt, dog med den undtagelse at ikke-bygningsmæssige ændringer i interiøret kan foretages med Whitbreads samtykke; i den femårige forpagtningsaftale er ændringer forbudt), iii) må forpagteren ikke overdrage den forpagtede pub i de første tre år af forpagtningsaftalens løbetid, og hvis forpagteren derefter ønsker at overdrage forpagtningsaftalen, skal den - hvis Whitbread kræver det - overdrages til Whitbreads kandidat på markedsvilkår, og den må ikke overdrages til et bryggeri (i retræteforpagtningsaftalen er overdragelse forbudt, undtagen når det med Whitbreads samtykke sker til forpagterens efterladte ægtefælle; i den femårige forpagtningsaftale er overdragelse forbudt). Der har fundet henved 640 overdragelser sted i de fire et halvt år fra marts 1994 til august 1998, og i mange tilfælde har forpagterne fået en bonus ved overdragelsen. Whitbread blev informeret om den bonus, der blev opnået, ved 56 af 91 overdragelser i seksmåneders perioden frem til august 1998 (forpagteren er ikke forpligtet til at informere Whitbread om bonussen). Den gennemsnitlige bonus for disse 56 salgssteder var 59 000 GBP. Den første 20-årige forpagtningsaftale trådte i kraft den 1. januar 1990.
(40) Den femårige forpagtningsaftale anvendes under omstændigheder, hvor den 20-årige anses for uhensigtsmæssig, hvis f.eks. de lokale økonomiske forhold er ustabile, udgifterne til istandsættelse af ejendommen er alt for høje, eller hvis ejendommen påtænkes renoveret inden for de næste tre år. Den første femårige forpagtningsaftale trådte i kraft den 1. september 1991.
(41) Retrætforpagtningsaftalen blev anvendt, da de eksisterende forpagtere med årlige aftaler konverterede til 20-årige forpagtningsaftaler i årene 1990-1992. En række forpagtere ønskede at trække sig tilbage i løbet af de kommende fem år, men ønskede at bevare sikkerheden i jobbet frem til det tidspunkt, hvor de trak sig tilbage. Den første retræteforpagtningsaftale trådte i kraft den 22. maj 1992.
Ølbindingen
(42) Forpagteren accepterer at købe alle nærmere specificerede ølsorter hos Whitbread eller dennes repræsentant med undtagelse af et enkelt mærke fadøl og pr. 1. april 1998 også en øl færdiggæret på flaske (gæsteøl). De specificerede ølsorter er øl af den sort, der er anført i tillægget til forpagtningsaftalen, som indeholder salgsbetingelserne. Disse sorter er light, pale eller bitter ale (i Skotland kendt under betegnelsen 70/-, heavy special eller Scotch ale), export eller premium ale (i Skotland også kendt under betegnelsen 80/- ale), mild ale (i Skotland kendt under betegnelsen 60/- light eller pale ale, brown ale, strong ale (herunder barley wine), bitter stout eller porter, sweet stout, lager, export eller premium lager (også kendt under betegnelsen »malt lager« eller »malt liquor«), strong lager, »diet pils« (eller premium low carbohydrate beer) og low carbohydrate (eller »lite«) beer. Disse sorter repræsenteres af de ølmærker eller -betegnelser, der er anført i Whitbreads aktuelle prisliste.
(43) Forpagteren må sælge enhver anden sort øl ud over de specificerede sorter, hvis den er pakket i flasker, dåser eller små beholdere, eller hvis den er i aftappet form, og salget af denne øl i aftappet form er sædvanlig eller nødvendig for at dække en tilstrækkelig efterspørgsel fra forpagterens kunder.
(44) Nogle få af de interesserede parter har kommenteret dette spørgsmål og anført, at definitionerne af de specificerede ølsorter stort set dækker alle de ølsorter, der sælges i Det Forenede Kongerige. Dette benægtes ikke. En af klagerne har anført, at de 12 specificerede ølsorter er for generelt beskrevet og således ikke »i henseende til deres sammensætning, udseende eller smag tydeligt adskiller sig fra hinanden«, hvilket er det kriterium, som forordningen anfører ved definitionen af forskellige sorter øl (14). Klageren beklagede, at der ved specifikationen af de 12 sorter ikke henvises til forskellen mellem »cask conditioned beer« (øl eftergæret på fad) og »keg bier« (der ikke er eftergæret på fad). Kommissionen erkender, at smagsbevidste øldrikkere kan smage forskel på de to versioner af samme mærke, men mener ikke, at dette nødvendigvis må betyde, at der ved specifikationen af ølsorter skal tages hensyn til denne forskel. Definitionen af ølsorter må overlades til eksperter (15). Da specificeringen af de 12 ølsorter oprindeligt blev aftalt mellem bryggeriernes og værternes brancheforeninger i Det Forenede Kongerige, som er eksperter i øl, udgør denne definition efter Kommissionens opfattelse en rimelig og praktisk anvendelig definition af ølsorter i Det Forenede Kongerige.
(45) En af de interesserede parter anførte, at et mærke kan blive en succes blandt en forpagters kunder på meget lokalt plan, mens markedsføringsbeslutningerne træffes af et nationalt bryggeri på nationalt plan. Hvis salget i så fald er generelt urentabelt, indstilles salget af mærket til potentiel skade for en enkelt værts kundegrundlag. Som dokumentation herfor blev den henvist til et mærke, som Whitbread indstillede produktionen af i 1980. I de samme bemærkninger blev det også anført, at Hoegaarden White Beer, som det belgiske bryggeri Interbrew har givet Whitbread licens på, og som står opført som lager i Whitbreads prisliste, er af en anden sort end dem, der er specificeret i forpagtningsaftalen, og derfor ikke bør være bundet. Hvis en forpagter mener, at Hoegaarden White Beer - som en 20-30 WPP-forpagtere på nuværende tidspunkt køber hos Whitbread - er en anden sort end dem, der anføres i aftalen, kan den procedure, der fastsættes i forpagtningsaftalen for ikke specificeret øl, gøres gældende.
(46) En anden forpagter anførte, at han kunne risikere at skulle købe ukendte produkter, hvis hans bundne pub blev solgt videre.
Forpagtningsafgift
(47) Forpagtningsafgiften betales kvartalsvis forud, og forpagteren skal tilbagebetale de præmier, bortforpagteren har betalt for forsikring af ejendommen mod i) brandskade, herunder tre års markedsbestemt forpagtningsafgift af ejendommen og udgifter til syns- og skønsmænd, og ii) tab af bevillingen.
(48) Adskillige forpagtere har i deres bemærkninger anført, at de forsikringspræmier, de skal betale Whitbread, ligger over markedets almindelige præmier for en tilsvarende dækning, og at de ikke har ret til at se aftalen. Whitbread har anført, at ejendomsforsikringens dækning er beskrevet i en vejledning, som er udleveret til alle forpagtere, og at policen ikke indeholder noget specifikt forsikringsbeløb eller -loft pr. ejendom. Desuden indeholder deres police i modsætning til forsikringspakker for pubber ikke forbehold, der kunne gøre krav ugyldige. Ydermere tager Whitbread sig af kravsbehandlingen, herunder forhandlingerne med taksatorer, og hvis istandsættelsen gør bygningen »bedre« end den tidligere var, vælter Whitbread ikke omkostningerne over på forpagteren, selv ikke hvis de med arbejdet forbundne omkostninger ikke dækkes helt af forsikringen. I øvrigt anføres det, at forsikringspræmien opkræves kvartalsvis bagud uden ekstraopkrævning.
(49) Desuden dækker Whitbreads forsikring koncernens samlede risikoportefølje, dvs. bygninger, motorkøretøjer, ansvar osv. Da hele risikoporteføljen sendes i udbud på forsikringsmarkedet, er policen og den samlede præmie ifølge selskabet følsomme forretningsoplysninger, der således ikke kan oplyses over for forpagterne.
(50) Whitbread kan kræve, at forpagtningsafgiften skal genforhandles efter hvert tredje år, dagen før forpagtningsaftalens udløb, når Whitbread ikke længere kan håndhæve bindingen, eller når Whitbread reducerer købsforpligtelsens omfang. Den ændrede forpagtningsafgift er det højeste beløb af den eksisterende forpagtningsafgift eller markedsforpagtningsværdien for ejendommen på den relevante dato for forhøjelsen. Markedsforpagtningsværdien defineres som enten det beløb, parterne enes om at anse for den gældende markedsforpagtningsværdi, eller det beløb, der fastsættes af en voldgiftsmand.
(51) Flere interesserede parter henviser til, at en sådan justering, der udelukkende sker i opadgående retning, har negative virkninger, især når omsætningen i de enkelte pubber falder af lokale årsager eller som følge af en generel recession i landet som sådan.
(52) Dette spørgsmål behandles i OFT-rapporten. OFT har drøftet denne praksis med miljøministeriet, der i 1995 netop gennemførte en større undersøgelse af forpagtningsaftaler for erhvervslokaler. Opjusteringsprincippet synes at være almindeligt anvendt i forbindelse med mange forskellige typer erhvervsejendomme og er således ikke noget særegent for forpagtningsaftaler for pubber. Opjusteringsprincippet kan siges at fremme investeringer i fast ejendom, da det gør lejeindtægterne mere forudsigelige. Ifølge skøn ville rentenivauet uden anvendelse af opjusteringsprincippet endda kunne være højere ved forpagtningsaftalens indgåelse, idet bortforpagterne vil ønske at kompensere for den øgede usikkerhed ved forpagtningsindtægterne.
Rabatter og kompenserende fordele
(53) Eftersom enkeltpersoner, som ikke er bundet til at købe øl hos et bestemt selskab, i Det Forenede Kongerige kan opnå rabatter på deres ølkøb, som bundne forpagtere ikke kan få, har Kommissionen vurderet i) nettoprisforskellen mellem den pris, den ubundne vært betaler for øl hos Whitbread, og den, Whitbread's bundne forpagtere betaler, samt ii) værdien af fordele, som Whitbread giver sine forpagtere, og som ubundne værter ikke har umiddelbar adgang til, eller som ligger ud over Whitbreads kontraktuelle forpligtelser over for sine forpagtere (herefter benævnt kompenserende fordele). Udgangspunktet for denne vurdering var rapporten fra den britiske forbrugerombudsmandsinstitution (OFT) suppleret med yderligere undersøgelser foretaget af Kommissionen.
(54) Prisforskellen er forskellen mellem de gennemsnitlige rabatter i GBP/tønde, som Whitbread yder de ubundne kunder, på et typisk produktmix, og de rabatter, der ydes WPP-forpagtere, og som omfatter de faktiske rabatter på fadøl og værdien af de lavere WPP-listepriser sammenholdt med Whitbread-prislisten.
(55) De fleste interesserede parter har oplyst, at de er bekendt med, at Whitbread yder de ubundne værter højere rabatter end dem, der er anført i tabel 3 i betragtning 93, og nogle har desuden tilsendt Kommissionen kopier af Whitbreads tilbud til sådanne kunder. Det bestrides ikke, at der i nogle tilfælde ydes større rabatter, da tabel 3 er baseret på et gennemsnit for alle Whitbreads ubundne kunder. Det fremgår desuden af betragtning 54, at tallene i tabel 3 fremkommer som et resultat af den gennemsnitlige rabat til ubundne kunder minus rabatter til WPP-forpagtere.
(56) I en bemærkning sættes der spørgsmålstegn ved antallet af Whitbreads kunder blandt ubundne værter og dermed ved troværdigheden af prisforskellens beregningsgrundlag. Det kan i den forbindelse oplyses, at mere end [...] kunder i årene 1995/96 og 1996/97 købte over [...] tønder. Samtidig lå rabatterne til ubundne værter, der aftog en mængde tønder svarende til den, som den gennemsnitlige WPP-forpagter købte, meget tæt på det samlede gennemsnit, der i tabellen anvendes i sammenligningen for året 1996/97 (16).
(57) En vigtig kompenserende fordel er det såkaldte forpagtningstilskud, der fremkommer ved en sammenligning af forpagtningsafgiften for et bundet udsalgssted og de tilsvarende ejendomsrelaterede udgifter, en ubunden vært har. Forpagtningstilskuddet kan beregnes efter flere metoder. I OFT-rapporten anføres tre primære sammenligningsmetoder. Ved den første metode vurderes ejendomsværdien af en gennemsnitspub og nettoresultatet, hvorefter de afdrag på realkreditlån, der ville opstå, sammenlignes med den forpagtningsafgift, et bryggeri ville kræve. Ved den anden metode sammenlignes bryggeriets forretning af den anvendte kapital ved udlejning med skøn over en normal forrentning af kapital. Ved den tredje metode sammenlignes forholdet mellem forpagtningsafgift og omsætning i den bundne pub med det skønnede forhold mellem forpagtningsafgift og omsætning i ubundne pubber. Sidstnævnte metode anvendes i OFT-rapporten, idet de fleste af de oplysninger, der forelå, indgik i denne metode. Kommissionen har anvendt samme metode, idet Kommissionen så kunne bygge videre på OFT's arbejde, hvilket klart forenkler arbejdsproceduren.
(58) I praksis beregnes forpagtningstilskuddet ved at fratrække a) den faktiske forpagtningsindtægt fra den bundne pub fra b) 15 % af den bundne pubs omsætning (forpagtningsafgiften for et ubundet udsalgssted antages at være 15 % af omsætningen). For at nå frem til forpagtningstilskuddet pr. tønde divideres det samlede forpagtningstilskud med det samlede antal tønder, der er solgt til pubben. Beregningen af forpagtningstilskuddet som vist i tabel 3 er baseret på følgende antagelser:
- skønnet over den samlede omsætning for bundne pubber er beregnet på grundlag af en betalt forpagtningsafgift svarende til 12,72 % af omsætningen. Tallet 12,72 % stammer fra interne Whitbread-dokumenter, som hovedsagelig anvendes i forbindelse med fastsættelse af forpagtningsafgiften eller genforhandling af forpagtningsafgiften, omfattende en gruppe på 30 pubber udvalgt af Kommissionen. Whitbread har meddelt Kommissionen, at det gennemsnitlige forhold mellem forpagtningsafgift og omsætning for alle WPP-ejendomme er 12,19 %.
- for 1990/91 og 1991/92 omfatter de oplysninger om forpagtningsindtægter og antal leverede tønder, der er indsendt af Whitbread, for det samlede antal pubber bortforpagtet af Whitbread
- for 1992/93 frem til 1996/97 omfatter de oplysninger om forpagtningsindtægter og antal leverede tønder, der er indsendt af Whitbread, for de pubber, der er bortforpagtet i henhold til anmeldte aftaler. Kommissionen har suppleret oplysningerne med egne skøn baseret på disse oplysninger.
(59) Flere forpagtere har anført, at deres forpagtningsafgift er højere end 15 % af deres omsætning eller det gennemsnit på 12,72 %, som Kommissionen har beregnet. Det fremgik af et mindre antal forpagteres bemærkninger, at forholdet mellem deres forpagtningsafgift og omsætning lå under 12,72 %. Ingen af disse forpagtere har imidlertid bestridt den metode, Kommissionen har anvendt til beregning af det gennemsnitlige forhold mellem forpagtningsafgift og omsætning gældende for bundne WPP-forpagtere som beskrevet ovenfor.
(60) En brancheorganisation anførte i sine bemærkninger, at Royal Institute of Chartered Surveyors, den førende britiske specialist i erhvervsejendomme, anbefaler, at lejen for et erhvervslejemål med fuld vedligeholdelse og forsikringsdækning sættes til mellem 10 % og 15 % af ejendomsværdien. Ifølge en Whitbread-forpagter er det almindeligt kendt, at den omkostningsdækkende forpagtningsafgift for en gennemsnitlig pub ligger på mellem 8,5 % og 12,5 % af omsætningen. Ifølge en af de revisorer, der reagerede på meddelelsen, fastlægges forpagtningsafgiften i praksis på grundlag af 50 % af nettooverskuddet, dvs. nettofortjenesten. Det anføres derfor, at antagelsen af, at forpagtningsafgiften egentlig er baseret på en procentuel andel af omsætningen, ikke er korrekt, og at antagelsen af, at forpagtningsafgiften for udbundne pubber er baseret på 15 % af omsætningen, dermed heller ikke er korrekt. Han mener, at Whitbreads forpagtere stilles finansielt dårligere som følge af den samlede forpagtningsafgift, som Whitbread opkræver i form af den egentlige forpagtningsafgift og de »ekstraomkostninger«, forpagterne har, fordi de ikke får rabat (»wet rent«).
(61) Kommissionen bestrider ikke, at (gen)forhandlingerne mellem selskabet og (potentielle) forpagtere om den effektive forpagtningsafgift finder sted på grundlag af en intern resultatopgørelse, der omfatter det afkast, en kompetent forpagter kan opnå, det markedsområde, hvor forpagteren driver virksomhed, produktmixet, de fastsatte købsbetingelser, pubbens størrelse og tilstand, og forretningens omfang (f.eks. antallet af barer). Alt dette forklarer Whitbread forpagteren inden forpagtningsforhandlingerne påbegyndes, ligesom forholdene nu beskrives nærmere i den adfærdskodeks, som for nylig er blevet udarbejdet.
(62) Den forpagtningsafgift, parterne forhandler sig frem til, fastlægges ikke automatisk på grundlag af 50 % af nettooverskuddet. Som følge af den frie konkurrence på markedet forhandler parterne sig typisk frem til en forpagtningsafgift på mellem 40 % og 60 % af nettooverskuddet.
(63) Formålet med denne vurdering er imidlertid ikke at beskrive, hvordan de enkelte forpagtningsafgifter forhandles, men at lave en komparativ analyse af de gennemsnitlige afgiftsniveauer på én del af markedet i forhold til en anden del. Fordelen ved at anvende forholdet mellem forpagtningsafgift og omsætning i denne analyse i stedet for en metode, der baseres på forskellene i den gennemsnitlige forpagtningsafgift/nettooverskuddet, er, at sammenligningen ved førstnævnte metode baseres på færre skøn over variable parametre. Der skal ikke fastsættes skøn for pubbernes »omkostningsstruktur« i forholdet mellem forpagtningsafgift og omsætning.
(64) Med hensyn til resultatet af de forskellige metoder vil det ikke være usædvanligt at konstatere, at den gennemsnitlige forpagtningsafgift for ubundne pubber vil udgøre 15 % af omsætningen og 50 % af det gennemsnitlige nettooverskud.
(65) Med hensyn til den vigtigste resterende variabel i Kommissionens metode, nemlig at et forhold mellem forpagtningsafgift og omsætning på 15 % er udtryk for forpagtningsafgiften for ubundne pubber, bygger Kommissionen på følgende omstændigheder:
- Taksatorfirmaet Gerald Eve, Chartered Surveyors, (herefter benævnt Gerald Eve) anfører i et brev af 17. marts 1997 til Whitbread, at forpagtningsafgiften for ubundne pubber samlet lå 28 % over afgiften for bundne pubber, da de i januar 1994 på grundlag af en stikprøveundersøgelse af 36 pubber fordelt over hele landet aflagde rapport om forpagtningsafgiften for bundne og ubundne pubber på vurderingstidspunktet november 1993. Firmaet skønner, at der for marts 1997 gælder et stort set tilsvarende forhold mellem forpagtningsafgiften for bundne og ubundne pubber.
- Gerald Eve og Christie & Co., Surveyors, Valuers and Agents, (herefter benævnt Christie) oplyste i december 1997, at der er en forskel på 3-4 % i forholdet mellem forpagtningsafgift og omsætning (udtrykt i procent af bruttoomsætningen ekslusive moms) mellem bundne og ubundne pubber.
- Gerald Eve og Christie har over for et andet bryggeri anført, at de fleste genforhandlinger med ubundne pubber bør resultere i en forpagtningsafgift på mellem 13 % og 17 %. De har desuden meddelt det pågældende bryggeri, at de som sagkyndige mener, at den gennemsnitlige forpagtningsafgift i sektoren generelt ligger på ca. 50 % af den kompetente forpagters gennemsnitlige nettofortjeneste, således at de resterende 50 % tilfalder forpagteren. I de tilfælde, hvor de 50 %, der tilfalder forpagteren, giver denne en utilstrækkelig indtægt, kan procentsatsen være lavere. Omvendt er en forpagtningsafgift på mere end 50 % ikke usædvanlig for pubber, hvor rabatniveauet og overskuddet er større, men de anser 60 % for at være loftet.
- Disse oplysninger bekræfter OFT's resultater, hvorefter ubundne værter betaler 2-3 procentpoint mere af deres omsætning i forpagtningsafgift end bryggeriernes bundne forpagtere, og forpagtningsafgiften for ubundne pubber udgør mellem 14 % og 15 % af omsætningen. OFT kunne i rapporten således beregne forpagtningstilskuddet på grundlag af forskellen mellem den forpagtningsafgift, som de bundne forpagtere faktisk betaler, og en skønnet forpagtningsafgift på mellem 14 % og 15 % af omsætningen.
(66) Kommissionen mener derfor af ovennævnte grunde, at metoden baseret på forholdet mellem forpagtningsafgift og omsætning er en rimelig metode til vurdering af forpagtningstilskuddet til bundne forpagtere.
(67) Whitbread har anslået den gennemsnitlige værdi af de forretningsydelser, forpagteren tilbydes, pr. forpagter for hvert af de relevante år. Denne værdi er derefter ganget med det samlede antal pubber bortforpagtet i henhold til anmeldte aftaler (med undtagelse af årene 1990/91 og 1991/92, hvor der anvendes tal for alle WPP-pubber) og så divideret med antallet af tønder leveret til disse pubber.
(68) Whitbread har anvendt to forskellige metoder til støtte for sine skøn. Den første bestod i at udregne Whitbreads udgifter til ydelser, der leveres gratis til forpagterne som forvaltningsstøtte (områdechefer, ejendomstilsynsførende, leasingchefer og cateringchefer). Disse udgifter blev derefter »opjusteret« (fordoblet) for at afspejle omkostningerne for den uafhængige vært. De fordoblede udgifter til Whitbreads salgspersonale for uafhængige værter blev derefter trukket fra i denne sum.
(69) Ved den anden metode anvendtes et skøn over årlige Whitbread-ledelsesdage brugt på støtte til forpagterne. I f.eks. 1994/95, hvor skønnet over fordelen for hver enkelt forpagter blev vurderet til 2 500 GBP, blev otte manddage (fem for områdechefens månedlige forretningsbesøg i dagtimerne, det kvartalsvise aftenbesøg, uddannelsesmøder og udviklingsarbejde, to for ejendomsinspektørens årlige ejendomstilsyn, udviklingsarbejde og juridisk rådgivning samt en for andre ledere) betragtet som en fordel for alle pubber og i gennemsnit yderligere to en halv manddages catering-rådgivning til pubber, hvor der serveres mad, svarende til det månedlige besøg og de formelle uddannelsesmøder.
(70) WPP's udgifter til støtte til forskellige uddannelses-, marketings- og cateringrelaterede ydelser til forpagterne er ikke medtaget i dette skøn. Whitbread anslår, at støtteudgifterne for året 1996/97 svarer til en fordel på yderligere 180 GBP for WPP-forpagterne.
(71) Juraprofessoren anfører i sine bemærkninger, at den arbejdstid, der medgår til ovennævnte ledelsesydelser, ikke alene reducerer bundne forpagteres omkostninger, men samtidig også reducerer Whitbreads egne omkostninger, øger selskabets omsætning og dets samlede forrentning af investeringen. Han mener derfor ikke, at alle omkostninger skal tilskrives de bundne forpagtere.
(72) Denne opfattelse går igen i stort set alle indlæg fra forpagtere eller deres repræsentanter, der anfører, at forretningsudviklingschefernes vigtigste opgave består i at overvåge ølbindingen og de andre forpagtningsforpligtelser. Andre forpagtere har fremhævet, at faglig rådgivning primært er nødvendig i forbindelse med interessekonflikter med Whitbread.
(73) Flere forpagtere har anført, at den lagerføringsservice, de modtager fra Whitbread, er af meget høj kvalitet, selv om nogle har oplyst, at Whitbreads kunder uden købsforpligtelse får en tilsvarende service.
(74) Det bør i forbindelse med disse bemærkninger understreges, at beregningsgrundlaget ikke udgøres af de samlede omkostninger ved det personale, der præsterer ydelserne, men af det tidsforbrug, som Whitbread mener, at disse medarbejdere, der arbejder direkte for forpagterne, har haft. Af den tid, der samlet blev brugt på de i denne forbindelse to vigtigste funktioner, nemlig forretningsudviklingschefens og ejendomsinspektørens funktioner, tegnede støtten til forpagterne sig for en andel på henholdsvis 78 % og 55 %. Disse oplysninger underbygges af oplysninger om de besøg, udviklingschefen gennemførte i perioden januar-november 1997 hos de tredive pubber, som Kommissionens tjenestemænd har udvalgt med henblik på beregning af forpagtningstilskuddet (betragtning 58), kvartalsvise og årlige undersøgelser af ejendomsinspektørens tidsforbrug, eksempler på tidsplaner samt jobbeskrivelser af alle forpagterrelaterede funktioner inden for WPP.
(75) Tre forpagtere har kommenteret uddannelsestilbuddet. De anfører, at der altid betales 30 GBP pr. deltager, og gennemsnitligt deltager femten repræsentanter i hvert møde, så i hvert fald marginalomkostningerne skulle være dækket ind. Nogle kurser afvikles gratis i kommunale lokaler eller andre lokaler i området.
(76) Omkostningerne ved uddannelse indgår ikke i beregningen af fordelene ved forretningsservice. Whitbread har imidlertid anført, at det er deres politik at yde støtte til uddannelseskurser, der dækker de centrale elementer i driften af en pub. Tilbuddet spænder fra et flerdages introduktionskursus, som deltagerne kan følge, inden de overtager en pub, til en række endages workshops, der gennemsnitligt hver har seks-ti deltagere. Deltagergebyret udgør i gennemsnit 25 GBP, der skal dække en del af omkostningerne til lokaler, materialer (som deltagerne får med sig og kan anvende i driften af pubben) og kursuslederen (interne eksperter eller eksterne konsulenter). Whitbread benægter ikke, at uddannelse i sikkerhed og sundhed eller fødevarehygiejne tilbydes billigere andre steder, men disse uddannelseskurser vil ikke være tilpasset pubdriften. Whitbread bestrider, at langt størstedelen af de andre workshops udbydes billigere eksternt. Whitbread anfører ligeledes, at forpagteren og dennes medarbejdere ved større omlægninger gratis tilbydes en række kurser om kundepleje, madhygiejne, merchandising og kreditgivning.
(77) Kommissionen mener på baggrund af alle ovennævnte bemærkninger om forretningsydelser, at de to metoder, Whitbread har anvendt for at angive værdien af WPP's forretningsydelser over for sine forpagtere, sammenlignet med de forretningsydelser, der præsteres over for de enkelte frie værter, resulterer i et rimeligt skøn. Kommissionen kan især tilslutte sig omkostningssammenligningen efter første metode og anser en fordobling af disse omkostninger for realistisk, når der skal fastlægges en skønnet pris på eller værdi af sådanne ydelser på det frie marked. Med hensyn til den anden metode henvises der til de i betragtning 74 anførte procentsatser, der er veldokumenterede. For imidlertid at reducere fejlmargenen til et minimum vil Kommissionen basere sin vurdering af værdien af de kompenserende fordele på en lidt lavere værdi end Whitbread. Værdien af disse fordele nedsættes derfor med 10 %, og den relevante GBP/tønde-værdi for forretningsydelser i tabel 3 justeres tilsvarende.
(78) Til beregning af værdien af indkøbsfordelene indsendte Whitbread en »støtteværdi« pr. forpagter, som derefter blev ganget med det samlede antal pubber bortforpagtet i henhold til anmeldte aftaler og derefter divideret med antallet af tønder leveret til disse pubber. Den af Whitbread fulgte metode bestod i at udregne fordelene for pubber, som er »store madsteder«, »begrænsede madsteder« og »ikke-madsteder« for at finde det samlede gennemsnit. I året 1996/97 var det samlede gennemsnit f.eks. 3 580 GBP. Whitbread tilbyder ikke sine ubundne kunder sådanne indkøbsfordele og har ikke gjort det i hele den undersøgte periode.
(79) Whitbread underbyggede tallene for de pubber, der serverer mad, og dem, der ikke serverer mad, ved at indsende detaljerede oplysninger for hver af de enkelte varer, hvor der var indkøbsfordele, samt skøn over deres værdi. For 1996/97 blev disse detaljerede oplysninger indsendt for følgende varer: gas, forsikring, kreditkort, glasartikler, chips og nødder, frostvarer, vandbesparende udstyr, blandet gas, LPG, slagtervarer, toiletartikler og skadedyrsbekæmpelse.
(80) Næsten alle forpagtere har kommenteret dette spørgsmål. De fleste har anført, at disse indkøbsfordele overhovedet ingen værdi har for deres forretning. Andre har anført, at de næsten altid kan opnå bedre vilkår andre steder, og derfor har sat fordelene til en generel meget lille værdi (mellem 1 og 5 GBP/tønde i de senere år). Nogle få interesserede parter har faktisk anført, at en eller to artikler var fordelagtige, men samtidig anført andre konkrete artikler, som de kunne købe billigere andetsteds. Flere forpagtere understregede, at ubundne værter havde tilsvarende ordninger, men kun to forpagtere har direkte nævnt alternativer, idet den ene anfører »Les Routiers«, mens den anden henviser til den lokale værtsammenslutnings egen ordning. Sidstnævnte ordning tilbydes imidlertid af en privat kommerciel organisation, der tilbyder sine medlemmer fordelagtige vilkår ved storindkøb. WPP-udbyderne tilbød i alle tilfælde bedre vilkår end de få leverandører, der figurerer på WPP-listen og på det private selskabs liste. Den forpagter, som henviste til Les Routiers, gav ingen nærmere oplysninger. Whitbread har oplyst, at Les Routiers yder rabat ved storindkøb, men medlemskabet er begrænset, og der opkræves et årligt medlemsgebyr. Indkøbsbetingelserne forekommer begrænsede, og Whitbread har forstået, at leverandørerne kun oplever en stærkt begrænset tilgang og et lille salg.
(81) En forpagter oplyste, at disse fordele først blev forhandlet på plads og gennemført for bestyrede pubber, så der inden for selskabet kunne skabes ensartethed og en tydelig ansvarsfordeling, hvorefter de senere også blev tilbudt de bortforpagtede pubber. En anden forpagter anførte, at disse fordele kun var af interesse for dovne forpagtere, der ikke gad føre forhandlingerne selv. Whitbread har oplyst, at størstedelen af de vilkår, der tilbydes forpagterne, forhandles på baggrund af Whitbreads kontrakter for bestyrede pubber, hvilket har den fordel, at WPP kan sikre forpagterne fordelagtige vilkår som følge af de omfangsrige forretningsrelationer til Whitbread. Der var imidlertid behov for, at WPP førte separate forhandlinger med leverandører, idet individuelt forpagtede pubbers forretningsprofil adskilte sig fra Whitbreads egne pubbers profil med hensyn til gældsforhold, administration, ordrestørrelse og leveringshyppighed. WPP kræver desuden, at leverandørerne skal begrunde, hvorfor priserne eventuelt er lavere for de bestyrede pubber.
(82) Flere specifikke bemærkninger fra forpagtere om storindkøb berører ikke direkte de anførte indkøbsfordele. En forpagter oplyste, at han for nylig havde købt en ismaskine til en lavere pris end den, der var anført på WPP-listen. Forpagteren erkender dog, at de produkter, som WPP anbefaler, er af meget høj standard, og at en sådan anbefaling i sig selv kan betragtes som en fordel. Selv om disse to produkter figurerer på WPP-listen, indgår de imidlertid ikke i ovennævnte beregning, som er baseret på et udvalg af (de vigtigste) tilbud. Andre forpagtere har henvist til en særlig rabat, Whitbread tilbyder på ubundet øl og øl eftergæret på fad, de såkaldte plus pounds. Disse rabatter kan udbetales, anvendes til afregning eller ombyttes til bonuspoint til flyrejser. De anses ikke for at være indkøbsfordele. I et af de få tilfælde, hvor forpagterne har anført nærmere oplysninger om de bedre vilkår, de kan opnå andetsteds, har en sammenligning med det aktuelle WPP-tilbud vist, at vilkårene for de pågældende kreditkort/betalingskort næsten er identiske med WPP's vilkår for samme ydelse.
(83) Kommissionen erkender, at man individuelt kan forhandle sig frem til bedre vilkår end dem, WPP tilbyder. Selv om dette imidlertid skulle vise sig at være tilfældet for alle artikler, er det allerede i sig selv en fordel, at en forpagter har et udgangspunkt for prisforhandlinger, der er baseret på priser, der er forhandlet på plads for en stor virksomhed.
(84) Det er indlysende, at der for hver af de anførte artikler måske er billigere alternativer fra andre firmaer på markedet. Det er imidlertid praktisk talt umuligt at sammenligne WPP-tilbud med eventuelle alternative tilbud fra andre leverandører, idet man skal inddrage så mange områder, der har indflydelse på den reelle værdi af en given leverandørs tilbud, som f.eks. varens eller tjenestens kvalitet, de nærmere forretningsvilkår, det forhold, at leverandører ikke ønsker (fortrolige) vilkår offentliggjort på markedet, vilkår, der varierer med ordrens størrelse og den tid, der medgår til markedsundersøgelser, den geografiske dækning, tilliden til leverandøren, dennes evne til at løse problemer osv.
(85) Ved ovennævnte metode til beregning af indkøbsfordele sammenlignes WPP-vilkårene med den pågældende leverandørs engroslistepriser. Resultatet er den fordel, som den enkelte forpagter vil opnå, hvis han eller hun ikke selv forsøger at opnå bedre vilkår/ydelser og køber til den anførte listepris. Kommissionen godtager, at i hvert fald en stor andel af forpagterne aktivt vil se sig om efter bedre tilbud, i hvert fald på nogle af de mere omkostningstunge elementer i driften af pubben. På den anden side har et stort antal forpagtere faktisk accepteret WPP-tilbud: 1 010 forpagtere dybfrostvarer, 988 forsikring, 842 store mængder flydende gas, 384 kredit- og betalingskort, 251 glasartikler, 177 gas (yderst volatilt marked), 158 chips og nødder (WPP må ikke offentliggøre priserne på grund af leverandørernes følsomhed), 98 flydende gas (ud af 130-140 potentielle kunder), 239 slagterservice (aftages primært af de såkaldte konceptpubber), 50-200 toiletartikler og godt 10 præventiv skadedyrsbekæmpelse (kan normalt tilkaldes efter behov, leverandøren fører ikke direkte register over antal tilkaldelser). Der henvises desuden til resultaterne af en undersøgelse, der for nylig blev gennemført blandt forpagterne i Buying Guide 1997. Af 155 adspurgte gav 37 (24 %) den højeste karakter, 49 (32 %) karakteren 2, 42 (24 %) karakteren 3, 13 (8 %) 4 og 11 (7 %) den laveste karakter 5 »unødvendig« (tre forpagtere svarede ikke).
(86) Kommissionen mener på grundlag af ovennævnte bemærkninger om indkøbsfordele, at den værdi af fordelene, som Whitbread har beregnet, og som er anført i meddelelsen, bør reduceres for at tage højde for, at en stor del af forpagterne som anført i betragtning 85 aktivt forsøger at finde produkter og tjenester til en lavere pris end den pris, leverandøren anfører. Denne reduktion bør imidlertid være moderat som følge af bemærkningerne i nævnte stykke om udnyttelsen af og tilfredsheden med ordningen og som følge af, at det i sig selv er en fordel at have en liste over velkendte leverandører til Whitbreads mange bestyrede pubber til rådighed (også selv om der ikke tilbydes yderligere rabatter (17)). For at reducere fejlmargenen mest muligt vil Kommissionen derfor basere sin vurdering af de kompenserende fordele på en værdi, der ligger 25 % under den værdi, som Whitbread har anført, og som forefindes i meddelelsen. De relevante tal for indkøbsfordele, som er angivet i GBP/tønde i tabel 3 nedenfor, er justeret tilsvarende.
(87) De fordele, der tilskrives investeringer i bortforpagtede pubber, beregnes ved at trække de ekstraindtægter, Whitbread forventes at få i løbet af de følgende fem år som følge af investeringerne, fra investeringsomkostningerne. Disse ekstraindtægter består af den gennemsnitlige stigning i forpagtningsafgiften efter gennemførelsesinvesteringerne ganget med antallet af projekter ganget med 5.
(88) Næsten alle forpagtere, der har draget fordel af investeringer, har givet nærmere oplysninger om Whitbreads og deres egne samlede investeringer samt forhøjelsen af forpagtningsafgiften som følge af WPP's investeringer. De har anført, at forhøjelsen af forpagtningsafgiften gælder for den resterende del af kontraktens løbetid (20 år) og ikke blot for de fem år, der anføres i metoden. Nogle har anført, at det samlede investeringsafkast under alle omstændigheder tilfalder Whitbread efter forpagtningsaftalens udløb.
(89) En forpagter har anført, at WPP ved investeringer på under 20 000 GBP øger forpagtningsafgiften med 20 % af omkostningerne og ved investeringer på mere end 20 000 GBP med 10 %. De tal, som forpagtere, hos hvem der er foretaget investeringer, har forelagt, bekræfter denne praksis. En forpagter har anført, at den procentuelle forhøjelse af forpagtningsafgiften vil være højere for investeringer, der ikke tilsigter en forøgelse af drikkevareforbruget.
(90) Det er naturligvis korrekt, at forhøjelsen af forpagtningsafgiften gælder for mere end fem år, men det samme gælder forpagterens fordele ved investeringen. Efter forpagtningsaftalens udløb er forpagtere i England og Wales omfattet af den lejerbeskyttelse, som Landlord and Tenant Act giver (se betragtning 34), medmindre Whitbread ønsker at anvende lokalerne til egne formål.
(91) Resultatet af ovennævnte metode er imidlertid i overensstemmelse med to alternative metoder til beregning af de kompenserende fordele ved investeringerne. Det første alternativ er en videreudvikling, der består i, at den ovenfor anførte gennemsnitlige forhøjelse af forpagtningsafgiften nedsættes med et beløb efter skat (forpagtningsindtægter er skattepligtige). Ved en tilbagediskontering af fremtidig indtjening beregnes forpagternes omkostninger ved betaling af forpagtningsafgiften over tid sammenlignet med Whitbreads forudgående investeringsomkostninger. Hvis man lægger en beskeden tilbagediskonteringssats på 10 % (18) og en gennemsnitlig beskatning af forpagtere på 30 % til grund, kan den fordel pr. tønde, der anføres i tabel 3, gøres gældende i indtil 16 år, inden fordelen pr. tønde udvaskes. Denne periode vil således i næsten alle tilfælde dække den resterende del af forpagtningsaftalernes løbetid og i mange tilfælde faktisk være længere end aftalernes resterende løbetid.
(92) I den anden alternative beregningsmetode skulle fordelene ses ud fra en forpagters synsvinkel. Beregningen baseres på 11 projekter, som WPP har gennemført i sit østlige område fra marts til september 1997. De oplysninger, der foreligger, er WPP's omkostninger (i gennemsnit 92 000 GBP), forpagterens kendte eller skønnede omkostninger (gennemsnitligt 17 500 GBP), den gennemsnitlige stigning i forpagterens fortjeneste efter fradrag af forpagtningsafgiften (gennemsnitligt 11 700 GBP) og forpagterens afkast på investeringer (gennemsnitligt 67 %). De gennemsnitlige grænseomkostninger sættes derefter i forhold til et normalt afkast på 15 % på forpagterens investering, hvorved man når frem til en gennemsnitlig fordel på 9 100 GBP. Sættes de gennemsnitlige WPP-omkostninger i undersøgelsen i forhold til det faktiske gennemsnit, bliver resultatet en gennemsnitlig kompenserende forhold for forpagteren på 6 900 GBP pr. år. Hvis man lægger fem år til grund som en rimelig tidsperiode for vurdering af fordelen, når man frem til en fordel pr. tønde svarende til den, der anføres i tabel 3.
(93) Resultatet af denne vurdering af prisforskellen og de kompenserende fordele er vist i nedenstående tabel:
TABELPOSITION
(94) Foruden disse kvantificerbare kompenserende fordele har Whitbread under visse forudsætninger, der vedrører såvel forpagterens personlige forhold som forretningsforholdene, i flere hundrede tilfælde accepteret, at forpagteren har opsagt forpagtningsaftalen. I et begrænset antal tilfælde har Whitbread accepteret en nedsættelse af forpagtningsafgiften (19). Disse partnerskabslignende forhold og det forhold, at forpagtningsafgiften er lavere end forpagtningsafgiften for en ubunden pub, støtter den påstand, at bundne forpagtere ikke løber samme risiko som uafhængige værter.
II. RETLIG VURDERING
A. ARTIKEL 85, STK. 1
1. Det relevante marked
1.1. Det relevante produktmarked
(95) Det relevante produktmarked omfatter i princippet alle varer og tjenesteydelser, som forbrugerne på grund af deres karakteristika, pris eller formål mener i et vist omfang at kunne erstatte med hinanden (20). EF-Domstolen anfører følgende i sin dom i Delimitis-sagen (21): »det relevante marked må for det første fastlægges ud fra arten af den pågældende økonomiske virksomhed, i dette tilfælde afsætning af øl. Denne sker såvel gennem detailhandelen som fra restaurationer. Ud fra forbrugernes synspunkt adskiller restaurationssektoren - der bl.a. omfatter caféer (22) og restauranter - sig fra detailhandelen ved, at salg i restaurationer ikke kun omfatter salg af en vare, men tillige er forbundet med en tjenesteydelse, samt at forbruget af øl i restaurationer ikke i væsentlig grad beror på økonomiske betragtninger. Restaurationssalgets særlige karakter bekræftes af, at bryggerierne har organiseret specielle distributionssystemer inden for denne sektor, som kræver særlige installationer, samt af, at priserne inden for denne sektor som hovedregel er højere end detailhandelspriserne
(22) I den tyske udgave af dommen, som er processproget, anvendes termen »Schankwirtschaften«. I den franske udgave, der er EF-Domstolens arbejdssprog, anvendes termen »cafés«. I indeværende beslutning, hvor den engelske udgave er autentisk, anvendes termen »Public Houses«, der på dansk gengives ved termen »pubber«.«.
(96) I lyset af det særlige bevillingssystem i Det Forenede Kongerige skal det klarlægges, hvilken af de tre typer udskænkningssteder (se betragning 22) der udgør det relevante produktmarked for [pubber] og restauranter. Der henvises i den forbindelse til betragtning 43 i forordningsmeddelelsen, hvori følgende anføres: »Begrebet restaurant omfatter alle former for udskænkningsvirksomhed. Udskænkning af drikkevarer i private klubber sidestilles med videreforhandling i offentligt tilgængelige restauranter«. Fælles for alle disse salgssteder, herunder dem med begrænset udskænkningsbevilling, er nemlig, at drikkevarer købes til indtagelse på stedet, og at der indgår et væsentligt tjenesteydelseselement heri. Kommissionen er bekendt med, at ølprisen i klubber, der i december 1994 udgjorde 82-83 % af prisen i pubber, er lavere end ølprisen i pubber (22). Dette er imidlertid i stor udstrækning en følge af, at disse klubber ikke drives kommercielt. Som følge af tjenesteydelseselementet ligger prisen i klubber dog stadig højere end ølprisen i supermarkeder. Det specielle distributionssystem for hele udskænkningssektoren, inklusive klubber, er desuden det samme: særlige installationer til fadølsudskænkning, bryggeriernes listepriser for øl og lånbindinger.
(97) Det relevante marked må derfor i dette tilfælde anses for at være markedet for salg af øli restaurationer (hele udskænkningssektoren). Som det anføres i dommen i Delimitis-sagen (23), udelukkes dette ikke af, at der er en vis vekselvirkning mellem salg med udskænkningsbevilling og salg uden udskænkningsbevilling, idet nye konkurrenter har mulighed for at gøre deres mærker kendte ved salg i detailhandelen, således at de kan vinde indpas på restaurationsmarkedet som følge af deres gode ry.
1.2. Det relevante geografiske marked
(98) De objektive konkurrencebetingelser (udbud og efterspørgsel) for levering af øl til udskænkningsmarkedet er meget forskellige i de forskellige områder inden for EF. Som EF-Domstolen anfører i sin dom i Delimitis-sagen, præmis 18, indgås aftaler om levering af øl fortsat i overvejende grad på nationalt plan. Ved anvendelsen af EF's konkurrenceregler på aftalen må der derfor tages hensyn til det britiske marked for salg af øl i restaurationer.
(99) Det britiske marked adskiller sig desuden fra ølmarkederne i andre medlemsstater som følge af bekendtgørelserne (betragtning 15), det store forbrug af fadøl (betragtning 18), forekomsten af pubkæder (betragtning 21), bestemmelserne om udskænkningsbevilling (betragtning 22og 23) og det store udbud af ølsorter (betragtning 42).
2. Aftale mellem virksomheder
(100) Whitbread og forpagterne er virksomheder efter artikel 85, stk. 1.
(101) De forpagtningsaftaler, som Whitbread og de enkelte forpagtere har indgået i en form svarende til de ovenfor beskrevne standardaftaler, er aftaler efter artikel 85, stk. 1.
3. De væsentligste begrænsningers konkurrencebegrænsende virkning
3.1. Beskrivelse af de væsentligste begrænsningers beskaffenhed og karakter
(102) Aftaler om levering af øl som de her relevante forpagtningsaftaler indeholder normalt en eksklusiv købsforpligtelse, der sædvanligvis er forbundet med et konkurrenceforbud (24). Disse aftalebestemmelser er udformet som følger (betragtning 42-43):
- eksklusiv købsforpligtelse: forpagteren køber alle i aftalens specificerede ølsorter (med undtagelse af gæsteøllet), som han ønsker at sælge i sine lokaler, hos Whitbread eller dets repræsentant. Bryggeriet kan i praksis frit optage, udskifte eller slette mærker af en bestemt ølsort på selskabets prisliste
- konkurrenceforbud: forpagteren må ikke sælge eller med henblik på salg udstille eller anskaffe sig a) øl af samme sort som en i aftalen specificeret øl, som ikke er leveret af Whitbread eller dets repræsentant, b) anden øl, medmindre i) den er pakket i flasker, dåser eller andre små beholdere, eller ii) den er i aftappet form, og salget af denne øl i aftappet form er sædvanlig eller nødvendig for at opfylde en tilstrækkelig efterspørgsel fra forpagterens kunder.
(103) Selv om aftalen indeholder et eksplicit konkurrenceforbud med hensyn til specifikke ølsorter, er den eksklusive købsforpligtelse udformet på en sådan måde, at den også i sig selv implicit indeholder et konkurrenceforbud, idet der henvises til den generelle formulering »disse specifikke ølsorter« i aftalen.
(104) Som følge af den eksklusive købsforpligtelse hindres forpagteren i at acceptere andre leverandørers tilbud om kontraktvarer. Bryggeriet og andre ølgrossister, der tilbyder samme mærker, kan således ikke konkurrere om forpagterens gunst, hvilket er en begrænsning af interbrand-konkurrencen.
(105) Det eksplicitte og implicitte konkurrenceforbud for specifikt anførte ølsorter, dvs. forbud mod, at forpagteren køber andre mærker af nærmere specificerede sorter fra andre ølproducenter, begrænser interbrand-konkurrencen. De kontraktuelle bestemmelser om køb af ølsorter, der ikke er specificeret i aftalen, påfører forpagteren visse administrative begrænsninger, men begrænser ikke reelt deres mulighed for at tilbyde sådanne produkter på salgsstedet. Bestemmelserne har derfor ingen konkurrencebegrænsende virkning.
3.2. Konkurrencebegrænsende virkning
(106) Efter at have fastlagt karakteren af den konkurrencebegrænsning, som bryggeriets net af forpagtningsaftaler medfører, skal det undersøges, hvilke konkurrencebegrænsende virkninger de har på detailhandlere og leverandører på det relevante marked (25).
(107) I sagen Brasserie De Haecht mod Wilkin (26) fandt EF-Domstolen, at bedømmelsen af en sådan ølleveringsaftales virkninger skal ske ud fra den retlige og økonomiske sammenhæng, hvori aftalen optræder, og hvori den sammen med andre forhold kan medvirke til en samlet påvirkning af konkurrencen. Af samme dom fremgår endvidere, at den samlede virkning af andre lignende aftaler er et forhold blandt flere, som indgår i bedømmelsen af, om konkurrencen ændres, begrænses eller fordrejes (27).
3.2.1. Den samlede virkning af andre lignende aftaler
(108) Formålet med denne bedømmelse er at fastlægge, i hvilken grad det britiske udskænkningsmarked afskærmes, og i den forbindelse konstatere, i hvilket omfang nationale eller udenlandske ølproducenters muligheder for at få adgang til udskænkningsmarkedet ved egen hjælp begrænses som en følge af den kumulative virkning af alle bryggeriernes aftaler samlet. Det skal altså med andre ord undersøges, om andre bryggerier har muligheder for at nå den endelige forbruger på konkurrencevilkår (28), som det pågældende bryggeri selv har fastlagt.
(109) Da Whitbread anmeldte forpagtningsaftalerne med henblik på at opnå fritagelse fra den dag, hvor aftalerne blev indgået, må denne vurdering desuden starte i 1990, for den 20-årige forpagtningsaftale blev indført.
(110) Den markedsafskærmning, som bryggeriernes aftalenet skaber, tager forskellige former. For det første er der den vertikale integration fra de britiske bryggerier ned til detailniveauet, idet bryggerierne selv bestyrer pubber eller bortforpagter pubber. For det andet omfatter bryggeriernes aftalenet også vertikale aftaler på to niveauer, idet et bryggeri dels binder udsalgssteder i detailleddet direkte til sig ved hjælp af lån dels engrosleddet (traditionelle grossister, pubselskaber, eller andre bryggerier med engrosfunktion) ved hjælp af leveringsaftaler, dvs. aftaler med eksklusiv købsforpligtelse, mindstekøbsforpligtelse, lagerføringsforpligtelse mv.
(111) Det fremgår af tabel 2 (betragtning 23), at bryggeriejede bortforpagtede og bestyrede pubber i 1985 tegnede sig for ca. 55 % af salget i udskænkningssektoren. Lånbundne pubber dækkede samme år andre 22 % af udskænkningsmarkedet. Da der kun i begrænset omfang har fundet ændringer sted i forholdene på det britiske øludskænkningsmarked før bekendtgørelsernes ikrafttræden, betragtes oplysningerne for 1985 som repræsentative for i hvert fald årene 1985-1989. I 1990 var bekendtgørelserne stadig ikke fuldt implementeret, selv om forholdene begyndte at ændre sig, hvorfor det skønnes, at omkring 70 % af ølforbruget i den britiske udskænkningssektor stadig fandt sted gennem bundne salgssteder.
(112) I 1997, som er det sidste år, for hvilket denne type oplysninger foreligger, tegnede de bryggeriejede bortforpagtede og bestyrede pubber sig for 27,2 % af salgsmængden. Lånbundne pubber tegnede sig for 18,1 %. En ukendt del af den ølmængde, som lånbundne pubber sælger, er ikke omfattet af værtens kontraktlige forpligtelse til at købe en bestemt mængde hos det långivende bryggeri (se betragtning 25) (29), men det er meget sandsynligt, at lånbindingen dækker mindst 10 % af salget på udskænkningsmarkedet. Det må således konkluderes, at britiske bryggerier direkte binder indtil 45,3 % (men sandsynligvis mindst 37 %) af salget til sig. Et salg af dette omfang giver ikke andre bryggerier direkte mulighed for ved egen hjælp at få adgang til detailleddet på det britiske udskænkningsmarked.
(113) Det er blevet anført, at lånbinding ikke længere skulle anses for at hindre adgangen til markedet, idet de efter bekendtgørelsernes ikrafttræden kan opsiges med tre måneders varsel.
(114) Kommissionen erkender, at bryggeriernes adgang til de pågældende lånbundne salgssteder ved egen hjælp ikke altid er udelukket, da der findes et ukendt antal låneaftaler uden eksklusiv købsforpligtelse (30). For så vidt angår den mængde øl, der er omfattet af denne type aftale, har andre bryggerier imidlertid begrænsede »muligheder for at nå den endelige forbruger på konkurrencevilkår, som det pågældende bryggeri selv har fastlagt«.
(115) Kommissionen erkender også, at bekendtgørelserne har gjort det lettere at opsige en låneaftale. Låneaftalernes gennemsnitlige løbetid på fire år viser imidlertid, at det kontraktuelle forhold ikke er af midlertidig karakter. Et bryggeri, som ønsker at etablere sig ved egen hjælp i en lånbunden pub, skal desuden kunne tilbyde værten de økonomiske midler, denne skal bruge til at betale det første lån tilbage (sandsynligvis i form af en ny lånbinding). Konkurrencen mellem sådanne bryggerier er således ikke begrænset til øllets kvalitet og (direkte) pris, men kræver, at det andet bryggeri også tilbyder lånbinding. Det skal samtidig tilføjes, at en sådan uafhængig adgang til lånbundne pubber kun vil give mening for et bryggeri, der tilbyder alle eller næsten alle de ølsorter, som en vært normalt tilbyder sit publikum, idet de samlede omkostninger ved lånet ellers skulle dækkes ind ved salg af et enkelt mærke (eller et begrænset antal mærker).
(116) Det benægtes ikke, at andre bryggerier stadig kan have indirekte adgang til det bundne marked i det omfang, hvor bryggerier/grossister, der ejer eller lånbinder salgssteder, er villige til at forsyne de bundne salgssteder med øl fra andre bryggerier. Ved bedømmelsen af markedsafskærmning fokuseres der imidlertid på andre bryggeriers mulighed for at opnå uafhængig adgang til markedet dvs. adgang ved egen hjælp, hvilket klart ikke er et resultat af et »horisontalt« samarbejde mellem konkurrenter. Et sådant samarbejde kan begrænse interbrand-konkurrencen mellem de pågældende bryggerier, og bryggeriet med bindingsaftalerne vil udelukkende tillade, at andre bryggeriers øl sælges på dennes salgssteder, hvis det er i dennes egen interesse.
(117) Ud over øl, som sælges gennem britiske bryggeriers direkte bundne salgssteder (bestyrede, bortforpagtede og lånbundne pubber), sælges der 19,7 % (1997) via forpagtede og bestyrede pubber, der ejes af pubselskaber, der ikke selv brygger øl. Det skønnes, at ca. 13 % sælges under leveringsaftaler med købsbinding indgået mellem pubselskaber og bryggerier. De 13 % omfatter salget via Inntrepreneur Pub Company Limited, Spring Estates Limited og Allied Domecq Retailing, som i 1997 måtte købe næsten al øl til deres salgssteder fra et nationalt bryggeri (31). I tallet indgår ligeledes de fire nationale bryggeriers skøn over deres kontraktbundne leverancer til andre pubselskaber.
(118) Det kan således konkluderes, at henved 58 % (men højst sandsynligt mindst 50 %) af salget på det britiske udskænkningsmarked i 1997 var omfattet af bryggeribindinger. Den samlede mængde af aftaler, hvormed britiske bryggerier binder salget på udskænkningsmarkedet til sig, har derfor siden 1990 haft en betydelig indvirkning på konkurrenters muligheder for uafhængigt at få adgang til det britiske øludskænkningsmarked.
3.2.2. Andre faktorer
(119) EF-Domstolen fandt også, som det bekræftes i Delimitis-sagen, at den virkning, som et net af eksklusive købsaftaler har, kun er én omstændighed blandt flere i den økonomiske og retlige sammenhæng, hvori aftalen bør bedømmes. Af de øvrige omstændigheder skal der først og fremmest lægges vægt på dem, der ligeledes påvirker mulighederne for at få adgang til markedet. Der skal for det andet tages hensyn til konkurrencebetingelserne på det relevante marked.
3.2.2.1. Mulighederne for at få adgang til markedet
(120) I henhold til EF-Domstolens dom i Delimitis-sagen, præmis 21, »skal det undersøges, om en ny konkurrent ved at erhverve et bryggeri, der allerede er på markedet, tillige med dettes kæde af salgssteder, har realistiske og konkrete muligheder for at indgå i aftalekomplekset eller for at omgå dette ved at åbne nye restaurationer. Herved skal der tages hensyn til bestemmelser og aftaler vedrørende erhvervelse af selskaber og etablering af salgssteder samt til det mindste antal salgssteder, der er nødvendigt for, at distributionssystemet er rentabelt. Hvis der findes ølgrossister, der ikke er bundet til de producenter, der er på markedet, er dette ligeledes et forhold, der kan lette en ny producents adgang til markedet, idet denne kan benytte sådanne grossisters salgskanaler til distribution af sit øl«.
(121) Det er som følge af lovgivningen om udskænkningsbevillinger ikke let at åbne et størreantal nye pubber inden for et par år (se betragtning 33). Selv om der regelmæssigt handles pubber på det britiske marked, og et betydeligt antal pubber er blevet handlet enkeltvis, skal det bemærkes, at den investering, en ny konkurrent ville skulle foretage for at erhverve et kompleks af salgssteder eller for at åbne nye restaurationer, er af en betydelig størrelse (32).Samtidig ville bryggeriet ikke alene drive bryggerivirksomhed, men også drive detailhandelsvirksomhed på det britiske marked. Det ville desuden kræve, at bryggeriet skulle indgå horisontale forbindelser med andre britiske bryggerier for at kunne tilbyde alle de forskellige ølsorter, som et salgssted vil skulle tilbyde, idet nytilkomne konkurrenter (og specielt udenlandske konkurrenter) normalt vil tilbyde enkelte mærker i stedet for hele den række ølsorter, der normalt drikkes i Det Forenede Kongerige.
(122) Inden for de senere år har udenlandske bryggerier i nogle få tilfælde direkte overtaget britiske bryggerier (og deres bundne pubber), men i de fleste tilfælde har de udenlandske bryggerier efterfølgende igen solgt deres interesser (det nederlandske bryggeri Grolsch sine interesser i Ruddles og det australske bryggeri Foster's sine interesser i Courage).
(123) Da traditionelle grossister samtidig spiller en relativ lille rolle i distributionen af øl i Det Forenede Kongerige (betragtning 20), er det vanskeligt for et udenlandsk bryggeri eller et nyt bryggeri at komme ind på markedet ved egen hjælp.
(124) Derfor giver udenlandske bryggerier i de fleste tilfælde et større britisk bryggeri licens til at brygge og distribuere deres produkter i Det Forenede Kongerige, hvorved de får adgang til det pågældende bryggeris pubber og distributionsfaciliteter for uafhængige pubber. I disse tilfælde vil det britiske bryggeri få stor indflydelse på positioneringen og markedsføringen (reklame) af det udenlandske bryggeris mærke.
(125) Kommissionen erkender, at ølsalget i detailleddet via salgssteder, der drives af pubselskaber, har en stigende betydning, hvilket i hvert fald teoretisk øger andre bryggeriers mulighed for at få adgang til den britiske forbruger på øludskænkningsmarkedet. Det er faktisk en hel del lettere for en nytilkommen på markedet at indgå en aftale med et pubselskab, også selv om den pågældende kun har et enkelt mærke, og på den måde få adgang til dettes kompleks af pubber, end det er at indgå aftaler med individuelle salgssteder. Som det anføres i betragning 117, er det imidlertid ikke muligt præcist at fastslå, hvor åbent dette markedssegment reelt er. Et bryggeri, der ønsker at levere øl til et pubselskab uden eget distributionsnet, vil samtidig skulle opbyggeet sådant distributionssystem (se desuden betragtning 21 og 30).
3.2.2.2. Konkurrencebetingelserne på markedet (33)
(126) Den britiske bryggerisektor har gennemløbet en koncentrationsproces (betragtning 19). Desuden vil den generelle efterspørgsel efter øl og udskænkningsmarkedet som sådant formentlig fortsat være for nedadgående eller i bedste fald stagnerende (betragning 16). De stadig stigende reklameudgifter ved markedsføring af et enkelt mærke (sunk cost) udgør desuden et yderligere incitament for udenlandske bryggerier til at indgå licensaftaler. Endelig er et bryggeris muligheder for at skabe sig et godt ry via salgssteder uden udskænkningsbevilling for derved at få adgang til udskænkningsmarkedet mere begrænset i Det Forenede Kongerige end i de fleste andre europæiske lande, idet handelen viasalgssteder uden udskænkningsbevilling kun tegner sig for 27 % af det samlede ølsalg (betragtning 16).
3.3. Konklusion vedrørende den første Delimitis-test
(127) Det kan således konkluderes, at en undersøgelse af alle aftaler med købsbinding, inklusive - men ikke begrænset til - de indgåede aftaler om levering af øl, og de andre omstændigheder i den økonomiske og retlige sammenhæng på det britiske udskænkningsmarked viser, at bryggeriernes samlede aftaler med købsforpligtelse i 1990 udgjorde og - på basis af de seneste oplysninger - i dag stadig udgør en betydelig hindring for, at nationale og udenlandske konkurrenter kan få adgang til markedet ved egen hjælp.
3.4. Et væsentligt bidrag til den samlede virkning
(128) Som Domstolen præciserer i sin dom i Delimitis-sagen, præmis 24, »må det vurderes, i hvilket omfang det pågældende bryggeris aftaler bidrager til den samlede virkning, der i denne henseende fremkommer som følge af alle lignende aftaler på markedet. Ifølge de fællesskabsretlige konkurrenceregler må de bryggerier, der i væsentligt omfang bidrager hertil, bære ansvaret for en sådan afskærmning af markedet. Aftaler om levering af øl, der er indgået af bryggerier, som ikke i væsentligt omfang bidrager til den samlede virkning, falder således ikke ind under forbuddet i artikel 85, stk. 1«. Når det pågældende bryggeris, i dette tilfælde Whitbreads, bidrag til den samlede virkning skal bedømmes, må man således vurdere bryggeriets samlede bundne net, inklusive - men ikke begrænset til - den eksklusive købsforpligtelse og konkurrenceforbuddet i aftalerne. Det er altså med andre ord aftalenettet, der i henhold til EF-Domstolens dom i Delimitis-sagen skal bidrage »væsentligt til den afskærmning af markedet, som aftalekomplekset medfører i kraft af den samlede økonomiske og retlige sammenhæng« (34).
(129) Med henblik herpå vil det blive taget højde for virkningen af Whitbreads aftalekompleks som sådan. Konstateres det, at komplekset som sådant har en konkurrencebegrænsende virkning, gælder dette på tilsvarende vis for hvert enkelt af kompleksets elementer (35).
3.4.1. Meddelelse vedrørende ølleveringsaftaler af ringe betydning (36)
(130) Whitbread er ikke et lille byggeri som defineret i meddelelsen, da det producerer mere end 200 000 hl øl om året, da dets markedsandel på udskænkningsmarkedet overstiger 1 %, og da den 20-årige standardforpagtningsaftales løbetid overstiger det maksimum på femten år, der anføres i meddelelsen.
3.4.2. Individuel vurdering
(131) EF-Domstolen stipulerer følgende i Delimitis-sagen (37): »Spørgsmålet om, i hvilket omfang den enkelte aftale bidrager hertil, afhænger af de kontraherende parters stilling på det pågældende marked og af aftalens varighed«. EF-Domstolen anfører følgende i præmis 25 og 26: »Denne [stilling] afhænger ikke alene af den markedsandel, bryggeriet eller den koncern, hvori bryggeriet eventuelt indgår, har, men tillige af antallet af salgssteder, der er bundet til bryggeriet eller koncernen i forhold til det samlede antal restaurationer på det relevante marked«. Med hensyn til varigheden anfører Domstolen følgende: »Såfremt denne åbenbart er uforholdsmæssig lang, set i forhold til den gennemsnitlige varighed af de aftaler om levering af øl, der sædvanligvis indgås på det relevante marked, er den enkelte aftale omfattet af forbuddet i artikel 85, stk. 1. Et bryggeri, der har en forholdsvis lille markedsandel, men som binder sine salgssteder i mange år, kan nemlig bidrage til en lige så betydelig afskærmning af markedet som et bryggeri, hvis stilling på markedet er forholdsvis stærk, men som normalt stiller salgsstederne frit med kortere mellemrum«.
(132) Ved vurderingen af de pågældende virksomheders væsentlige bidrag henviser Førsteinstansretten i det tyske issager til den pågældende virksomheds »stærke position på det relevante marked, navnlig selskabets markedsandel« (38). Førsteinstansretten har således taget udgangspunkt i primært den bredere definition af samlet markedsandel.
(133) Ved en vurderingen af bryggeriets bidrag skal der derfor tages hensyn til dets stilling på det relevante marked og især bryggeriets bidrag til markedsafskærmning i form af aftaler med købsbinding samt for det andet varigheden af de konkurrencebegrænsende aftaler, herunder især standardaftalerne.
(134) Ved vurderingen af, i hvilket omfang bryggeriet bidrager til markedsafskærmning, inddrages bryggeriets bestyrede pubber, selv om disse ikke i sig selv falder under artikel 85, stk. 1, idet der ikke er tale om en aftale mellem selvstændige virksomheder. Ved vurdering af de anmeldte aftaler (som en del af bryggeriets aftalenet) er det særlig vigtigt at tage højde for en markedsafskærmning, der skyldes nationale bryggeriers bestyrede pubber, idet det samlede antal bindinger af bryggeriejede pubber begrænses i bekendtgørelserne. Bryggeriet kan dog frit vælge, hvorvidt det ønsker at drive det pågældende antal pubber ved bortforpagtning eller ved egen bestyrer. Bryggeriet har således mulighed for på et hvilket som helst tidspunkt at bortforpagte en bestyret pub og efter udløbet af en forpagtningsaftale at lade den bortforpagtede pub overgå til en bestyrer.
(135) De andre segmenter i Whitbreads bundne salgsnet er de pubber, der er bundet til Whitbread via en låneaftale, og de grossistpartnere, der er forpligtet til at aftage bestemte mængder øl (eksklusive købsforpligtelse, mindstekøbsforpligtelse, lagerføringsforpligtelse, konkurrenceforbud osv.). Som anført i betragtning 12 har Kommissionen imidlertid ikke præcise oplysninger om denne afsætningskanal. Ved vurderingen af et bryggeris stilling på markedet kan man samtidig også inddrage bryggeriets generelle andel af det britiske udskænkningsmarked og dets andel af det dermed forbundne ølproduktionsmarked.
(136) I 1990/91 ejede Whitbread 6 162 pubber (hvoraf 4 291 var bortforpagtede) og i 1996/97 4 490 (hvoraf 2 130 var bortforpagtede) og tegnede sig dermed for henholdsvis 4 % og 3 % af det samlede antal udskænkningssteder. Som anført i tabel 1 (betragtning 10) tegnede Whitbread sig i 1990/91 og 1996/97 for henholdsvis 5,67 % og 4,92 % af ølafsætningen på udskænkningssteder (hvoraf de bortforpagtede pubber stod for henholdsvis 2,98 % og 1,70 %). Whitbreads afsætning til bundne salgssteder, som Kommissionen ligger inde med oplysninger om, dvs. ovennævnte salgssteder samt salgssteder med lånbinding, udgør henholdsvis 7,59 % og 6,12 % af den samlede afsætning på det britiske udskænkningsmarked. De (bestyrede, bortforpagtede og lånefinansierede) bundne pubber tegner sig således for halvdelen af Whitbreads samlede salg på udskænkningsmarkedet, der udgør 12-13 %. Til denne betydelige afsætning via bundne salgssteder skal lægges afsætningen via bundne grossistpartnere som beskrevet under betragtning 135.
(137) Med hensyn til varigheden af de enkelte aftalesegmenter i Whitbreads bundne distributionssystem skal man holde sig for øje, at alle de pubber, som Whitbread ejer, i princippet altid er »forankret« i selskabet. Det gælder ikke blot for bestyrede pubber, men også for de bortforpagtede, der efter udløbet af en (kort eller lang) forpagtningsaftale vil blive bortforpagtet på ny med købsbinding til en anden vært. Den vigtigste af de anmeldte forpagtningsaftaler, nemlig den 20-årige, er samtidig en af de længste i Det Forenede Kongerige. Whitbreads lånbindingsaftaler løber i gennemsnit tre år.
(138) Det må derfor konkluderes, at Whitbreads bundne salg, hvori de anmeldte aftaler indgår, bidrager væsentligt til markedsafskærmningen på det britiske udskænkningsmarked. Den eksklusive købsforpligtelse og konkurrenceforbuddet i forpagtningsaftalerne har således en konkurrencebegrænsende virkning.
4. Andre bestemmelsers konkurrencebegrænsende virkning
4.1. Beskrivelse
(139) Forpagtningsaftalerne indeholder følgende bestemmelser, som ifølge nogle af de interesserede parter har en konkurrencebegrænsende virkning:
- salgslokaler og fast inventar skal holdes i ordentlig stand under den 20-årige forpagtningsaftale (de to andre standardaftaler indeholder andre forpligtelser)
- salgstederne må kun anvendes som pub med ubegrænset udskænkningsbevilling
- muligheden for overtagelse begrænses (se betragtning 39)
- ved forpagtningsaftalens udløb skal fast inventar, møbler, effekter og lagerbeholdninger sælges til Whitbread eller den nye forpagter
- der må ikke uden Whitbreads samtykke opstilles spilleautomater
- der må kun reklameres for andre producenters varer i et omfang svarende til disse varers andel af pubbens samlede omsætning (herefter benævnt reklamebestemmelsen).
4.2. Vurdering
(140) De første fire ovennævnte bestemmelser kan ikke betragtes som bestemmelser, der har til formål eller til følge at begrænse konkurrencen på et bestemt marked. Den femte bestemmelse om spilleautomater er i lyset af den indflydelse, spilleautomater har på salgsstedets karakter, ikke konkurrencebegrænsende (39).
(141) Spørgsmålet, om reklamebestemmelsen er i strid med artikel 85, stk. 1, er kun relevant for så vidt angår markedet for distribution af øl. Med hensyn til alle andre tilstødende markeder for levering af varer til udskænkningssteder i Det Forenede Kongerige, f.eks. alkoholfri drikkevarer, chips og spilleautomater, er bestemmelsen ikke konkurrencebegrænsende. Da forpagtningsaftalerne ikke indeholder eksklusive købsforpligtelser eller konkurrenceforbud med hensyn til sådanne produkter, begrænser en sådan reklamebestemmelse ikke konkurrencen på sådanne eventuelle markeder mærkbart.
(142) Reklamebestemmelsen har imidlertid til formål at begrænse reklamer for øl, der leveres af andre virksomheder. Det eneste øl, som Whitbreads forpagtere i henhold til forpagtningsaftalen har ret til at købe fra andre virksomheder, er gæsteøllet og ølsorter, der ikke er specificeret i aftalen. Især mærker af en i aftalen uspecificeret sort kan være ret ukendte blandt de britiske forbrugere og ville derfor skulle understøttes af reklame på stedet. I henhold til bestemmelsens ordlyd må der ikke reklameres for disse nye produkter, idet der kun må reklameres for produktet i et omfang svarende til dets andel af den samlede omsætning, hvilket pr. definition praktisk talt er nul, da varerne er nye. Kommissionen er imidlertid ikke i besiddelse af oplysninger, hvorefter reklamebestemmelsen skulle være anvendt så stringent. Tværtimod har Whitbread i et brev af 26. oktober 1998 bekræftet, at »Whitbread ikke håndhæver denne bestemmelse, da den vedrører konkurrerende produkter, og heller ikke har til hensigt at håndhæve den, hvilket umiddelbart fremgår af, at forpagterne frit kan reklamere, sælge og markedsføre i overensstemmelse med deres valgte produktsortiment og deres forretningsplan«. Dette bekræftes af flere forpagtere i deres indlæg, hvori de anfører, at de får mere støtte til salgsfremmende foranstaltninger fra deres gæsteølleverandør. Ingen af forpagterne har anført, at Whitbread nogensinde har gjort indsigelse mod, at det pågældende materiale anvendes i pubberne. Under disse omstændigheder anses reklamebestemmelsen ikke for at begrænse konkurrencen mærkbart.
5. Påvirkning af handelen mellem medlemsstater
(143) I de tilfælde, hvor den eksklusive købsforpligtelse og konkurrenceforbuddet i forpagtningsaftalerne af ovennævnte årsager fjerner forpagternes mulighed for at lagerføre og tilbyde forbrugerne bestemte øl fra konkurrerende leverandører, forhindres disse leverandører uanset deres geografiske placering og varernes oprindelse i at få adgang til de pågældende salgssteder, medmindre de har indgået en konkret aftale herom med Whitbread. Denne begrænsning medfører, at der måske omsættes mindre øl, end det ellers ville have været tilfældet. Det er især udenlandske leverandørers mulighed for at etablere sig afhængigt ved egen hjælp på det britiske øludskænkningsmarked, der påvirkes. Aftalerne med købsbinding, herunder de eksklusive ølleveringsaftaler, vil formodentlig beskytte en væsentlig del af det britiske marked mod direkte konkurrence fra konkurrerende varer fra andre medlemsstater. De fleste udenlandske producenter har som anført i betragtning 31 faktisk valgt at komme ind på det britiske marked ved at indgå licensaftaler med eksisterende bryggerier, herunder Whitbread, for derved at få adgang til deres salgsnet på udskænkningsmarkedet (40). Som følge heraf påvirker forpagtningsaftalerne handelen mellem medlemsstater.
6. Mærkbar påvirkning
(144) Ovenfor anførte eksklusive købsforpligtelse og konkurrenceforbud er imidlertid kun i strid med artikel 85, stk. 1, hvis de påvirker konkurrencen og handelen mellem medlemsstater mærkbart.
(145) Den konkurrencebegrænsende virkning af aftalekomplekset og af de andre faktorer, der bidrager til at afskærme det britiske øludskænkningsmarked, samt af Whitbread-aftalernes væsentlige bidrag til denne markedsafskærmning som anført i betragtning 108-143 viser samlet, at konkurrencen og handelen mellem medlemsstater på det britiske øludskænkningsmarked begrænses mærkbart.
7. Konklusion
(146) Den eksklusive købsforpligtelse og konkurrenceforbuddet i forpagtningsaftalerne har siden indførelsen af forpagtningsaftalerne i 1990 været i strid med artikel 85, stk. 1.
B. ARTIKEL 85, STK. 3
1. Forordning (EØF) nr. 1984/83
(147) Som EF-Domstolen bekræfter i Delimitis-sagen (præmis 36), fremgår det udtrykkeligt af forordningens artikel 6, stk. 1, at videreforhandlerens eksklusive købspligt udelukkende angår bestemte ølsorter, henholdsvis bestemte ølsorter og bestemte andre drikkevarer, som anført i aftalen. Dette krav om specifikation skal forhindre, at leverandøren ensidigt udvider den eksklusive købsforpligtelses anvendelsesområde. En aftale om levering af øl, der med hensyn til de varer, der er omfattet af den eksklusive købsforpligtelse, henviser til en prisliste, som leverandøren ensidigt kan ændre, opfylder ikke dette krav og er således ikke omfattet af artikel 6, stk. 1. Domstolen konkluderer således (præmis 37), at betingelserne for, at artikel 6, stk. 1, i forordning nr. 1984/83 finder anvendelse, ikke er opfyldt, når de drikkevarer, som er omfattet af den eksklusive købsaftale, ikke er anført i selve aftalens tekst, men det er aftalt, at disse drikkevarer fremgår af den til enhver tid gældende prisliste fra bryggeriet eller dettes datterselskaber.
(148) I henhold til standardaftalerne skal ølbindingen specificeres efter sort, hvilket giver Whitbread mulighed for frit at optage, udskifte eller slette mærker af en bestemt ølsort, som selskabet leverer til forpagteren, ved at ændre selskabets prisliste fra tid til anden for de i kontrakten specificerede ølsorter. Specificeringen af ølbindingen efter sort giver således Whitbread mulighed for ensidigt at udvide den eksklusive købsforpligtelse og opfylder således ikke betingelserne i artikel 6, hvori der kræves en specifikation ved angivelse af mærke eller særlig benævnelse (41).
(149) Standardforpagtningsaftalerne opfylder således ikke betingelserne i forordningen.
2. Individuel fritagelse
2.1. Forbedring af fordelingen af varer
2.1.1. Generelle overvejelser
(150) En ølleveringsaftale fører normalt til en forbedret distribution, da »indretningen, moderniseringen og driften af restauranter [lettes] . . . i væsentlig grad« (forordningens betragtning 15). Det gælder både bryggeriet/leverandøren, som ikke behøver en vertikal integration, og forpagteren. Bortforpagtning af et salgssted til en aftalt forpagtningsafgift som i Whitbreads standardaftaler er især i lyset af den restriktive udstedelse af udskænkningsbevillinger i Det Forenede Kongerige en måde, hvorpå en forpagter kan få mulighed for at drive et salgslokale. Bortforpagtningen giver således nytilkomne mulighed for med lave omkostninger at komme ind på øludskænkningsmarkedet. Det system, hvorefter bryggerier i Det Forenede Kongerige giver uafhængige personer mulighed for at drive en bryggeriejet pub med udskænkningsbevilling, øger således disse personers muligheder for at komme ind på markedet. Forpagtede pubber beskrives somme tider som en mellemting mellem en bestyret pub (der ejes af bryggeriet/pubselskabet) og en (lånbunden eller fuldstændig uafhængig) pub, der ejes af værten.
(151) Den eksklusive købsforpligtelse og konkurrenceforbuddet, der pålægges videreforhandleren, motiverer denne til med alle til rådighed stående midler at sælge de af aftalen omfattede varer, hvilket generelt forbedrer distributionen heraf. Med andre ord anføres i betragtning 15 til forordningen følgende: »Sådanne aftaler fører til et langsigtet samarbejde mellem aftaleparterne, som gør det muligt for dem at forbedre og sikre kvaliteten af de af aftalen omfattede varer og af de kundeserviceydelser, som videreforhandleren skal præstere; de danner grundlag for en langsigtet planlægning og dermed en mindre omkostningskrævende tilrettelæggelse af produktion og distribution; under presset fra konkurrencen mellem varer af forskellige mærker tilskyndes parterne til stadighed til at afpasse antal og karakter af restauranter . . . til kundernes ønsker«.
(152) Med hensyn til varigheden af den eksklusive købsforpligtelse og konkurrenceforbud i forpagtningsaftalen skal det bemærkes, at der gælder særlige regler, hvis leverandøren bortforpagter de lokaler, hvor der sælges og indtages øl, til videreforhandleren. Ifølge artikel 8, stk. 2, litra a), »kan der pålægges videreforhandleren de i dette afsnit omhandlede eksklusive købsforpligtelser og konkurrenceforbud for hele den periode, hvori han rent faktisk driver restauranterne«. Den lange varighed af den eksklusive købsforpligtelse og konkurrenceforbuddet i forpagtningsaftalen er derfor ikke til hinder for, at den eksklusive købsforpligtelse og konkurrenceforbuddet kan fritages.
(153) Desuden anses specifikationen af bindingen efter ølsort for at gøre det lettere at håndtere eksklusive ølleveringsaftaler i Det Forenede Kongerige end den specifikation, der fastsættes i forordningen. Specifikationen af bindingen efter ølsort gør det lettere at tilføje udenlandske eller nye bryggeriers mærker på bryggeriernes prislister, idet det ikke kræver alle forpagternes accept (42). Det gælder især for Whitbread, der leverer et stort antal øl til forpagterne og hyppigt tilføjer eller udskifter øl på prislisten, herunder udenlandske mærker. Det er vigtigt, da en meget stor del af den øl, der sælges i pubber i Det Forenede Kongerige, er fadøl, og da britiske bryggerier afskærmer omkring 70 % (1989) eller højst ca. 58 % - dog sandsynligvis mindst 50 % - (1997) af det britiske udskænkningsmarked; ikke desto mindre vil udenlandske eller nye bryggerier derfor givetvis finde det særlig vanskeligt at trænge ind på det britiske marked ved egen hjælp. Det skal yderligere bemærkes, at forpagteren under ingen omstændigheder kan tilføje mærker på listen, da bryggeriet ville kunne forbyde forpagteren at sælge andre mærker af samme sort på udsalgsstedet, jf. fritagelsen af konkurrenceforbuddet efter forordningens artikel 7, stk. 1, litra a). Forpagteren kan således hverken påvirke afskærmningsgraden på det britiske udskænkningsmarked i positiv eller negativ retning.
(154) Det er korrekt, at en forpagter kan blive tvunget til at købe ukendte produkter, hvis Whitbread sælger den bortforpagtede pub til et andet selskab. Hvis et sådant ejerskifte sker fra dag til dag, kan det få betydelige konsekvenser for omsætningen i den pågældende pub og således for den pågældende forpagter. Ud fra et konkurrencemæssigt synspunkt giver denne kontrakts struktur imidlertid under disse omstændigheder andre nationale eller udenlandske bryggerier mulighed for at komme ind på markedet eller øge deres tilstedeværelse dér. Finder en sådan overgang sted gradvis, vil den måske ikke få en ugunstig virkning på den pågældende forpagters forhold. Det skal i den forbindelse anføres, at en gradvis ændring af mærkeudbuddet formentlig også vil finde sted på et faldende marked, idet producenterne ønsker at tage højde for nye eller ændrede forbrugerønsker. Det vil desuden ikke være i den »nye« ejers langfristede forretningsinteresse at ødelægge rentabiliteten i den nyerhvervede pub ved at tilbyde mærker, som kunderne ikke er interesserede i.
2.1.2. Prisforskelle
(155) Hvis de bundne forpagtere konfronteres med mærkbare prisforskelle, skal det efter Kommissionens opfattelse undersøges, om ovennævnte fordele også kan slå igennem.
(156) Prisdiskriminering er et vigtigt element i den økonomiske begrundelse for at fritage eksklusive købsaftaler fra forbuddet. For det første fordi den eksklusive købsaftale åbner mulighed for diskriminering, idet køberen i modsætning til andre af producenters klienter ikke har noget legalt indkøbsalternativ i aftalens løbetid. Et bryggeri vil derfor kunne beslutte at udnytte sin magtposition over for de bundne kunder.
(157) Med hensyn til kriteriet om en bedre fordeling af varerne mener Kommissionen for det andet, at en person, der diskrimineres mærkbart på »nettoprisen«, kan få problemer med at konkurrere på samme betingelser som andre. Den forbedring af varefordelingen, som disse aftaler skulle give, kan således være af teoretisk karakter eller strukturelt begrænset på en måde, så den ikke på længere sigt kan opveje aftalens konkurrencebegrænsende virkninger. Tanken om, at prisdiskriminering kan være uforenelig med artikel 85, stk. 3, kommer også til udtryk i betragtning 21 til forordningen: »skulle aftaler . . ., der er omfattet af denne forordning, alligevel ikke i konkrete tilfælde have virkninger, der ikke er forenelige med de i traktatens artikel 85, stk. 3, fastsatte betingelser, kan Kommissionen fratage de deltagende virksomheder den af gruppefritagelsen følgende retlige fordel«. Disse betingelser, der fastsættes i forordningens artikel 14, omfatter prisdiskriminering uden saglig grund (43).
(158) Ovennævnte overvejelser omkring standardaftalerne på det britiske øludskænkningsmarked er relevante, for så vidt forpagteren, der (uden saglig grund) afkræves højere priser, måske ikke vil kunne konkurrere på lige vilkår med andre. Forpagterens forretning vil alt andet lige blive mindre profitabel eller måske endda urentabel. Som følge af den negative påvirkning af rentabiliteten på det tidspunkt, hvor forpagteren træder ind på markedet, eller i den periode, hvor han driver sin forretning, vil forpagteren måske ikke kunne konkurrere med andre værter, som får rabat på ølindkøbene, som de delvis kan give videre til den endelige forbruger ved midlertidigt eller permanent at nedsætte prisen, eller som de kan investere i en forbedring af pubbens tilbud (nyt køkken, toiletter, familiefaciliteter osv.). Dette vil alt andet lige medføre, at forpagterens konkurrenceevne reduceres yderligere, idet dennes kunder vil få et bedre tilbud til samme pris i andre pubber.
(159) Prisdiskriminering uden saglig grund vil udelukkende påvirke forpagterens konkurrenceevne mærkbart i negativ retning og derfor udelukkende påvirke vurderingen af en udeblevet forbedring af varefordelingen, hvis den er betydelig og af længere varighed. Det skønnes (inden der tages hensyn til eventuelle saglige grunde), at rabatterne på det britiske udskænkningsmarked indtil midten af 1980'erne var ubetydelige (ifølge MMC-rapporten fra 1985 fik uafhængige pubber en rabat på mellem 3-5 %). Siden da og i standardkontrakternes løbetid har situationen imidlertid ændret sig, og bestemte aftagergrupper modtager nu betydeligt højere rabatter end dem, der ydes de bundne forpagtere. Dette behandles i OFT-rapporten.
(160) Højere rabatter ydes til alle aftagere på det britiske udskænkningsmarked, som ikke har en aftale med tilsvarende eksklusive købsforpligtelser, og som Whitbread handler med, dvs. grossister, pubselskaber, andre bryggerier og individuelle uafhængige værter. De rabatter, der ydes til grossister, egne bestyrede pubber, pubselskaber og andre bryggerier, er i gennemsnit højere end dem, der ydes til de individuelle uafhængige værter.
(161) De fleste af den bundne forpagters direkte konkurrenter, nemlig bryggeriernes bestyrede pubber, pubselskabers bestyrede pubber, lånbundne pubber og uafhængige pubber samt klubber (der som følge af den begrænsede kundekreds kun i beskeden omfang konkurrerer direkte med den bundne forpagter) har således mulighed for at købe øl billigere end den bundne forpagter.
(162) Da det blandt disse konkurrenter udelukkende er de uafhængige værter (leverancer til klubber uden lånbinding indgår i Whitbreads oplysninger om rabatter til uafhængige værter), der køber deres øl direkte hos Whitbread på markedsvilkår, anvendes denne gruppe som »referencegruppe«. Denne gruppe er faktisk den eneste gruppe aftagere, hvor »leverandøren . . . over for en videreforhandler, der er bundet af en eksklusiv købsforpligtelse, anvender priser . . ., der er mindre fordelagtige end dem, der anvendes over for andre videreforhandlere i samme distributionsled« (44) (egne fremhævelser).
(163) Det fremgår klart af tabel 3 (betragtning 93), at prisforskellen mellem den pris, som den bundne forpagter betaler (WPP-listeprisen minus rabatter på fadølleverancer), og den pris, de individuelle uafhængige værter betaler i gennemsnit, er steget hvert eneste år, idet de uafhængige værter har fået stadig større rabatter.
2.1.3. Kompenserende fordele
(164) Ved en vurdering af, om forpagteren kan »overleve« på markedet, og om kriteriet om en forbedring af varefordelingen er opfyldt, bør forholdet mellem Whitbread og selskabets forpagtere ifølge Whitbread ikke alene vurderes på grundlag af den pris, forpagterne betaler, men på grundlag af hele forretningsforholdet.
(165) Kommissionen accepterer dette argument, selv om det imidlertid betyder, at man skal sammenligne klart kvalitative prisforskelle med mere kvantitative aspekter af forretningsforholdet, hvilket er vanskeligt.
(166) Beskrivelsen af de såkaldte kvantitative kompenserende fordele i betragtning 57-93 viser, hvor vanskeligt en sådan kvantificering er. På baggrund af de argumenter, der dér fremføres til støtte for metoden til beregning af de enkelte fordele, og de faktiske oplysninger, der underbygger resultatet af disse beregninger, mener Kommissionen, at de resultater, der anføres under Resultat i tabel 3, giver Kommissionen et tilstrækkeligt grundlag for inden for rammerne af dens skøn ved anvendelsen af artikel 85, stk. 3, at afgøre, om standardaftalerne i praksis medfører en forbedring af varefordelingen.
(167) Ved en vurdering af, om betingelserne i artikel 85, stk. 3, er opfyldt, kan Kommissionen især i tilfælde, hvor der anmodes om fritagelse med tilbagevirkende kraft, ikke foretage en generel vurdering af hele den forudgående periode. Den må i stedet undersøge, om betingelserne i artikel 85, stk. 3, er opfyldt på et hvilket som helst tidspunkt. Da de anmeldte aftaler er standardaftaler, der dækker flere hundrede individuelle aftaler, da oplysningerne er meget komplekse, og da der kun i begrænset omfang foreligger oplysninger, der dækker andre perioder end et år, finder Kommissionen det rimeligt at begrænse vurderingen af, om betingelserne i artikel 85, stk. 3, er opfyldt, til en vurdering på årsbasis.
(168) Det fremgår af tabel 3, at prisforskellen fra 1994/95 og frem mere end overvejes af kvantitative kompenserende fordele. Ved en samlet vurdering af forretningsforholdet til Whitbread kan en gennemsnitsforpagter således godt konkurrere på lige fod med uafhængige værter. I årene fra 1990/91 til 1993/94 opvejede de kvantitative kompenserende fordele ikke helt prisforskellen, der udgjorde mellem 3-6 GBP/tønde. Kommissionen mener dog ikke, at disse tal i sig selv er nok til at konkludere, at den bundne gennemsnitsforpagter i disse år var betydeligt dårligere stillet i konkurrencen. Kommissionens holdning baseres på, a) at disse tal kun udgør mellem 1 og 3 % af ølprisen, b) at der findes kompenserende fordele, der ikke kan kvantificeres og primært består i den noget mindre risiko, en bundet forpagter løber i forhold til en uafhængig vært (betragtning 94).
(169) Kommissionen må derfor konkludere, at der på intet tidspunkt i standardkontrakternes løbetid har været grund til at antage, at der ikke har fundet en forbedring af varefordelingen sted som beskrevet generelt ovenfor. Denne konklusion underbygges af, at Whitbreads individuelle uafhængige kunder i perioden 1991-1997, som omfatter den længste økonomiske recession i britisk historie, procentuelt tegner sig for uerholdelige fordringer, der er tre gange så høje som blandt Whitbreads forpagtere.
(170) Standardaftalerne med deres bindinger har således bidraget til en forbedring af varefordelingen på det britiske øludskænkningsmarked.
2.2. Fordele for forbrugerne
(171) Med hensyn til de generelle fordele, forpagtningsaftalerne med binding har, anføres følgende i betragtning 16 til forordningen: »De ovennævnte forbedringer kommer især forbrugerne til gode derved, at de sikres forsyninger af varer af tilfredsstillende kvalitet, samtidig med at de kan vælge mellem varer fra forskellige producenter (46)
(46) Der refereres her til den mulighed, der fastsættes i forordningens artikel 6 sammenholdt med artikel 7, stk. 1, litra a), og hvorefter forpagteren må købe mærker af en anden ølsort end dem, der leveres i henhold til aftalen, og tilbyde sine kunder disse. Denne mulighed fastholdes i standardaftalerne, dvs. bestemmelserne om ølsorter, der er ikke er specificeret i aftalerne.«.
(172) Derudover giver de forpagtede pubber bryggerierne et incitament til (fortsat) at investere i salgssteder, der måske er for små til at kunne drives økonomisk af bryggeriets egne bestyrere. Systemet bidrager derfor til at opretholde pubber, der måske ellers ville lukke eller ikke kunne tiltrække sig investeringer fra WPP og/eller forpagteren. Det er en klar fordel for forbrugeren, at disse salgssteder fortsat eksisterer, og/eller at faciliteterne forbedres ved investeringer. Det siger sig selv, at et bestemt bryggeris forpagtningsaftaler kun kan anses for at bidrage til denne fordel, hvis pubbens drift er sikret på længere sigt, det vil med andre ord sige, hvis sådanne eventuelle prisforskelle i store træk udlignes af andre særlige fordele. Det er som anført ovenfor tilfældet for Whitbreads vedkommende.
(173) Med hensyn til specifikationen af bindingen efter ølsort bemærker Kommissionen desuden, at Whitbread i perioden 1994-1998 i gennemsnit har introduceret tre fadølsmærker om året i de bortforpagtede pubber, herunder bl.a. Fullers London Pride, Green King IPA og Adnams. Whitbread har også stillet ca. 30 mærker flaskeøl, som de ikke selv producerer, til rådighed, herunder Budweiser, Hoegaarden Grand Cru og Leffe Blonde.
(174) Kommissionen kan derfor konkludere, at forpagtningsaftalerne kommer forbrugeren til gode.
2.3. Nødvendigheden af konkurrencebegrænsningerne
(175) Den eksklusive købsforpligtelse og konkurrenceforbuddet er nødvendige for opnåelsen af de fordele, ølleveringsaftaler som anført i betragtning 150 giver. Som anført i forordningens betragtning 17 kan disse fordele ikke i samme udstrækning og med samme sikkerhed opnås på anden måde.
(176) Det kan også anføres, at specificeringen af bindingen efter ølsort er nødvendig for at lette introduktionen af mærker i bryggeriernes net af bundne pubber på det britiske øludskænkningsmarked (betragtning 153 og 173).
2.4. Muligheden for at udelukke konkurrencen på en væsentlig del af det pågældende marked (45)
(177) Whitbread kan tydeligvis ikke udelukke konkurrencen på en væsentlig del af markedet, da selskabet kun tegnede sig for 13 % af det britiske øludskænkningsmarked i 1997. Selv under hensyntagen til, at op til 58 % af det britiske øludskænkningsmarked i 1997 var afskærmet ved hjælp af de parallelle net af bryggeriaftaler, udelukker Whitbreads anmeldte aftaler ikke konkurrencen på en væsentlig del af det britiske øludskænkningsmarked.
2.5. Konklusion
(178) Whitbreads standardaftaler med deres ølbinding (eksklusive købsforpligtelse og konkurrenceforbud) opfylder betingelserne i artikel 85, stk. 3.
C. EF-TRAKTATENS ARTIKEL 30
(179) Bavarian Lager Company og de 23 forpagtere, der har underskrevet standardsvaret (betragtning 4 og fodnote 7), mener, at Kommissionen ikke kan indrømme fritagelse med tilbagevirkende kraft på grund af Kommissionens holdning i proceduren efter EF-traktatens artikel 169 mod gæsteøl-bestemmelsen. Det anføres under henvisning til EF-Domstolens dom i Metro I-sagen (46), at Kommissionen ville misbruge sine beføjelser efter artikel 85, stk. 3, hvis den indrømmede fritagelse med tilbagevirkende kraft, hvilket ville være en konkurrenceretlig godkendelse af et forhold, der klart er i strid med artikel 30.
(180) Ved anvendelsen af artikel 85 spiller det ingen rolle, om gæsteølbestemmelserne er forenelige med artikel 30. For det første er en beslutning efter artikel 85, stk. 3, om aftaler, der indtil april 1998 udelukkende omfattede den gamle gæsteølbestemmelse, dvs. bestemmelsen om øl eftergæret på fad, ikke til hinder for en endelig afgørelse af artikel 30-spørgsmålet. For det andet gælder fritagelsen efter forordningen for aftaler, der kan indgås i alle medlemsstater, og bryggeriet/bortforpagteren behøver i den forbindelse ikke at fastsætte en rettighed svarende til gæsteølbestemmelsen. Det skyldes, at bryggeriet/bortforpagteren kan pålægge kontrahenten et konkurrenceforbud for alle mærker af øl af samme sort som de mærker, bryggeriet/bortforpagteren har indført en købsforpligtelse for i aftalen. Indføjelsen af den »gamle« gæsteølbestemmelse er altså allerede i sig selv en liberalisering i forhold til forordningens muligheder og kan derfor ikke give anledning til betænkeligheder efter EF's konkurrenceregler.
(181) Da artikel 30-spørgsmålet af ovennævnte grunde er irrelevant, behøvede Kommissionen ikke at henvise til dette spørgsmål i meddelelsen. Meddelelsen var således fuldstændig, hvorfor Kommissionen ikke har måttet offentliggøre et addendum og forlænge fristen for indgivelsen af bemærkninger som ønsket af Bavarian Lager Company. De interesserede parter kan i øvrigt fremsætte bemærkninger ikke blot de punkter, der eksplicit nævnes i meddelelsen efter artikel 19, stk. 3, men til alle punkter, de anser for relevante.
D. FRITAGELSE MED TILBAGEVIRKENDE KRAFT OG FRITAGELSENS VARIGHED
(182) Standardaftalerne er aftaler efter artikel 4, stk. 2, nr. 1, i forordning nr. 17, da »der heri kun deltager virksomheder fra en medlemsstat, og de pågældende aftaler . . . ikke vedrører indførsel eller udførsel mellem medlemsstater«. Det fremgår af artikel 6 i forordning nr. 17, at det tidspunkt, fra hvilket en beslutning efter artikel 83, stk. 3, skal have virkning, for sådanne aftalers vedkommende kan ligge forud for anmeldelsesdagen.
(183) EF-Domstolen anfører følgende i sin dom i Fonderies Roubaix-sagen (47): »derfor bevirker den omstændighed, at de af sådanne aftaler omfattede produkter, der tidligere er blevet indført fra en anden medlemsstat, ikke i sig selv, at disse aftaler må anses for at vedrøre indførsel i den i artikel 4, stk. 2, i forordning nr. 17 forudsatte betydning«. Anvendelsen af denne artikel skal derfor ikke udelukkes for så vidt angår de mærker på WPP's prisliste, der importeres fra lande uden for Det Forenede Kongerige.
(184) Efter at have konstatere, at standardaftalerne har opfyldt betingelserne i artikel 85, stk. 3, siden den gang, hvor en af de anmeldte aftaler blev indgået på markedet, dvs. den 1. januar 1990, bør det tidspunkt, fra hvilket nærværende beslutning skal have virkning, sættes til den 1. januar 1990.
(185) I henhold til artikel 8, stk. 1, i forordning nr. 17 skal en fritagelse gives for et begrænset tidsrum. Da Whitbread stadig har mange bortforpagtede pubber og fortsat indgår standardaftaler med en varighed på 20 år, finder Kommissionen en forholdsvis lang fritagelsesperiode, nemlig indtil 31. december 2008, rimelig, så Whitbread kan basere sine beslutninger om at investere i sine ejendomme på den rimelige retssikkerhed, EF's konkurrenceregler giver -
HAR VEDTAGET FØLGENDE BESLUTNING:
Artikel 1
1. Bestemmelserne i traktatens artikel 85, stk. 1, finder i overensstemmelse med artikel 85, stk. 3, ikke anvendes på individuelle forpagtningsaftaler, der indgås efter standarden for a) 20-årige forpagtningsaftaler, b) retraiteforpagtningsaftaler og c) femårige forpagtningsaftaler, samt den eksklusive købsforpligtelse og det konkurrenceforbud (ølbindingen), aftalerne indeholder.
2. Denne fritagelse gælder fra 1. januar 1990 til 31. december 2008.
Artikel 2
Denne beslutning er rettet til:
Whitbread plc,
Chiswell Street,
UK-London EC1Y 4SD.
Udfærdiget i Bruxelles, den 24. februar 1999.
KOMISSION PÄÄTÖS,
tehty 24 päivänä helmikuuta 1999,
EY:n perustamissopimuksen 85 artiklan mukaisesta menettelystä (Asia IV/35.079/F3 - Whitbread) (tiedoksiannettu numerolla C(1999) 346) (Ainoastaan englanninkielinen teksti on todistusvoimainen) (1999/230/EY)
EUROOPAN YHTEISÖJEN KOMISSIO, joka
ottaa huomioon Euroopan yhteisön perustamissopimuksen,
ottaa huomioon 6 päivänä helmikuuta 1962 annetun neuvoston asetuksen N:o 17, perustamissopimuksen 85 ja 86 artiklan ensimmäinen täytäntöönpanoasetus (1), sellaisena kuin se on viimeksi muutettuna Itävallan, Suomen ja Ruotsin liittymisasiakirjalla, ja erityisesti sen 4, 6 ja 8 artiklan,
ottaa huomioon Whitbread plc:n 24 päivänä toukokuuta 1994 asetuksen N:o 17 2 ja 4 artiklan mukaisesti jättämän puuttumattomuustodistushakemuksen ja ilmoituksen poikkeusluvan saamiseksi,
on julkaissut yhteenvedon hakemuksesta ja ilmoituksesta asetuksen N:o 17 19 artiklan 3 kohdan mukaisesti (2),
on kuullut kilpailunrajoituksia ja määräävää markkina-asemaa käsittelevää neuvoa-antavaa komiteaa,
SEKÄ KATSOO SEURAAVAA:
I ASIASELOSTUS
A JOHDANTO
1) Whitbread plc, jäljempänä `Whitbread`, ilmoitti 24 päivänä toukokuuta 1994 kolmesta vakiomuotoisesta vuokrasopimuksesta, jäljempänä `vuokrasopimukset`, joista kunkin kohteena on täysin varustettu pubi anniskeluoikeuksilla (3) Yhdistyneessä kuningaskunnassa ja joihin sisältyy määräyksiä oluen ostovelvoitteesta jäljempänä esitetyn mukaisesti. Mainitut kolme vakiosopimusta ovat 20 vuoden vuokrasopimus, eläkkeelle jääntiä edeltävä vuokrasopimus ja viiden vuoden vuokrasopimus. Whitbread pyysi puuttumattomuustodistusta tai vahvistusta, että vuokrasopimuksiin sovellettaisiin perustamissopimuksen 85 artiklan 3 kohdan soveltamisesta yksinostosopimusten ryhmiin 22 päivänä kesäkuuta 1983 annettua asetusta (ETY) N:o 1984/83 (4) tai että sopimuksille myönnettäisiin niiden tekopäivästä lukien poikkeuslupa EY:n perustamissopimuksen 85 artiklan 3 kohdan nojalla. Asetuksen (ETY) N:o 1984/83 II osasto sisältää erityiset säännökset oluentoimitussopimuksista.
2) Vuoden 1995 helmikuussa Office of Fair Trading, jäljempänä `OFT`, ryhtyi komission pyynnöstä tutkimaan Yhdistyneen kuningaskunnan panimoiden tukkuhinnoittelua. Tämä tutkimus koski myös Whitbreadia ja se johti OFT:n sisäiseen raporttiin "tutkimus panimoiden tukkuhinnoittelusta", jäljempänä `OFT:n raportti`; raportti valmistui toukokuussa 1995, ja OFT antoi siitä lehdistötiedotteen 16 päivänä toukokuuta 1995.
3) OFT:n raportin lisäksi ilmoituksen sisältämiä tietoja on täydennetty tai niihin on tehty lisäyksiä asetuksen N:o 17 14 artiklan 2 kohdan mukaisilla Whitbreadin tiloissa tehdyillä tarkastuksilla ja useilla tietojensaantipyynnöillä.
4) Sen jälkeen kun Euroopan yhteisöjen virallisessa lehdessä oli julkaistu asetuksen N:o 17 19 artiklan 3 kohdan mukainen tiedonanto, jäljempänä tiedonanto ilmoituksesta, jossa komissio ilmoitti aikovansa myöntää jälkikäteen poikkeusluvan 85 artiklan 3 kohdan nojalla, komissio vastaanotti 135 huomautusta asianomaisilta kolmansilta. Näistä huomautuksista 20 oli Whitbreadin vuokralaisten tai näiden edustajien itsenäisesti laatimia vastauksia, joissa vastustettiin poikkeuslupaa; kaksi vuokralaista kannatti poikkeuslupaa; Whitbreadin vuokralaiset jättivät 79 vastausta, joissa noudatettiin Group Action Limitedin, (alun perin Inntrepreneur-) vuokralaisten toimintaryhmän, laatimaa mallia. Komissio sai huomautuksia myös Bavarian Lager Companylta, ja 23 sen vuokralaista, joista yhdeksän ilmoitti olevansa Whitbreadin vuokralaisia, allekirjoitti kyseisen yrityksen niiden käyttöön antaman vakiovastauksen (yksi vuokralainen lisäsi omia huomautuksiaan tähän vastaukseen). Lisäksi Campaign for Real Ale (oluen kuluttajien järjestö Yhdistyneessä kuningaskunnassa), kaksi tilintarkastajaa, kolme vuokralaisten toimintaryhmää, kolme muiden yritysten kuin Whitbreadin vuokralaisten ja yksi oikeustieteen professori lähettivät huomautuksia.
5) Näitä huomautuksia käsitellään jäljempänä tässä päätöksessä. Asianomaisista kolmansista 92 pyysi komissiota kirjaamaan antamansa vastauksen muodollisena valituksena Whitbreadia vastaan. Jotkin näistä valittajista peruuttivat valituksensa, ja jäljelle jääneelle 67 valittajalle ilmoitettiin vuoden 1998 heinäkuussa neuvoston asetuksen N:o 17 19 artiklan 1 ja 2 kohdassa säädetyistä kuulemisista 25 päivänä heinäkuuta 1963 annetun komission asetuksen N:o 99/63/ETY (5) 6 artiklan mukaisesti komission aikomuksesta hylätä niiden valitus. Tästä kirjeestä esitti 11 valittajaa lisähuomautuksia. Nämä huomautukset on myös otettu mukaan tähän päätökseen.
6) Komission yksiköt ovat täydentäneet Whitbreadin vuokralaisten antamia huomautuksia vierailemalla niistä kolmen tiloissa.
B OSAPUOLET
7) Whitbread on brittiläinen elintarvike-, juoma- ja vapaa-ajan yhtiö. Sen liiketoimintaan kuuluu oluen pano, markkinointi ja jakelu, muiden juomien tukkumyynti, vuokrattujen pubien omistus sekä pubien, ravintoloiden, hotellien, alkoholimyymälöiden ja vapaa-ajan klubien pitäminen. Whitbread-ryhmän toiminnasta vastaa kahdeksan erillistä osastoa. Vuokratuista kiinteistöistä vastaava osasto on Whitbread Pub Partnership, jäljempänä `WPP`.
8) Helmikuussa 1997 päättyneenä tilikautena Whitbread omisti noin 4 490 anniskelutilaa, joista 2 170:n johdosta Whitbread vastasi itse (toisin sanoen toimija on yhtiön palveluksessa), 2 130 oli vuokrattu yksittäiselle vuokralaiselle oluen ostovelvoitteen kera ja 190 oli vuokrattu useille toimijoille ilman oluen ostovelvoitetta. Vuokratuista kiinteistöistä 1 970 oli vuokrattu toistaiseksi olevilla sopimuksilla ja 160 määräaikaisilla vuokrasopimuksilla. Toistaiseksi vuokratuista 1 970 kiinteistöstä 1 938 oli vuokrattu jonkin ilmoitetun sopimuksen mukaan (20 vuoden sopimuksia oli 1 643, viiden vuoden sopimuksia 276 ja eläkkeelle jääntiä edeltäviä sopimuksia 19). Whitbreadin kokonaisliikevaihto tilikautena 1997 oli noin 3 miljardia Englannin puntaa. Kyseisenä vuonna Whitbreadin osuus Yhdistyneen kuningaskunnan olutmarkkinoista oli 13 prosenttia tuotantomäärän perusteella laskettuna.
9) Vuonna 1990/1991 Whitbread omisti 6 162 pubia, joista 1 871:n johdosta se vastasi itse ja 4 291 oli vuokrattu yksityisille.
10) Taulukossa 1 esitetään yksityiskohtaisesti Whitbreadin a) kaikille vuokratuille pubeille, mukaan lukien määräaikaiset vuokrasopimukset, b) itse johtamilleen pubeille ja c) lainasopimuksen Whitbreadin kanssa tehneille pubeille myymien tynnyreiden (6) määrä ja markkinaosuudet Yhdistyneen kuningaskunnan oluen anniskelumarkkinoista sekä d) Whitbreadin kokonaismyynti vuokratuille pubeille, itse johtamilleen pubeille ja lainasopimuksen tehneille pubeille, e) Whitbreadin kokonaismyynti anniskelupaikoilla ja f) anniskelumyynnin kokonaismarkkinat Yhdistyneessä kuningaskunnassa.
Taulukko 1 Whitbreadin asema Yhdistyneen kuningaskunnan oluen anniskelumarkkinoilla
TAULUKON PAIKKA
TAULUKON PAIKKA
11) Whitbreadin lainasopimusten keskimääräinen pituus on vuodesta 1990 ollut noin kahdeksan vuotta. Näiden sopimusten keskimääräinen kesto ennen takaisinmaksua tai uudelleenjärjestelyä on kolme vuotta. Whitbread arvioi, että se jatkaa liiketoimintaa liikkeen kanssa lainan päättymisen jälkeen ainoastaan 15-20 prosentissa tapauksista uudelleenjärjestelyn jälkeen. Whitbreadillä ei ole tietoja siitä, mitä aikaisempia järjestelyjä niillä yrityksillä on ollut, joiden kanssa sen on tehnyt uuden lainasopimuksen. Whitbreadin lainasaatavien määrä on pienentynyt vuoden 1990 noin 180 miljoonasta punnasta 30 miljoonaan puntaan vuonna 1998.
12) Komissiolla on vain niukasti tietoja siitä tynnyrimäärästä/prosenttiosuudesta, jonka Whitbread on myynyt Yhdistyneen kuningaskunnan oluen anniskelumarkkinoiden tukkukauppatasolla toimiville muille toimijoille, joihin kohdistuu jonkin tyyppistä "sidontaa" kuten vähimmäisostovelvoitteita, varastointivelvoite tai (rajoitettu) kilpailukieltolauseke. Näihin toimijiin kuuluu muita panimoita, itsenäisiä tukkukauppiaita tai pubiyhtiöitä ilman omaa panimotoimintaa. Tämä tietojen niukkuus tuntuu osoittavan, että vähimmäisostovelvoitteita ja rangaistuksia sisältäviin sopimuksiin liittyvä volyymi pienenee verrattuna 1990-luvun alkuun, koska uusimmissa sopimuksissa keskeisessä asemassa ovat alennukset joita myönnetään tiettyjen volyymi- tai jakelutavoitteiden mukaisesti. Sopimuksiin tuntuu edelleen sisältyvän varastointivelvoitteita (itse johdettujen pubien kohdalla) ja velvoitteita pitää tuotteita valikoimassa (vuokrattujen pubien kohdalla), vaikka niihin liittyvästä volyymista ei ole esitetty mitään arvioita.
13) Ilmoitettuihin vakiovuokrasopimuksiin perustuvien todellisten sopimusten toisena sopimuspuolena ovat yksityishenkilöt tai heidän perustamansa yritykset, jotka yleensä pitävät vain yhtä anniskeluhuoneistoa.
C MARKKINAT
14) Vuoden 1990 jälkeen, jolloin 20 vuoden vuokrasopimus otettiin käyttöön, Yhdistyneen kuningaskunnan oluen anniskelumarkkinoiden rakenne ja menettelytavat ovat muuttuneet huomattavasti. Tähän ovat olleet suurimpana syynä olutmääräykset (Beer Orders), jotka ovat seurausta kilpailunvalvontaviranomaisen (Monopolies and Mergers Commission, jäljempänä `MMC`), oluentoimituksia koskevasta kertomuksesta. Muita muutoksia aiheuttaneita tekijöitä ovat kokonaiskysynnän ja varsinkin oluen anniskelumyynnin lasku, kuluttajien kysynnän siirtyminen sellaisiin pubeihin, joiden juoma- ja ruokavalikoima on laajempi, useiden yhtiöiden vetäytyminen panimoalalta ja panimoiden ja pubiketjujen sekä panimoiden ja vuokralaisten suhteen uudelleenmäärittely.
Vuoden 1989 MMC:n kertomus ja sitä seuranneet olutmääräykset
15) MMC:n kertomus vuoden 1989 oluentoimituksista johti useisiin suosituksiin, joiden tarkoituksena oli vähentää panimoiden ja pubien välistä perinteistä sidonnaisuutta (yksinostovelvoite ja kilpailukielto). Useimmat MMC:n suosituksista pantiin täytäntöön pääasiallisesti seuraavilla määräyksillä: Supply of Beer (Tied estate) Order vuodelta 1989 ja Supply of Beer (Loan Ties, Licensed Premises and Wholesale Prices) Order vuodelta 1989, jäljempänä olutmääräykset. Tied Estate Orderin eli vuokrattuja pubeja koskevan määräyksen mukaan "kansallisia panimoita" eli panimoita, joilla on enemmän kuin 2 000 anniskelupaikkaa, koskivat seuraavat muutokset:
- vuokralaisten ostovelvoitteet eivät koske oluen lisäksi muita juomia eivätkä vähän alkoholia sisältäviä oluita,
- vuokralaisilla on oikeus ostaa yhtä tynnyrissä kypsyvää ale-olutta (7) muulta kuin sopimuspanimolta tai vuokranantajalta, jäljempänä
vierasolutlauseke, ja
- panimoilla on oikeus asettaa ostovelvoitteita vain tietylle määrälle pubeja. Tämä pakotti ne myymään tai vapauttamaan ostovelvoitteesta 11 000 Yhdistyneessä kuningaskunnassa silloin olleesta noin 60 000 pubista. Whitbread saa asettaa ostovelvoitteita enintään 4 311 pubille.
Kysyntätekijät
16) Olutta voidaan myydä anniskelupaikoissa, kuten pubeissa, hotelleissa ja ravintoloissa, tai vähittäismyyntipaikoissa, kuten valintamyymälöissä ja alkoholiliikkeissä. Lisäksi yksityisen verollisen tuonnin, etupäässä Calais'sta, arvioidaan olleen lähes 5 prosenttia oluen kokonaiskulutuksesta Yhdistyneessä kuningaskunnassa vuonna 1997. Kaikkien oluiden myyntimäärä laski Yhdistyneessä kuningaskunnassa noin 4 prosenttia vuosien 1989 ja 1997 välillä ja oluen myyntimäärä anniskelupaikoissa laski noin 20 prosenttia saman ajanjakson aikana. Anniskelupaikkojen myyntivolyymin osuus on siten laskenut (79,3 prosentista vuonna 1989 noin 68 prosenttiin vuonna 1997), mutta sen osuus on yhteisön korkein, Irlantia lukuun ottamatta.
17) Oluen myyntimäärän laskua anniskelupaikoissa on korvannut:
a) anniskelupaikoissa myydyn oluen 21 prosentin reaalihinnannousu vuosina 1989-1996; tästä vain erittäin pieni osa johtui veronkorotuksista,
ja
b) muun kuin oluen myynnin osuuden nousu 37 prosenttiin pubien kokonaismyyntituotosta vuonna 1996; nousu johtui enimmäkseen catering-tulojen kasvusta.
18) Tynnyrioluen kulutuksen osuus kokonaiskulutuksesta oli 63 prosenttia vuonna 1996. Tämä on jälleen yhteisön korkein luku, Irlantia lukuun ottamatta. Esimerkiksi kolmantena olevassa Belgiassa tynnyrioluen osuus kulutuksesta oli 39 prosenttia. Yhdistyneen kuningaskunnan pubien tynnyriolutvalikoima on myös yhteisön laajin, sillä yhdessä pubissa on tarjolla keskimäärin 6,5 tynnyriolutmerkkiä.
Tarjontatekijät
Panimotoiminta
19) Panimomarkkinoiden keskittyminen on suurin vuoden 1989 jälkeen tapahtunut muutos. Keskittyminen on johtunut siitä, että monet yhtiöt ovat jättäneet panimomarkkinat ja myyneet panimotoimintansa kilpailijoilleen. Vuonna 1996 neljä kansallista panimoa, Scottish & Newcastle, Bass, Carlsberg Tetley Brewing ja Whitbread, hallitsivat 78 prosenttia Yhdistyneen kuningaskunnan olutmarkkinoiden tarjonnasta. Herfindahl Hirschmann-indeksi, jäljempänä
`HHI`, jota käytetään apuna kuvaamaan markkinoiden keskittymistä, kasvoi Yhdistyneen kuningaskunnan olutmarkkinoiden osalta kansallisten panimoiden markkinaosuuksien perusteella vuoden 1991 1 350:stä 1 678:aan (8) vuonna 1996. Kun HHI on 1 000-1 800, markkinoita kuvaillaan "kohtuullisen keskittyneiksi". Muutamat alueelliset panimot (9) jättivät markkinat vuosina 1989-1996, se vähensi alueellisten panimoiden lukumäärää 11:stä kahdeksaan.
Tukkumyynti
20) Olutmääräysten johdosta kansalliset panimot myivät joitakin omistamiaan tilojaan. Tämän odotettiin johtavan vapaan kaupan kasvuun ja itsenäisten tukkumyyjien aseman vahvistumiseen. Vuosina 1995-1996 itsenäisten tukkumyyjien osuus oli kuitenkin yhä vain noin kuusi prosenttia, kun se vuonna 1985 oli ollut viisi prosenttia. Kansallisilla panimoilla on yhä johtava asema tukkumyynnissä ja niiden osuus jakelusta on samankaltainen kuin osuus tuotannosta. Koska alueelliset panimotkaan eivät tarvitse itsenäisten tukkumyyjien palveluita, tämä yhdessä oluen myynnin yleisen laskun ja kansallisten panimotukkumyyjien tehokkuuden paranemisen kanssa ovat johtaneet siihen, että itsenäisten tukkumyyjien osuus on kasvanut erittäin vähän.
21) Kansallisten panimoiden myymien pubien ostajina olivat pääasiassa pubiketjut tai alueelliset panimot. Yleensä pubiketjuilla on joko omaa tukkumyyntitoimintaa tai panimot toimittavat niille suoraan.
Vähittäismyynti
22) Yhdistyneessä kuningaskunnassa oluen ja muiden alkoholijuomien vähittäismyyntiin anniskelupaikoissa vaaditaan paikallisen alioikeuden myöntämä lupa. Tällä hetkellä lupia on kolmenlaisia (10):
- Täydet anniskeluoikeudet: henkilö voi ostaa alkoholijuoman asumatta tai aterioimatta anniskelupaikassa. Täydet anniskeluoikeudet on noin 83 100 anniskelupaikalla, joista noin 57 000 (11) on pubeja. Loput ovat hotelleja tai viinibaareja.
- Rajoitetut anniskeluoikeudet: juoman oston edellytyksenä on asuminen tai ateriointi anniskelupaikassa. Lupa on noin 32 300 yksityisellä hotellilla tai ravintolalla.
- Klubit: henkilön on oltava jäsen voidakseen ostaa juoman. Lupa on noin 31 500 klubilla, joista useimmat ovat jäsenten yhteisomistuksessa.
23) Koska olutmääräykset ovat pakottaneet muutoksiin pubien omistuksessa, ne ovat vaikuttaneet myös eri vähittäismyyntikanavien kautta myydyn oluen osuuteen. Näitä myyntikanavia ovat: a) panimoiden vuokraamat pubit, b) panimojohtoiset pubit, c) panimotoimintaa harjoittamattomien pubiyhtiöiden vuokraamat pubit, d) panimotoimintaa harjoittamattomien pubiyhtiöiden johtamat pubit, e) panimon lainoittamat pubit ja f) sopimuksettomat eli itsenäiset pubit. Tämä ilmenee jäljempänä olevasta oluen myyntitaulukosta (määrä). Vuoden 1985 tiedot ovat MMC:n kertomuksesta ja niiden voidaan katsoa edustavan vuosia 1985-1989. Vuoden 1997 tiedot on saatu Brewers and Licensed Retailers Associationilta, jäljempänä
`BLRA`, ja mukana on arvioita muiden kuin sen jäsenten myynnistä.
TAULUKON PAIKKA
24) Panimoiden vuokraamien pubien 10 prosentin osuus myynnistä vuonna 1997 sisältää vuokralaisten ostovelvoitteen mukaiset ostot ja tynnyrissä kypsyvän oluen, jota kansallisten panimoiden vuokralaiset ostavat alennuksella vuokranantajapanimoltaan (12). Lukuun ei sisälly kansallisten panimoiden vuokralaisten toiselta toimittajalta ostama vierasolut.
25) Panimoiden lainoittamien pubien 18,1 prosentin volyymiin vuonna 1997 sisältyy se kokonaismäärä, jonka lainoitettu pub ostaa siltä toimittajalta, jonka kanssa se on tehnyt lainasopimuksen. Tämä määrä voi ylittää lainasopimuksessa määrätyn ostovelvoitteen. Ei kuitenkaan ole tiedossa, kuinka paljon 18,1 prosentista ylittää lainasopimuksessa määrätyn ostovelvoitteen. Lukuun eivät sisälly lainoitetun pubin "vapaat" ostot muilta toimittajilta.
26) Vaikka edellä oleva taulukko antaa kuvan anniskelumyynnin volyymista kuvailemalla tilojen omistustilanteen, on myös syytä huomata, että anniskelumyynnin luokassa 70 prosenttia oluesta myydään arviolta 57 000 pubin kautta, 20 prosenttia klubien kautta ja 10 prosenttia ravintoloiden, hotellien, viinibaarien ja muiden anniskelupaikkojen, joilla on täydet tai rajoitetut anniskeluoikeudet, kautta (tiedot vuodelta 1995).
27) Olutmääräykset vähensivät myös lainasopimusten rajoittavuutta ja antoivat vuokralaisille oikeuden päättää ne kolmen kuukauden irtisanomisajalla. Olutmääräysten nojalla otettiin käyttöön myös niin sanottu vierasolutoikeus pubinpitäjille, joilla on lainoja kansallisilta panimoilta. BLRA:n (vuonna 1996 tehdyn erityisen tutkimuksen jälkeen) toimittamien tietojen mukaan näyttää siltä, että tavallinen laina-aika on 5 tai 10 vuotta ja keskimääräinen todellinen kestoaika melkein 4 vuotta. Tutkimusajanjakson lopussa 31 panimolla oli noin 37 000 maksamatonta lainaa (ajanjakson alussa lähes 35 000); vuoden aikana myönnettiin lähes 8 000 uutta lainaa ja yli 5 000 lainaa maksettiin takaisin. Ajanjakson aikana takaisinmaksettujen lainojen määrä ylitti (vanhoille tai uusille asiakkaille myönnettyjen) uusien lainojen määrän. Noin 2 prosenttia maksamattomasta pääomasta kirjattiin epävarmana saatavana luottotappioksi. Keskimääräinen lainasumma on noin 30 000 puntaa. Lainoja näyttää olevan kahdenlaisia: yhtäältä on suhteellisen pieniä lainoja (arvoltaan lähes 5 000 puntaa ajanjakson alussa mutta ainoastaan keskimäärin alle 2 000 puntaa ajanjakson lopussa), joita tarjotaan usein pienille itsenäisille pubeille ja jotka näyttävät olevan erittäin epävakaita. Toisaalta on paljon suurempia lainoja, joita myönnetään paljon myyville liikkeille kuten klubeille (arvoltaan keskimäärin 60 000 puntaa) ja joihin ei tavallisesti liity yksinoikeuksia. Ostovelvoitteet koskevat kuitenkin yleensä tiettyä olutmäärää. BLRA ei ole arvioinut, kuinka volyymi jakautuu pienten ja suurten lainojen välillä, kuinka paljon on (suuria) lainoja, joihin ei sisälly yksinostovelvoitteita, mikä on tällaisten lainojen osuus anniskelumyynnin volyymista tai mikä on lainasopimuksissa määritellyn olutmäärän osuus asianomaisten pubien kokonaismyynnistä. Tietoja ei ole annettu siitä, kuinka suuren osan lainoista pubinpitäjät maksavat takaisin toiselta panimolta ottamallaan lainalla (uuden lainasopimuksen vastikkeeksi). Lainasopimusten perusteella myydyt olutmäärät ovat pienentyneet parin viime vuoden aikana ja vuosina 1994-1997 lainojen takaisinmaksut ovat ylittäneet uusien lainojen arvon.
Panimoiden välinen kilpailu
28) Tukkumyyntitasolla suurimmilla panimoilla on takuu tietystä myynnistä vuokrattujen tai itse johtamiensa pubien kautta. Panimoiden on kilpailtava toimituksista lopulle markkinoiden osalle tekemällä itsenäisten pubien kanssa yksittäisiä sopimuksia (joihin voi liittyä laina) sekä toimitussopimuksia pubiketjujen tai muiden panimoiden kanssa (joihin voi liittyä velvoitteita kuten vähimmäisostovelvoite, kilpailukielto ja varastointivelvoite). Panimot kilpailevat yleensä hinnalla ja tavaramerkin vahvuudella, vaikka panimot yrittävät myös vallata myyntiä tarjoamalla muita etuja kuten myynninedistämistukea.
Markkinoille pääsy panimotasolla
29) Suurimmat markkinoille pääsyn esteet tällä tasolla ovat tarve varmistaa tuotteiden myyntikanavat ja päästä jakelujärjestelmään. Uuden tulokkaan on varmistettava toimitukset itsenäisille pubeille, pubiketjuille tai panimoiden pubeille osana niiden olutvalikoimaa tai (kansallisten panimoiden kohdalla) vierasoluena. Markkinoille pääsyn tai jo olemassa olevien panimoiden laajentumisen esteenä voivat olla lisäksi kilpailijoiden omistamat hyvin tunnetut merkit. Tällä saattaa olla enemmän merkitystä lager-oluissa, joita yleensä markkinoidaan kansallisesti ja joissa mainonnan mittakaavaedut voivat merkitä sitä, että pienessä mitassa tapahtuva markkinoille tulo ei ole yhtä kannattavaa. Vaikeudet, joita liittyy pienimuotoiseen markkinoille tuloon, voivat tulevaisuudessa lisääntyä, koska kansallisten lager-olutmerkkien mainontakulut ovat kasvaneet huomattavasti parin viime vuoden aikana, jopa merkkitasolla.
30) Tarve varmistaa myyntikanavat on pienentynyt sen jälkeen, kun olutmääräykset tulivat voimaan, koska ostovelvoitteiden alainen osuus markkinoista on supistunut ja pubiketjuja on perustettu (siinä määrin kuin niillä ei ole sopimuksia - katso johdanto-osan 28 kappale). Uusien tulokkaiden on helpompi tehdä toimitussopimus ketjun kuin yksittäisen pubin kanssa. Vaikka on suhteellisen helppoa perustaa jakelujärjestelmä, joka rajoittuu toimituksiin muiden panimoiden tukkumyyntivarastoille ja/tai tukkumyyjille, on vaikeampaa tavoittaa yksittäiset vähittäismyyntiliikkeet.
31) Useimmat ulkomaiset oluen (enimmäkseen lager-oluen) tuottajat ovat tulleet Yhdistyneen kuningaskunnan markkinoille tekemällä yksinoikeuskäyttölupasopimuksia jo olemassa olevien kansallisten panimoiden kanssa. Tällöin olut pannaan Yhdistyneessä kuningaskunnassa ja myydään osana kansallisen panimon olutvalikoimaa. Näitä ulkomaisia lagereita on usein markkinoitu premium-laatuina ja tuettu huomattavilla mainoskuluilla. Whitbread on tehnyt tällaiset käyttölupasopimukset Interbrew'n (Stella Artois) ja Heinekenin kanssa (lager- ja vienti-Heineken) sekä Murphy's Irish Stout -tavaramerkistä.
Markkinoille pääsy vähittäismyyntitasolla
32) Pubit kilpailevat keskenään vain paikallistasolla. Yleisesti ottaen kullakin alueella on paikallinen hinta tietylle kokonaisuudelle, johon sisältyy kaikki, mitä pub tarjoaa (tilat ja tunnelma). Hinta ei siis kata vain olutta.
33) Vähittäismyyntimarkkinoille pääsyn esteitä ei juurikaan ole. Ainut huomioitava seikka ovat anniskelulupalait, jotka voivat estää uusien pubien perustamisen, ellei niille ole tarvetta. Tätä lakia ei sovelleta kaikkialla Yhdistyneessä kuningaskunnassa tiukasti, mutta siellä, missä niin tapahtuu, markkinoille pääsy voi olla vaikeaa. Lisäksi eräillä puolilla maata anniskelulupa saatetaan evätä järjestyssyistä. Eräs pubiyhtiö on viime vuosina kuitenkin onnistunut avaamaan yli 100 pubia uusilla alueilla.
Muutokset pubien vuokralaisten ja omistajien välisissä järjestelyissä
34) Aikaisemmin pubit vuokrattiin tekemällä lyhytaikaisia vuokrasopimuksia. Panimot vastasivat itse rakennuksesta ja sen kiinteästä kalustuksesta, ja vuokralaiset vastasivat panimon toimittaman oluen myynnistä samoin kuin muiden juomien ja ruokien myynnistä. MMC:n kertomuksen jälkeen vuokralaisten asema turvattiin (13) Englannissa ja Walesissa niin, että he tulivat vuoden 1954 vuokrasopimuslain (Landlords and Tenant Act) piiriin. Kuitenkin paljon ennen MMC:n suosituksia otettiin käyttöön ensimmäiset pitkäaikaiset vuokrasopimukset, jotka koskivat korjauksia ja huoltoa ja antoivat jonkinasteisen hallinnan suojan ja oikeuden siirtää vuokrasopimus.
D SOPIMUKSET
35) Vuokrasopimukset ovat Whitbreadin ja vuokralaisen välisiä sopimuksia, joiden nojalla Whitbread antaa vuokralaisen käyttöön pubin anniskeluoikeuksilla ja sen kiinteän kalustuksen pubitoiminnan harjoittamista varten. Vuokralainen maksaa vuokraa Whitbreadille ja sopii ostavansa vuokrasopimuksessa mainitut oluet Whitbreadilta tai sen nimeämältä toimittajalta, ei muilta.
36) Vuokralaisen on vuokrasopimuksen päätyttyä myytävä kiinteä kalustus, irtaimisto ja varasto Whitbreadille tai uudelle vuokralaiselle.
37) Vuokralainen ei saa asettaa näkyville muita kylttejä kuin mitä liikkeessä jo on ilman Whitbreadin lupaa, kuitenkin vuokralainen saa mainostaa muiden kuin Whitbreadin tai sen nimeämän toimittajan toimittamia tuotteita siinä suhteessa, jossa niiden myynti on pubin kokonaisliikevaihtoon.
38) Vuokralainen ei saa asettaa peliautomaatteja tiloihin ilman Whitbreadin lupaa, jota ei 20 vuoden vuokrasopimuksen ollessa kyseessä saa evätä ilman pätevää syytä. Whitbread on ilmoittanut, että lupa annetaan ilman muuta, jos peliautomaattitoimittaja valitaan hyväksytyltä listalta. Päästäkseen tälle listalle peliautomaattien toimittajan on täytettävä tietyt objektiiviset laatuperusteet, joita ovat esimerkiksi palvelun taso ja taloudellinen vahvuus.
39) Ero 20 vuoden vuokrasopimuksen ja kahden muun vakiosopimuksen välillä on, että 20 vuoden sopimuksen mukaan i) vuokralaisen on hoidettava tiloja ja kiinteää kalustusta ja pidettävä ne hyvässä kunnossa (kahdessa muussa sopimuksessa vuokralainen ei vastaa rakenteisiin tehtävistä korjauksista tai ulkopuolella olevista koristeluista), ii) vuokralainen ei saa tehdä mitään muutoksia ilman Whitbreadin suostumusta (eläkkeelle jäämistä edeltävässä sopimuksessa muutosten tekeminen on muuten kiellettyä, mutta Whitbreadin luvalla sisätiloissa saa tehdä muita kuin rakenteellisia muutoksia; viiden vuoden sopimuksessa muutokset ovat kiellettyjä), iii) vuokralainen ei saa siirtää vuokrasopimusta kolmen ensimmäisen vuoden aikana, ja jos vuokralainen sen jälkeen haluaa siirtää sopimuksen, on sopimus siirrettävä Whitbreadin niin halutessa Whitbreadin nimeämälle vuokralaiselle markkinaehdoin eikä sopimusta saa siirtää panimolle (eläkkeelle jäämistä edeltävässä sopimuksessa siirto on muuten kielletty, mutta Whitbreadin luvalla sopimus voidaan siirtää vuokralaisen leskelle; viiden vuoden sopimuksessa siirto on kielletty). Noin 640 siirtoa on tehty neljän ja puolen vuoden aikana maaliskuusta 1994 elokuuhun 1998, ja monissa tapauksissa vuokralaiset saavat maksun sopimuksen siirrosta. Vuoden 1998 elokuuta edeltävien kuuden kuukauden aikana siirrettiin 91 sopimusta, ja 56 tapauksessa Whitbreadille ilmoitettiin saatu maksu (vuokralaisten ei ole pakko ilmoittaa Whitbreadille maksua). Keskimääräinen maksu näistä 56 liikkeestä oli 59 000 puntaa. Ensimmäistä kertaa 20 vuoden vuokrasopimusta käytettiin 1. tammikuuta 1990.
40) Viiden vuoden sopimusta käytetään silloin, kun 20 vuoden sopimusta ei katsota asianmukaiseksi, esimerkiksi silloin, kun paikkakunnan taloudellinen tilanne on epävakaa, tilojen täydellinen korjaaminen on liian kallista tai tilat on tarkoitus kunnostaa seuraavien kolmen vuoden aikana. Tällainen sopimus tehtiin ensimmäistä kertaa 1. syyskuuta 1991.
41) Eläkkeelle jääntiä edeltävää sopimusta käytettiin, kun vuosisopimuksen tehneet vuokralaiset muuttivat sopimuksensa 20-vuotisiksi vuosina 1990-1992. Eräät vuokralaiset halusivat siirtyä eläkkeelle seuraavien viiden vuoden aikana, mutta halusivat varmistaa vuokraoikeuden eläkkeelle jääntiin saakka. Ensimmäinen tällainen sopimus tehtiin 22. toukokuuta 1992.
Oluen ostovelvoite
42) Vuokralainen sopii ostavansa kaikki sopimuksessa mainitut oluet Whitbreadilta tai sen nimeämältä toimittajalta yhtä tynnyrissä kypsyvän oluen tavaramerkkiä ja 1. huhtikuuta 1998 alkaen myös yhtä pullossa kypsyvää olutta lukuun ottamatta (vierasolutlauseke). Sopimuksessa mainitut oluet ovat vuokrasopimuksen lisäyksen liitteessä, joka sisältää kaupankäyntiehdot. Näitä olutlajeja ovat light, pale tai bitter ale (tunnetaan Skotlannissa nimellä 70/-ale, heavy special tai Scotch ale), export- tai premium-ale (tunnetaan Skotlannissa myös nimellä 80/-ale), mild ale (Skotlannissa 60/-ale, light tai pale ale), brown ale, strong ale (mukaan lukien barley wine), bitter stout tai porter, sweet stout, lager, export- tai premium-lager (tunnetaan myös nimellä "malt lager" tai "malt liquor"), strong lager, "diat pils" (tai premium-laatuinen kevytolut) ja kevytolut ("lite"). Whitbreadin voimassa olevassa hinnastossa on näitä olutlajeja vastaavia merkkejä tai nimikkeitä.
43) Vuokralainen saa myydä mitä tahansa muuta kuin sopimuksessa mainittua olutta, jos se on pullossa, purkissa tai muussa pienessä pakkauksessa tai jos se on tynnyriolutta ja sen myynti tynnyrioluena on tavanomaista taikka tarpeen asiakkaiden riittävän kysynnän tyydyttämiseksi.
44) Joissakin huomautuksissa käsiteltiin tätä asiaa. "Sopimuksessa mainittujen" lajien huomautettiin kattavan käytännössä kaikki Yhdistyneessä kuningaskunnassa myydyt olutlajit. Tätä ei aseteta kyseenalaiseksi. Yksi valittaja on esittänyt, että mainitut 12 lajia ovat liian yleisiä eivätkä siten "selvästi erotu toisistaan koostumukseltaan, ulkonäöltään ja maultaan", jotka ovat asetuksen mukaan tärkeimmät perusteet eri olutlajien määrittelemiseksi (14). Valittaja viittasi tynnyrissä kypsyvän oluen ja "keg-oluen" (ei kypsymistä tynnyrissä) väliseen eroon ja siihen, että tähän eroon ei viitata ollenkaan näiden 12 olutlajin määrittelyssä. Komissio myöntää, että asiantuntevat juojat pystyvät maistamaan eron saman merkin tynnyrissä kypsytetyn ja keg-version välillä. Komissio ei kuitenkaan katso tämän tarkoittavan välttämättä sitä, että lajien määrittelyssä olisi otettava huomioon tämä ero. Olutlajien määrittelystä päättävät asiantuntijat (15). Koska 12 olutlajin määritelmästä päättivät alun perin Yhdistyneen kuningaskunnan panimoiden ja anniskelupaikkojen liitot, jotka ovat olutalan asiantuntijoita, komissio pitää tätä määritelmää soveliaana ja toimivana tapana määritellä olutlajit Yhdistyneessä kuningaskunnassa.
45) Eräs kolmas ilmoitti, että tavaramerkki voi olla hyvinkin kysytty paikallisella tasolla vuokralaisen asiakkaiden keskuudessa, mutta markkinointipäätökset tekee kansallinen panimo kansallisella tasolla. Siis jos myynti ei kokonaisuudessaan ole kannattavaa, merkki lopetetaan, vaikka siitä voi olla haittaa yksittäisen pubin asiakaskunnalle. Esimerkkinä viitattiin tavaramerkkiin, jonka tuotteen valmistamisen Whitbread lopetti vuonna 1980. Sama asianosainen totesi myös, että Hoegaardenin valkoinen olut, jonka käyttöluvan Whitbread on saanut belgialaiselta Interbrew-panimolta ja joka on Whitbreadin hinnastossa (lager-oluena), eroaa kaikista vuokrasopimuksessa mainituista lajeista eikä ostovelvoitteen pitäisi koskea sitä. Jos vuokralainen on sitä mieltä, että Hoegaardenin valkoinen olut, jota pari tusinaa WPP:n vuokralaista ostaa tällä hetkellä Whitbreadilta, eroaa sopimuksessa mainituista oluista, voidaan turvautua vuokrasopimuksessa olevaan "sopimuksessa mainitsemattomia" oluita koskevaan menettelyyn.
46) Toinen vuokralainen totesi, että hän voi joutua ostamaan vieraita tuotteita, jos hänen vuokraamansa ostovelvoitteiden alainen pub myydään edelleen.
Vuokra
47) Vuokra maksetaan neljännesvuosittain etukäteen, ja vuokralainen maksaa vuokranantajalle takaisin ne vakuutusmaksut, jotka vuokranantaja on maksanut vakuuttaessaan tilat i) tulipalon aiheuttaman vahingon varalta, mukaan lukien tilojen kolmen vuoden markkinavuokra ja asiantuntijan palkkiot, sekä ii) anniskeluluvan menetyksen varalta.
48) Useat vuokralaiset ovat ilmoittaneet huomautuksissaan, että heidän mielestään vakuutus, joka heidän on maksettava takaisin Whitbreadille, ylittää vastaavanlaisen vakuutussuojan markkinahinnat ja että heillä ei ole oikeutta nähdä sopimusta. Whitbreadin mukaan rakennuksen vakuutussuoja määritellään oppaassa, joka annetaan kaikille vuokralaisille, ja että vakuutuksessa ei ole tiettyä vakuutussummaa tai kiinteistökohtaista rajaa. Lisäksi vakuutus eroaa monista muista pubien vakuutuspaketeista siten, että siinä ei ole varauksia, jotka voisivat tehdä korvausvaatimukset pätemättömiksi. Whitbread myös hoitaa korvausvaatimukset, mukaan lukien neuvottelut vahingonselvittäjien kanssa, ja jos korjatusta rakennuksesta tulee "parempi" kuin mitä rakennus oli ennen vahinkoa, vuokralaisen ei tarvitse maksaa näitä kustannuksia, vaikka vakuutus ei katakaan kaikkia työkustannuksia. Vakuutusmaksut peritään vuokralaisilta neljännesvuosittain jälkikäteen ilman sakkoja.
49) Lisäksi Whitbreadin vakuutus kattaa yhtymän kaikki riskit, esimerkiksi rakennukset, ajoneuvot ja aiheutetut vahingot. Tälle riskiyhdistelmälle pyydetään tarjouksia vakuutusmarkkinoilta. Tämän seurauksena vakuutus ja kokonaisvakuutusmaksu ovat kaupallisesti luottamuksellista tietoa eikä niitä paljasteta vuokralaisille.
50) Whitbread voi vaatia vuokrantarkistusta jokaisen kolmen vuoden jakson päättyessä ja päivää ennen vuokrasopimuksen voimassaolon päättymistä tai kun Whitbread ei voi enää pitää ostovelvoitetta voimassa tai kun Whitbread pienentää ostovelvoitetta. Tarkistettu vuokra on joko silloinen vuokra tai markkinavuokra kyseisenä tarkistuspäivänä riippuen siitä, kumpi on korkeampi. Markkinavuokra-arvo on joko sopimuspuolten tai välimiehien määrittelemä arvo.
51) Useissa huomautuksissa tuotiin esille tällaisen "ainoastaan ylöspäin suuntautuvan vuokrantarkistuksen" kielteiset vaikutukset, erityisesti silloin kun yksittäisen pubin liikevaihto pienenee paikallisten olosuhteiden tai maassa vallitsevan yleisen laman vuoksi.
52) OFT:n raportissa on tutkittu tätä kysymystä ja OFT keskusteli tästä käytännöstä ympäristöministeriön kanssa, joka vuonna 1995 teki suurta tutkimusta Yhdistyneen kuningaskunnan liiketilojen vuokrasopimuksista. Vaikuttaa siltä, että vuokrien tarkistus ainoastaan ylöspäin on laajalle levinnyt käytäntö kaikkien liiketilojen kohdalla eikä siten koske erityisesti pubien vuokrasopimuksia. Vuokrien tarkistuksen ainoastaan ylöspäin voidaan sanoa rohkaisevan investointeja tiloihin, koska tulot ovat helpommin ennustettavissa. On myös arvioitu, että jos vuokria ei tarkistettaisi ainoastaan ylöspäin, vuokrataso voisi olla vuokrasopimuksen tekohetkellä korkeampi korvaukseksi siitä, että tulot ovat epävarmemmat.
Alennukset ja tasoitusedut
53) Koska toimijat, jotka eivät ole sitoutuneet ostamaan olutta tietyltä yhtiöltä (yksityiset pubinpitäjät), voivat saada Yhdistyneessä kuningaskunnassa olutostoista sellaisia alennuksia, joita ostositoumuksen tehneet toimijat eivät saa, komissio on arvioinut i) yksittäisten itsenäisten pubinpitäjien ja Whitbreadin sopimusvuokralaisten Whitbreadilta tehtävistä olutostoista maksaman hinnan nettohintaeron ja ii) Whitbreadin vuokralaisilleen myöntämien etujen arvon; nämä edut eivät ole helposti yksittäisten itsenäisten pubinpitäjien saatavissa tai ne ylittävät Whitbreadilla vuokralaisia kohtaan olevat sopimusvelvoitteet, jäljempänä `tasoitusedut`. Arvioinnin lähtökohtana oli OFT:n raportti, jota täydennettiin komission lisätutkimuksilla.
54) Hintaero on Whitbreadin yksittäisille itsenäisille pubin pitäjille tyypillisestä tuotevalikoimasta myöntämien keskimääräisten alennusten (puntaa/tynnyri) ja WPP-vuokralaisille myöntämien alennusten ero. Alennuksiin sisältyvät tynnyrissä kypsyvän ale-oluen ostoista annetut todelliset alennukset ja alempien WPP-listahintojen arvo verrattuna Whitbreadin listahintoihin.
55) Useimmat asianomaisista kolmansista ilmoittivat olevansa tietoisia siitä, että Whitbread myöntää yksityisille pubinpitäjille suurempia alennuksia kuin ne alennukset, jotka mainitaan johdanto-osan 93 kappaleessa taulukossa 3. Jotkut heistä ovat toimittaneet jäljennöksiä Whitbreadin tällaisille asiakkaille tekemistä tarjouksista. On kiistämättä totta, että yksittäisissä tapauksissa myönnetään korkeampia alennuksia, koska taulukko 3 perustuu kaikkien Whitbreadin yksittäisten itsenäisten asiakkaiden saamien alennusten keskiarvoon. Johdanto-osan 54 kappaleessa esitetyn mukaisesti taulukon 3 luvut on saatu itsenäisten pubinpitäjien keskimääräisestä alennuksesta, josta on vähennetty WPP:n vuokralaisille myönnetyt alennukset.
56) Toisessa huomautuksessa asetettiin kyseenalaiseksi Whitbreadin itsenäisinä pubinpitäjinä toimivien asiakkaiden määrä ja siten hintaeron perustan luotettavuus. Tämän suhteen voidaan todeta, että vuosina 1995/1996 ja 1996/1997 olutta toimitettiin yli [...] asiakkaalle, jotka ostivat yli [...] tynnyriä. Lisäksi sellaisille itsenäisille pubeille, joiden ostama tynnyrimäärä oli suunnilleen sama kuin WPP:n vuokralaisten keskimääräinen ostomäärä, myönnettyjen alennusten taso oli erittäin lähellä yleistä keskiarvoa, jota käytettiin vertailussa vuodelle 1996/1997 (16).
57) Niin sanottu vuokratuki on merkittävä tasoitusetu, joka saadaan vertaamalla ostovelvoitteen alaisen pubin maksamaa vuokraa ja ostovelvoitteista vapaan pubinpitäjän maksettavana olevia paikasta aiheutuvia kustannuksia. Vuokratuki voidaan laskea usealla eri menetelmällä. OFT:n raportissa luetellaan kolme vertailussa käytettävää päämenetelmää. Ensimmäisessä otetaan "keskivertopubi", arvioidaan paikan arvo ja jaettava voitto sekä verrataan seurauksena olevia kiinnitysmaksuja vuokraan, jonka panimo perisi. Toisessa menetelmässä tarkastellaan panimon pubipaikkaan sijoittaman pääoman tuottoprosenttia ja verrataan sitä arvioituun tavanomaiseen pääoman tuottoprosenttiin. Kolmannessa menetelmässä lasketaan ostovelvoitteen alaisen pubin vuokran ja liikevaihdon suhdeluvun ja ostovelvoitteesta vapaan pubin arvioidun vuokran ja liikevaihdon suhdeluvun välinen ero. Tätä kolmatta menetelmää käytettiin OFT:n raportissa, koska OFT:n käytettävissä oli eniten tähän menetelmään soveltuvia tietoja. Komissio on noudattanut tätä menetelmää, koska komissio pystyi siten käyttämään pohjana OFT:n tuloksia, mikä pienentää selvästi menettelystä aiheutuvia kustannuksia.
58) Käytännössä vuokratuki lasketaan vähentämällä a) ostovelvoitteen alaisesta kiinteistöstä saadut varsinaiset vuokratulot b) ostovelvoitteen alaisesta kiinteistöstä saadun
liikevaihdon 15 prosentin osasta (ostovelvoitteesta vapaan pubin oletettu vuokra on 15 prosenttia liikevaihdosta). Vuokratuki tynnyriä kohti lasketaan jakamalla kokonaisvuokratuki paikalle myytyjen tynnyrien yhteismäärällä. Taulukossa 3 ilmoitettua vuokratukea laskettaessa tehtiin seuraavat oletukset:
- ostovelvoitteen alaisen vuokratilan kokonaisliikevaihdon arvo laskettiin olettamalla, että maksettu vuokra on 12,72 prosenttia liikevaihdosta. Kyseinen prosenttiluku perustuu Whitbreadin sisäisiin asiakirjoihin, jotka on laadittu vuokra- tai vuokrantarkistusneuvotteluja varten, ja se koskee komission virkamiesten valitsemaa 30 pubia. Whitbread on ilmoittanut komissiolle, että WPP:n kaikkien paikkojen keskimääräisen vuokran ja liikevaihdon suhde on 12,19 prosenttia.
- tiedot vuosien 1990/1991 ja 1991/1992 vuokratuloista ja Whitbreadin toimittamasta tynnyrimäärästä koskevat kaikkia Whitbreadin vuokraamia pubeja ja ovat Whitbreadin toimittamia.
- vuodesta 1992/1993 vuoteen 1996/1997 tiedot vuokratuloista ja Whitbreadin toimittamasta tynnyrimäärästä koskevat pubeja, jotka on vuokrattu ilmoitettuja sopimuksia käyttämällä. Tiedot ovat Whitbreadin toimittamia, ja niihin sisältyy joitakin komission näiden tietojen perusteella tekemiä arvioita.
59) Useat vuokralaiset ovat ilmoittaneet vuokransa olevan enemmän kuin 15 prosenttia liikevaihdosta tai enemmän kuin komission laskema 12,72 prosentin keskiarvo. Pienilukuisen vuokralaismäärän huomautuksista ilmeni, että niiden vuokran ja liikevaihdon suhde oli alle 12,72 prosenttia. Yksikään näistä vuokralaisista ei kuitenkaan ole esittänyt perusteluja sitä edellä kuvailtua menetelmää vastaan, jota komissio on käyttänyt laskiessaan WPP:n ostovelvoitteen alaisten vuokrakiinteistöjen keskimääräistä vuokran ja liikevaihdon suhdelukua.
60) Eräs alan liitto ilmoitti huomautuksissaan, että Royal Institute of Chartered Surveyors, Yhdistyneen kuningaskunnan johtava liikekiinteistöalan asiantuntija, suosittelee liiketilan vuokraksi, mukaan lukien korjaus- ja vakuutuskustannukset, 10 15 prosenttia paikan arvosta. Erään Whitbreadin vuokralaisen mukaan on yleisesti tiedossa, että ostovelvoitteista vapaan keskivertopubin markkinahintainen vuokra on 8,5 12,5 prosenttia liikevaihdosta. Yksi tiedonannossa ilmoituksesta huomautuksia esittäneistä tilintarkastajista katsoo, että käytännössä vuokrien määrittelyn perustana on 50 prosenttia jaettavasta voitosta eli nettovoitosta. Sen vuoksiväitetään, että on väärin olettaa, että vuokra perustuu asianmukaisesti prosenttiosuuteen liikevaihdosta, ja siten on myös väärin olettaa, että ostovelvoitteesta vapaiden pubien vuokra perustuu 15 prosentin osuuteen liikevaihdosta. Hänen mielestään Whitbreadin vaatima kokonaisvuokra, toisin sanoen vuokra ja evättyjen alennusten suuruus ("wet rent"), asettaa vuokralaiset taloudellisesti epäedulliseen asemaan.
61) Komissio ei kiistä sitä seikkaa, että yrityksen ja (mahdollisen) vuokralaisen todelliset vuokra- ja vuokrantarkistusneuvottelut käydään varjotuloslaskelman perusteella, jossa otetaan huomioon seuraavat tekijät: tulos, johon pätevän vuokralaisen voidaan odottaa pääsevän; markkina-ala, jolla liike harjoittaa toimintaa; myytävä tuotevalikoima; ostovelvoitteen alaisten tuotteiden hankintaehdot; paikan koko ja kunto; toiminnan laajuus (esimerkiksi baarien lukumäärä). Whitbread selvittää nämä asiat vuokralaiselle ennen vuokraneuvotteluja ja ne on kuvailtu tarkasti vastikään julkaistuissa toimintasäännöissä.
62) Osapuolten neuvotteleman sopimusperusteisen vuokran määrittelyn perustana ei automaattisesti käytetä 50 prosentin osuutta jaettavasta voitosta. Markkinoilla vallitsevan vapaan kilpailun seurauksena osapuolet sopivat yleensä vuokrasta, joka on 40 60 prosenttia jaettavasta voitosta.
63) Tämän arvioinnin tarkoituksena ei kuitenkaan ole kuvailla, kuinka yksittäisistä vuokrista sovitaan, vaan vertailla keskimääräisiä vuokratasoja markkinoiden eri osilla. Vuokran ja liikevaihdon suhdeluvun käyttämisellä tässä analyysissa verrattuna ajateltavissa olevaan menetelmään, joka perustuu eroihin vuokran ja jaettavan voiton keskimääräisessä suhdeluvussa, on se etu, että ensimmäinen menetelmä ei perustu niin useisiin arvioihin muuttuvista tekijöistä. Pubien kustannusrakenteesta ei tarvitse tehdä arvioita, kun käytetään vuokran ja liikevaihdon suhdelukua.
64) Eri menetelmien tuloksien osalta ei olisi epätavallista todeta, että keskimääräinen ostovelvoitteesta vapaan pubin vuokra prosenttiosuutena tietyn pubin liikevaihdosta on 15 prosenttia ja keskimääräinen jaettava voitto on 50 prosenttia.
65) Komission menetelmässä jäljelle jäävän tärkeimmän muuttujan eli sen osalta, että ostovelvoitteesta vapaan pubin vuokraan sovelletaan 15 prosentin suuruista vuokran ja liikevaihdon suhdelukua, komissio tukeutuu seuraaviin seikkoihin:
- Gerald Eve, Chartered Surveyors, jäljempänä `Gerald Eve`, ilmoitti kirjeessä 17 päivältä maaliskuuta 1997 Whitbreadille, että tammikuussa 1994 annetussa kertomuksessa vuokrista, joita perittiin arviointipäivänä marraskuussa 1993 ostovelvoitteen alaisilta ja ostovelvoitteesta vapailta 36 otokseen valitulta pubilta eri puolilla maata, havaittiin ostovelvoitteesta vapaiden pubien vuokrien olevan yhteensä 28 prosenttia korkeammat kuin ostovelvoitteen alaisten pubien vuokrat yhteensä. Ostovelvoitteen alaisten ja ostovelvoitteesta vapaiden pubien vuokrien välisen suhteen odotettiin olevan suunnilleen samanlaisen maaliskuussa 1997.
- Gerald Eve ja Christie & Co. Surveyors, Valuers and Agents, jäljempänä `Christie`, ilmoittivat molemmat joulukuussa 1997, että ostovelvoitteen alaisten ja ostovelvoitteesta vapaiden pubien vuokran ja liikevaihdon suhdeluvut (ilmaistuna prosenttiosuutena bruttoliikevaihdosta ilman alv:tä) eroavat toisistaan 3 4 prosenttia.
- Gerald Eve ja Christie ovat ilmoittaneet eräälle toiselle panimolle, että useimpien ostovelvoitteista vapaiden pubien vuokria koskevien katsauksien mukaan ostovelvoitteista vapaiden pubien vuokra on 13 17 prosenttia. Ne ovat myös ilmoittaneet tälle panimolle, että niiden asiantuntijanlausunnon mukaan keskimääräiset vuokrat tällä alalla ovat yleensä noin 50 prosenttia pätevän toimijan keskimääräisestä nettovoitosta, josta jäljelle jäävän 50 prosenttia saa vuokralainen. Niissä tapauksissa, joissa vuokralaiselle jäävä 50 prosenttia ei riitä takaamaan vuokralaisen toimeentuloa, prosenttiosuus voi olla alhaisempi. Sitä vastoin sellaisten liikkeiden kohdalla, joissa alennustaso ja voitot ovat suurempia, 50 prosenttia suuremmat vuokrat eivät ole epätavallisia, ja niiden mielestä 60 prosenttia muodostaisi ylärajan.
- Nämä havainnot vahvistavat OFT:lle esitetyt tiedot, joiden mukaan itsenäiset pubit maksavat liikevaihdostaan 2 3 prosenttiyksikköä enemmän vuokraa kuin ostovelvoitteen alaiset panimoiden vuokralaiset ja itsenäisten pubien vuokrat ovat suuruudeltaan noin 14 15 prosenttia liikevaihdosta. Tämän perusteella OFT pystyi raportissaan käyttämään "vuokratuen" laskentamenetelmän perustana ostovelvoitteen alaisten vuokralaisten todella maksaman vuokran ja arvioidun 14 15 prosentin liikevaihto-osuuden välistä eroa.
66) Komissio katsoo sen vuoksi, että kaikista edellä esitetyistä syistä vuokraan ja liikevaihtoon perustuva menetelmä sopii ostovelvoitteen alaisten vuokralaisten vuokratuen arviointiin.
67) Whitbread on arvioinut asiantuntijapalveluiden keskimääräisen arvon ja niistä saatavan edun vuokralaiskohtaisesti kaikkina kyseisinä vuosina. Tämä arvo on sitten kerrottu niiden pubien kokonaismäärällä, jotka on vuokrattu ilmoitettujen sopimusten mukaan (lukuun ottamatta vuosia 1990/1991 ja 1991/1992, joiden osalta tiedot koskevat kaikkia WPP:n pubeja) ja jaettu näille pubeille toimitettujen tynnyreiden määrällä.
68) Whitbread on käyttänyt kahta eri laskentamenetelmää arvioidensa tukena. Ensimmäisessä laskettiin Whitbreadin vuokralaisten johtohenkilöstölle (aluepäälliköt, kiinteistönarvioijat, leasing-päälliköt ja catering-päälliköt) antamien ilmaisten palveluiden arvo. Kustannusta on sitten korotettu (kaksinkertaistettu) kuvastamaan kunkin yksittäisen itsenäisen pubin kustannuksia. Tästä summasta on sitten vähennetty korotettu kustannus, joka on aiheutunut Whitbreadin myyntijohtajien yksittäisille itsenäisille pubeille antamista palveluista.
69) Toisessa menetelmässä käytettiin Whitbreadin vuokralaisten tukemiseksi järjestämien vuotuisten liikkeenjohtopäivien lukumäärän arviota. Esimerkiksi vuonna 1994/1995, jolloin kunkin vuokralaisen saama hyöty arvioitiin 2 500 punnaksi, kahdeksan henkilötyöpäivää (viisi aluepäällikön työpäivää kuukausittaisesta liiketoimintaan liittyvästä päiväkäynnistä, neljännesvuosittaisesta iltakäynnistä, koulutustapahtumista ja kehitystyöstä, kaksi kiinteistöpäällikön työpäivää vuotuisesta kiinteistöntarkastuksesta, kehitystyöstä ja paikkaa koskevasta muusta oikeudellisesta neuvontatyöstä sekä yksi muiden päälliköiden työpäivä) katsottiin kaikkien pubien hyväksi ja lisäksi keskimäärin 2,5 henkilötyöpäivää katsottiin ruokaan suuntautuneiden pubien hyödyksi niille annettavasta catering-neuvonnasta, johon sisältyi kuukausittainen käynti ja koulutustilaisuuksia.
70) Arvioon eivät sisälly vuokralaisille annetuista erilaisista koulutus-, markkinointi- ja catering-toimintaan liittyvistä palveluista aiheutuneet WPP-tuen kustannukset. Whitbread arvioi, että tuen arvo WPP:n vuokralaista kohti oli 180 puntaa vuonna 1996/1997.
71) Huomautuksia esittänyt oikeustieteen professori totesi, että edellä mainittuihin toimiin käytetty liikkeenjohdon aika ei pelkästään vähennä panimoon sidottujen vuokralaisten kustannuksia, vaan sen seurauksena myös Whitbreadin omat kustannukset pienenevät ja sen liikevaihto sekä sijoitetun pääoman tuotto nousevat. Tämän vuoksi kaikkia kustannuksia ei pitäisi laskea panimoon sidotuille vuokralaisille.
72) Tämä kanta toistetaan melkein kaikissa muissa vuokralaisten tai niiden edustajien vastauksissa, joissa todetaan, että liiketoiminnan kehityspäällikön (Business Development Manager) päätehtävänä on valvoa oluen ostovelvoitetta ja vuokrasopimuksen muita ehtoja. Toiset vuokralaiset huomauttivat, että asiantuntijaneuvonta on tarpeen lähinnä eturistiriidoissa Whitbreadin kanssa.
73) Useat vuokralaiset ovat ilmoittaneet, että niiden Whitbreadilta saama kellaripalvelu on laadultaan erinomaista, vaikka jotkut vuokralaisista ovatkin ilmoittaneet, että Whitbreadin ostovelvoitteista vapaat asiakkaat saavat yhtä hyvää palvelua.
74) Vastauksena näihin huomautuksiin on syytä selventää, että tämä laskelma ei perustu palveluiden tarjoamisesta vastaavasta henkilöstöstä johtuviin kokonaiskustannuksiin, vaan Whitbreadin arvioon siitä, kuinka suuren osuuden kyseiset työntekijät käyttävät työajastaan suoraan vuokralaisten hyväksi. Liiketoiminnan kehityspäällikön ja kiinteistöpäällikön, joilla on tässä suhteessa tärkeimmät tehtävät, vuokralaisten tukemiseen käyttämän ajan osuus oli 78 ja 55 prosenttia. Tätä tietoa tukevat yksityiskohtaiset tiedot todellisista liiketoiminnan kehityspäällikön vierailuista tammikuun ja marraskuun välisenä aikana vuonna 1997 niihin 30 pubiin, jotka komission virkamiehet valitsivat vuokratuen laskemista varten (johdanto-osan 58 kappale), neljännesvuosittaiset ja vuotuiset selvitykset kiinteistöpäällikön toiminnasta, esimerkit toimitetuista työaikakorteista ja kuvaukset kaikista vuokralaisiin liittyvistä toiminnoista WPP:ssä.
75) Kolme vuokralaista kommentoi tarjottua koulutusta. Heidän mukaansa koulutus maksaa aina 30 puntaa/osallistuja, ja koulutustilaisuuteen osallistuu keskimäärin 15 edustajaa, jolloin ainakin marginaalikustannusten pitäisi tulla katetuiksi. Jotkut kursseista järjestetään maksuitta paikallisissa laitoksissa.
76) Koulutuksen tukikustannuksia ei ole otettu huomioon laskettaessa asiantuntijapalveluista saatavaa hyötyä. Whitbread on kuitenkin ilmoittanut, että sen toimintaohjelmaan kuuluu tuettu koulutus, joka kattaa pub-toiminnan harjoittamisen tärkeimmät tekijät. Koulutukseen kuuluu perehdyttämiskurssi, johon osallistutaan ennen pubin hankkimista ja joka kestää useita päiviä, sekä useanlaisia päivänpituisia seminaareja, joissa on keskimäärin 6 10 osallistujaa. Keskimääräinen maksu on 25 puntaa, ja sen tarkoituksena on saada takaisin osa koulutustiloista, materiaaleista (jotka vuokralaiset saavat mukaansa omaan käyttöönsä) ja opettajista (omat asiantuntijat ja ulkopuoliset konsultit) aiheutuvista kustannuksista. Whitbread ei kiistä sitä, että terveys- ja turvallisuus- tai elintarvikehygieniakoulutusta voi olla saatavilla muualta edullisemmin, mutta se ei olisi pubeja koskevaa koulutusta. Whitbread kiistää kuitenkin, että suuri osa muista seminaareista olisi saatavilla edullisempaan hintaan ulkopuolisilta. Se ilmoitti myös, että investoitaessa uuteen pubiin monenlaista koulutusta, joka kattaa asiakaspalvelun, elintarvikehygienian, myynnin edistämisen ja mainostaulujen käytön, annetaan ilmaiseksi vuokralaisille ja niiden henkilökunnalle.
77) Komissio katsoo kaiken sen perusteella, mitä edellä on esitetty "asiantuntijapalveluista", että Whitbreadin esittämät kaksi menetelmää niiden asiantuntijapalveluiden arvon laskemiseksi, joita WPP tarjoaa vuokralaisilleen verrattuna vastaaviin yksittäisille itsenäisille pubinpitäjille tarjottuihin palveluihin, mahdollistavat kohtuullisen arvion esittämisen. Komissio hyväksyy erityisesti ensimmäisessä menetelmässä kuvaillun kustannusten vertailun ja myöntää, että tällaisten kustannusten kaksinkertaistaminen, jotta saadaan näiden palveluiden arvioitu hinta tai arvo vapailla markkinoilla, on kohtuullista. Toisen menetelmän osalta viitataan erityisesti johdanto-osan 74 kappaleessa ilmoitettuihin prosenttiosuuksiin, joita asiakirjatodisteet tukevat. Pienentääkseen virhemahdollisuuden mahdollisimman pieneksi komissio pienentää tämän "tasoitusedun" arvon arvioinnissa Whitbreadin ilmoittamaa etua hieman. Niinpä edun määrää pienennetään 10 prosenttia ja asiantuntijapalveluiden taulukossa 3 esitettyjä lukuja (puntaa/tynnyri) muutetaan vastaavasti.
78) Hankintaetujen arvon laskemiseksi Whitbread toimitti vuokralaiskohtaisen "tukiarvon", joka kerrottiin ilmoitettujen sopimusten perusteella vuokrattujen pubien kokonaismäärällä ja jaettiin sitten kyseisille pubeille toimitettujen tynnyrien määrällä. Kokonaiskeskiarvon laskemisessa Whitbread otti huomioon laskelmat niiden pubien saamasta hyödystä, joiden ruokatarjoilu on laajaa, rajoitettua tai jotka eivät tarjoile ruokaa ollenkaan. Esimerkiksi vuonna 1996/1997 kokonaiskeskiarvo oli 3 580 puntaa. Tällaisia hankintaetuja ei tarjota Whitbreadin itsenäisille asiakkaille eikä ole koskaan tarjottu tarkasteltavana olevan ajanjakson aikana.
79) Ruokailupalveluja tarjoavia ja tarjoamattomia pubeja koskevien lukujen tueksi Whitbread toimitti yksityiskohtaisia tietoja kustakin yksittäisestä erästä, josta hankintaetua kertyi, ja arvioi kyseisen edun arvon. Vuoden 1996/1997 osalta yksityiskohtaisia tietoja toimitettiin seuraavista eristä: kaasu, vakuutus, luottokortit, lasit, perunalastut ja pähkinät, pakaste-elintarvikkeet, vedensäästölaitteet, seoskaasu, nestekaasu, lihatuotteet, saniteettituotteet ja tuhoeläintentorjunta.
80) Melkein kaikki vuokralaiset esittivät huomautuksia tästä seikasta. Useimpien mielestä näillä hankintaeduilla ei ole mitään arvoa heidän liiketoimintansa kannalta. Toiset ilmoittivat, että parempia ehtoja on melkein aina saatavilla muualta ja että he eivät pidä etuja arvokkaina (suunnilleen 1 5 puntaa/tynnyri viime vuosien aikana). Muutama vastaaja sanoi yhden tai kahden tietyn hankintaerän olevan edullisia ja toisten olevan saatavilla edullisimmin muualta. Useat vuokralaiset huomauttivat vastaavanlaisten järjestelmien olevan myös itsenäisten pubinpitäjien käytettävissä, mutta vain kaksi vuokralaista on nimennyt tällaisia vaihtoehtoja, joista toinen on nimeltään Les Routiers ja toinen kyseisen vuokralaisen omalla paikkakunnalla toimiva pubinpitäjien järjestön järjestelmä. Tämän jälkimmäisen järjestelmän perustaja on kuitenkin yksityinen voittoa tuottava järjestö, joka tarjoaa jäsenilleen etuja suurostoista. Niistä harvoista toimittajista, jotka ovat sekä WPP:n että yksityisten yritysten listalla, WPP:n toimittajien tarjoamat alennukset olivat parempia kaikissa tapauksissa. Les Routiers -järjestelmään viitannut vuokralainen ei antanut tarkempia tietoja. Whitbread ilmoitti, että Les Routiers tarjoaa mahdollisuuden suurostoihin, mutta sen jäseneksi pääsemiselle on rajoituksia ja jäsenyydestä on maksettava vuosimaksu. Tarjousten ostoehdot vaikuttavat rajoitetuilta ja Whitbreadin mukaan toimittajien hankinta- ja myyntimäärät ovat vähäisiä.
81) Eräs vuokralainen ilmoitti, että yrityksen sisäisen yhtenäisyyden ja tulosvastuullisuuden luomiseksi näistä eduista neuvoteltiin ensin panimojohtoisten pubien kanssa, jotka myös hyötyivät niistä ensin, ja myöhemmin niitä tarjottiin myös vuokrapubeille. Toinen vuokralainen sanoi, että nämä edut hyödyttivät vain laiskoja vuokralaisia, jotka eivät itse halunneet vaivautua hoitamaan neuvotteluja. Whitbread on ilmoittanut, että suurin osa vuokralaisille tarjotuista ehdoista perustuvat Whitbreadin itse johtamia pubeja koskeviin sopimuksiin, joihin liittyy se etu, että WPP voi varmistaa vuokralaisille edulliset ehdot Whitbreadin moninaisten liikesuhteiden perusteella. WPP:n on kuitenkin neuvoteltava erikseen tavarantoimittajien kanssa, koska yksittäisten vuokrapubien liiketoiminta eroaa Whitbreadin johtamien pubien liiketoiminnasta sellaisten tekijöiden osalta kuin velat, hallinto, yksittäisten tilausten suuruus ja toimitusten tiheys. Lisäksi WPP vaatii tavarantoimittajia selvittämään, mistä johtuu, että alempia hintoja, jos lainkaan, sovelletaan Whitbreadin johtamille paikoille.
82) Useat suurostoja koskevat vuokralaisten huomautukset eivät liity suoraan kuvailtuihin hankintaetuihin. Eräs vuokralainen kertoi ostaneensa hiljattain jääkoneen ja lasienpesukoneen WPP:n listahintaa halvemmalla hinnalla. Vaikka vuokralainen myöntääkin, että WPP:n suosittelemat tuotteet ovat erittäin korkeaa tasoa ja että jo suosittelua voidaan pitää etuna, näitä tuotteita, jotka tosin ovat WPP:n listalla, ei otettu huomioon edellä mainituissa laskelmissa, jotka perustuvat (tärkeimpien) tarjottujen tuotteiden valikoimaan. Toiset vuokralaiset ovat viitanneet Whitbreadin käyttämään alennusmuotoon, niin sanottu "plus pounds", joka koskee ostovelvoitteeseen kuulumattoman tynnyrioluen ostoja. Nämä alennukset voidaan maksaa rahana, käyttää maksujen suorittamiseen tai vaihtaa lentokilometreihin. Niitä ei pidetä hankintaetuina. Yhdessä niistä harvoista tapauksista, joissa vuokralaiset ovat esittäneet yksityiskohtaisia tietoja muualta saatavista paremmista ehdoista, on vertailu WPP:n voimassa olevaan tarjoukseen osoittanut, että kyseisen vuokralaisen mainitsemia luotto- ja pankkikortteja tarjottiin lähes samoilla ehdoilla kuin mitä WPP tarjosi.
83) Komissio tunnustaa, että voi olla mahdollista neuvotella erikseen WPP:n ehtoja paremmat ehdot samalta tavarantoimittajalta. Vaikka tämä pitäisi paikkansa kaikkien hankintaerien suhteen, se tosiseikka, että ostohalukas vuokralainen voi aloittaa hintaneuvottelut suuren pubin kanssa neuvotellun hinnan pohjalta, on jo sinänsä etu.
84) On itsestään selvää, että kaikille listatuille hankintaerille voi löytyä halvempia vaihtoehtoja muilta markkinoilla toimivilta yrityksiltä. On kuitenkin käytännössä mahdotonta verrata WPP:n tarjousta mahdollisiin muiden tavarantoimittajien vaihtoehtoisiin yksittäisiin tarjouksiin, koska on otettava huomioon useita tarjousten todelliseen arvoon vaikuttavia seikkoja kuten tavaroiden ja palvelujen laatu, yksityiskohtaiset ehdot, tavarantoimittajan kaupallinen asenne (luottamuksellisten) ehtojen tuntemiseen markkinoilla, asiakkaan koosta riippuvat eri ehdot sekä markkinatutkimuksiin käytetty aika, maantieteellinen saatavuus, luottamus tavarantoimittajaan ja ongelmien ratkaisu ja niin edelleen.
85) Edellä kuvaillussa hankintaetujen laskentamenetelmässä verrataan WPP:n ehtoja saman tavarantoimittajan tukkuhintoihin. Tällöin saadaan selville se etu, jonka yksittäinen vuokralainen saa, jos hän ei aktiivisesti hae parempia ehtoja tai palveluja ja ostaa julkaistun hintalistan mukaan. Komissio myöntää, että vähintään huomattava osa vuokralaisista etsii aktiivisesti edullisempia kauppoja, ainakin joidenkin tärkeimpien pubitoiminnan kustannuserien suhteen. Toisaalta suuri määrä vuokralaisia on todella käyttänyt WPP:n tarjousta: 1 010 hankki suositeltuja pakaste-elintarvikkeita, 988 vakuutuksen, 842 nestekaasua suurissa erissä, 384 luotto- ja pankkikortteja, 251 laseja, 177 kaasua (joiden markkinoilla on erittäin paljon vaihteluja), 158 perunalastuja ja pähkinöitä (WPP ei saa julkaista hintoja toimittajien herkkyyden vuoksi), 98 nestekaasua (arvioidusta 130 140 mahdollisesta asiakkaasta), 239 lihatuotteita (käyttäjät pääasiassa erikoispubeja), 50 200 saniteettituotteita ja noin 12 ennalta ehkäiseviä tuholaisten torjuntapalveluja (suurin osa tuholaisten torjuntapalveluista hankitaan tarpeen mukaan eikä tavarantoimittaja pidä erityisesti kirjaa siitä). Lisäksi viitataan tuoreeseen tutkimukseen, joka toteutettiin vuokralaisten keskuudessa vuoden 1997 osto-oppaasta. Saaduista 155 vastauksesta 37 (24 prosenttia) antoi sille parhaan arvosanan, 49 (32 prosenttia) antoi arvosanan kaksi, 42 (24 prosenttia) arvosanan kolme, 13 (8 prosenttia) arvosanan neljä ja 11 (7 prosenttia) alhaisimman arvosanan viisi ("hyödytön") (kolme vuokralaista ei vastannut).
86) Edellä esitettyjen hankintaetuja koskevien seikkojen perusteella komissio katsoo, että Whitbreadin laskemaa ja tiedonannossa ilmoituksesta esitettyä edun arvoa olisi alennettava sen huomioon ottamiseksi, että huomattava osa vuokralaisista etsii aktiivisesti tavarantoimittajan tarjoamia listahintoja halvempia tuotteita, kuten johdanto-osan 85 kappaleessa todetaan. Tämän alennuksen on kuitenkin oltava kohtuullinen ottaen huomioon aikaisemmat viittaukset hankintamääriin ja tyytyväisyyteen sekä lisäksi se, että luettelo sellaisista tavarantoimittajista, jotka ovat aikaisemmin toimittaneet Whitbreadin runsaslukuisille panimojohtoisille pubeille, on jo sinällään etu (vaikka lisäalennuksia ei tarjottaisikaan (17)). Tämän vuoksi ja pienentääkseen mahdollista virhemarginaalia mahdollisimman paljon komissio käyttää tämän tasoitusedun arvoa arvioidessaan perustana arvoa, joka on 25 prosenttia pienempi kuin Whitbreadin ilmoittamat ja tiedonannossa ilmoituksesta mainitut edut. Hankintaetuja koskevat taulukon 3 luvut (puntaa/tynnyri) on muutettu vastaavasti.
87) Vuokratuissa pubeissa toteutettuihin investointeihin liittyvä etu lasketaan vähentämällä asianomaisista kuluista Whitbreadin lisätulot, jotka ovat odotettavissa viiden vuoden kuluessa investointien seurauksena. Lisätuloihin sisältyy investoinneista johtuva keskimääräinen vuokrankorotus kerrottuna hankkeiden määrällä, joka on kerrottu viidellä.
88) Melkein kaikki investoinneista hyötyneet vuokralaiset antoivat yksityiskohtaisia tietoja Whitbreadin ja heidän itsensä tekemästä kokonaisinvestoinnista sekä WPP:n investoinnin jälkeisestä vuokrankorotuksesta. Vuokralaisten mukaan vuokrankorotus koskee (20-vuotisen) vuokrasopimuksen jäljellä olevaa kestoaikaa eikä pelkästään edellä kuvaillussa menetelmässä mainittua viittä vuotta. Jotkut totesivat, että lopulta investoinnista hyötyy aina Whitbread vuokrasopimuksen päättyessä.
89) Erään vuokralaisen mukaan WPP:n politiikkana on, että alle 20 000 punnan investoinnin tapauksessa vuotuinen vuokrankorotus on 20 prosenttia kustannuksista. Kun investointi on yli 20 000 puntaa, vuokrankorotus on 10 prosenttia. Investointien kohteena olleiden vuokralaisten esittämät tiedot vahvistavat tämän politiikan. Erään vuokralaisen mukaan vuokrankorotusprosentti on suurempi sellaisten investointien kohdalla, joiden tavoitteena ei ole juomien kulutuksen lisääminen.
90) On tietysti totta, että vuokrankorotus koskee yli viiden vuoden pituista aikaa, mutta niin koskee vuokralaisen investoinnista saama hyötykin. Vuokrasopimuksen päättymisen jälkeen vuokralaista koskee Englannissa ja Walesissa vuokratu
rva (Landlord and Tenant Act - katso johdanto-osan 34 kappale), jollei Whitbread halua itse käyttää paikkaa.
91) Edellä kuvaillun menetelmän tulos on kuitenkin yhdenmukainen niiden kahden vaihtoehtoisen menetelmän tuloksen kanssa, joilla voidaan laskea investointeihin liittyvä "tasoitusetu". Ensimmäinen vaihtoehdoista on asteittainen erittely, jossa edellä käytettyä keskimääräistä vuokrankorotusta alennetaan verojen jälkeisellä summalla (vuokramaksut ovat vähennyskelpoisia verotuksessa). Sitten nykyarvomenetelmää käyttämällä lasketaan vuokralaisten vuokrakustannukset ajan mittaan verrattuna Whitbreadin "ennakolta" maksamiin investointikustannuksiin. Kun käytetään "kohtuullista" (18) 10 prosentin alennusprosenttia ja keskimääräistä 30 prosentin vuokralaisten veroprosenttia, jäljempänä taulukossa 3 esitettyä tynnyrikohtaista etua voidaan jatkaa 16 vuotta eteenpäin ilman että luku pienenee. Tämä ajanjakso kattaisi vuokrasopimuksen jäljellä olevan kestoajan melkein kaikissa tapauksissa ja on monien investointien kohdalla itse asiassa pitempi kuin vuokrasopimuksen jäljellä oleva kestoaika.
92) Toisena vaihtoehtona olisi tarkastella etua vuokralaisen näkökulmasta. Se perustuu yhteentoista WPP:n itäisellä alueellaan maaliskuun ja syyskuun 1997 välisenä aikana loppuun saattamaan hankkeeseen. Tietoihin sisältyvät WPP:n menot (keskimäärin 92 000 puntaa), tunnetut tai arvioidut vuokralaisen menot (keskimäärin 17 500 puntaa), vuokralaisen vuokran jälkeisen voiton arvioitu kasvu (keskimäärin 11 700 puntaa) ja vuokralaisen investoinnin tuottoprosentti (keskimäärin 67 prosenttia). Keskimääräistä voitonkasvua verrataan sitten vuokralaisen investoinneista saamaan "tavanomaiseen" 15 prosentin tuottoprosenttiin, jolloin keskimääräiseksi eduksi saadaan 9 100 puntaa. Kun WPP:n menoja otokseen valituissa hankkeissa verrataan todelliseen keskiarvoon, saadaan vuokralaisten keskimääräiseksi "tasoituseduksi" 6 900 puntaa vuodessa. Kun tämän voiton mittaamiseen soveltuvaksi ajanjaksoksi otetaan viisi vuotta, tynnyrikohtaiset edut ovat yhdenmukaisia taulukossa 3 esitettyjen voittojen kanssa.
93) Hintaeron ja tasoitusetujen arvioinnin tulokset näkyvät seuraavasta taulukosta:
TAULUKON PAIKKA
94) Näiden "tasoitusetujen" lisäksi, joiden arvo voidaan määritellä, Whitbread on useassa sadassa vuokralaisen henkilökohtaiseen tilanteeseen tai liiketoimintaolosuhteisiin liittyvässä tapauksesa suostunut vuokrasopimuksen päättämiseen. Muutamassa tapauksessa Whitbread on suostunut vuokranalennukseen (19). Nämä "kumppanuuselementit" ja se seikka, että maksettava vuokra on alempi kuin ostovelvoitteista vapaan pubin vuokra, tukevat väitettä, että panimosopimuksen tehneiden vuokralaisten riski on erilainen kuin itsenäisten pubinpitäjien.
II OIKEUDELLINEN ARVIOINTI
A 85 ARTIKLAN 1 KOHTA
1. Merkitykselliset markkinat
1.1 Merkitykselliset tuotemarkkinat
95) Merkityksellisille tuotemarkkinoille kuuluvat periaatteessa kaikki tuotteet ja palvelut, joita kuluttaja pitää niiden ominaisuuksien, hinnan tai käyttötarkoituksen perusteella jokseenkin toisiaan korvaavina (20). Yhteisöjen tuomioistuin on todennut Delimitis-tuomiossa (21), että merkitykselliset markkinat määritellään yleensä kyseessä olevan taloudellisen toiminnan luonteen perusteella, tässä tapauksessa oluen myynti. Olutta myydään sekä vähittäiskaupan kautta että anniskelutilojen kautta. Kuluttajan kannalta viimeksi mainittu ala, joka koostuu erityisesti pubeista (22) ja ravintoloista, voidaan erottaa vähittäiskaupan alasta sen perusteella, että oluen myynti pubeissa ei käsitä pelkästään tuotteen ostoa vaan siihen liittyy myös palvelujen tarjonta, ja että oluen kulutus pubeissa ei olennaisesti riipu taloudellisista näkökohdista. Pub-myynnin erityisluonne on lähtöisin siitä, että panimot järjestävät tälle alalle erityisen jakelujärjestelmän, joka vaatii erityislaitteita, ja että alan hinnat ovat yleensä korkeammat kuin vähittäiskaupassa.
96) Yhdistyneen kuningaskunnan erityisen anniskeluoikeusjärjestelmän vuoksi on selvennettävä, mitkä anniskeluoikeuksien kolmen perusryhmän (ks. johdanto-osan 22 kappale) osista kuuluvat "pubien ja ravintoloiden" muodostamille merkityksellisille tuotemarkkinoille. Tässä yhteydessä viitataan asetusta koskevan tiedonannon 43 kohtaan, jossa todetaan, että "anniskelutilojen" käsite kattaa kaikki tähän tarkoitukseen käytetyt tilat, joihin on anniskeluoikeudet. Se kattaa myös yksityiset klubit. Tämä on ymmärrettävää, koska kaikille näille liikkeille, mukaan lukien liikkeille rajoitetuilla anniskeluoikeuksilla, on yhteistä se, että juomat ostetaan paikan päällä kulutusta varten ja että tarjottu palvelu muodostaa tärkeän tekijän. Komissio myöntää, että klubeissa oluen hinta, joka joulukuussa 1994 oli noin 82-83 prosenttia pubien hinnasta, on alhaisempi kuin pubeissa perittävä hinta (23). Tämä kuvastaa kuitenkin suurelta osalta sitä, että nämä klubit eivät tavoittele voittoa. Palvelutekijän vuoksi klubeissa perittävä hinta on kuitenkin korkeampi kuin supermarketeissa perittävä hinta. Lisäksi koko anniskelumyynnin, mukaan lukien klubit, erityinen jakelujärjestelmä on sama: erityislaitteet tynnyristä myyntiä varten, panimoiden listahinnat oluelle ja lainat, joihin liittyy ostovelvoitteita.
97) Tämän perusteella merkitykselliset markkinat käsittävät oluen jakelun anniskelupaikoille (anniskelumarkkinat kokonaisuudessaan). Kuten Delimitis-tuomiossa (24) todetaan, tähän ei vaikuta se, että anniskelu- ja vähittäismyynnin välillä on tiettyä päällekkäisyyttä silloin, kun uudet kilpailijat pystyvät tekemään tavaramerkkinsä tunnetuiksi vähittäiskaupassa ja käyttämään niiden mainetta hyväksi anniskelumarkkinoille pääsemiseksi.
1.2 Merkitykselliset maantieteelliset markkinat
98) Oluen anniskelupaikoille myynnin objektiiviset kilpailuolosuhteet kysynnän ja tarjonnan suhteen vaihtelevat huomattavasti yhteisön eri osissa. Kuten yhteisöjen tuomioistuin on todennut Delimitis-tuomion 18 kohdassa, useimmat oluen toimitussopimukset ovat edelleen kansallisia. Tämän vuoksi sovellettaessa yhteisön kilpailusääntöjä sopimukseen on otettava huomioon anniskelupaikoille tarkoitetun oluen jakelumarkkinat Yhdistyneessä kuningaskunnassa.
99) Yhdistyneen kuningaskunnan markkinat eroavat myös muiden jäsenvaltioiden olutmarkkinoista olutmääräysten (johdanto-osan 15 kappale), tynnyrioluen suuren kulutuksen (johdanto-osan 18 kappale), panimojohtoisten pubien olemassaolon (johdanto-osan 21 kappale), pubeja koskevien anniskelumääräysten (johdanto-osan 22 ja 33 kappale) ja tarjottujen ale-olutlajien suuren määrän (johdanto-osan 42 kappale) vuoksi.
2. Yritysten välinen sopimus
100) Whitbread ja vuokralaiset ovat 85 artiklan 1 kohdassa tarkoitettuja yrityksiä.
101) Yksittäiset Whitbreadin ja kunkin vuokralaisen väliset vuokrasopimukset, jotka ovat samanmuotoisia kuin edellä kuvaillut vakiosopimukset, ovat 85 artiklan 1 kohdassa tarkoitettuja sopimuksia.
3. Merkittävimpien rajoitusten kilpailua rajoittava vaikutus
3.1 Merkittävimpien rajoitusten kuvaus ja luonne
102) Vuokrasopimusten kaltaisia oluentoimitussopimuksia luonnehditaan yleensä viittaamalla yksinostovelvoitteeseen, jota yleensä tuetaan kilpailukiellolla (25). Nämä lausekkeet on muotoiltu vuokrasopimuksessa seuraavalla tavalla (johdanto-osan 42 ja 43 kappale):
- vuokralaisen on ostettava Whitbreadilta tai sen nimeämältä toimittajalta eikä muulta henkilöltä tai yritykseltä kaikki sopimuksessa mainitut oluet (lukuun ottamatta vierasolutlauseketta), jotka hän tarvitsee myyntiin tiloissaan; käytännössä panimo voi vapaasti lisätä hinnastoonsa merkkejä taikka korvata tai poistaa siinä olevia merkkejä (yksinostovelvoite),
- vuokralainen ei saa myydä tiloissa tai asettaa näytteille taikka tuoda tiloihin myyntitarkoituksessa a) olutta, joka on samaa lajia kuin sopimuksessa mainittu olut mutta jota Whitbread tai sen nimeämä toimittaja ei toimita; tai b) mitään muuta olutta, jollei i) sitä ole pakattu pulloihin, tölkkeihin tai muihin pieniin pakkauksiin tai jollei ii) se ole tynnyriolutta, jonka myynti tynnyrioluena on tavanomaista taikka tarpeen vuokralaisen asiakkaiden riittävän kysynnän tyydyttämiseksi (kilpailukielto).
103) Voidaan havaita, että tiettyjä olutlajeja koskevan nimenomaisen kilpailukiellon lisäksi yksinostovelvoite on muotoiltu siten, että se sisältää hiljaisen kilpailukiellon sanamuodolla "sopimuksessa mainitut oluet".
104) Yksinostovelvoitteen vuoksi vuokralaiset eivät voi hyväksyä muiden toimittajien tarjoamia sopimuksessa määriteltyjä tuotteita. Vuokralaiset eivät voi hyötyä kilpailusta panimon ja muiden oluen tukkukauppiaiden välillä, jotka tarjoavat samoja merkkejä (tavaramerkin sisäisen kilpailun rajoittaminen).
105) Nimenomainen ja hiljainen kilpailukielto, joka koskee sopimuksessa määriteltyjä olutlajeja, toisin sanoen vuokralaisten kieltäminen ostamasta sopimuksessa mainitun olutlajin muita merkkejä muilta oluen tuottajilta, rajoittaa merkkien välistä kilpailua. Niiden olutlajien ostamista, joita ei määritellä sopimuksessa, koskevat sopimusmääräykset asettavat vuokralaisille tiettyjä hallinnollisia rajoituksia, mutta eivät todella rajoita heidän kykyään tarjota tällaisia sopimuksessa mainitsemattomia olutlajeja tiloissaan. Sen vuoksi näillä lausekkeilla ei ole kilpailua rajoittavaa vaikutusta.
3.2 Kilpailun rajoittaminen
106) Sen jälkeen kun on todettu panimoiden vuokrasopimusverkoston aikaansaaman kilpailun rajoittumisen luonne, on tutkittava, kuinka sopimukset vaikuttavat vähittäiskauppiaisiin ja tavarantoimittajiin merkityksellisillä markkinoilla (26).
107) Asiassa Brasserie De Haecht vastaan Wilkin (27) yhteisöjen tuomioistuin katsoi, että oluentoimitussopimuksen vaikutuksia on arvioitava siinä taloudellisessa ja oikeudellisessa yhteydessä, jossa ne esiintyvät ja jossa ne voisivat yhdessä muiden kanssa vaikuttaa kumulatiivisesti kilpailuun. Sen vuoksi on ensin välttämätöntä arvioida kaikkien Yhdistyneessä kuningaskunnassa sovellettavien sopimusten kokonaisvaikutus. Edellä mainitun tuomion mukaan useiden samanlaisten sopimusten kumulatiivinen vaikutus muodostaa kuitenkin yhden tekijän useista arvioitaessa mahdollista kilpailun estymistä, rajoittumista tai vääristymistä (28).
3.2.1 Useiden samanlaisten sopimusverkostojen kumulatiivinen vaikutus
108) Tämän arvioinnin tarkoituksena on mitata Yhdistyneen kuningaskunnan anniskelumarkkinoiden sulkemisen aste ja määritellä siten, kuinka korkeat markkinoille pääsyn esteet ovat kaikkien panimoiden sopimusverkostojen kumulatiivisen vaikutuksen seurauksena muiden kotimaisten tai ulkomaisten panimoiden edessä, jotka aikovat tulla itsenäisesti anniskelumarkkinoille. Toisin sanoen on arvioitava, voivatko muut panimot saada loppukuluttajia asiakkaikseen kysymyksessä olevien panimoiden määrittelemillä kilpailuedellytyksillä (29).
109) Koska Whitbread teki vuokrasopimuksista ilmoituksen saadakseen niille poikkeusluvan, joka on voimassa sopimusten tekopäivästä alkaen, arviointi on tehtävä vuodesta 1990, jolloin 20 vuoden vuokrasopimus otettiin käyttöön.
110) Panimoiden sopimusverkostojen aikaansaama markkinoiden sulkeminen on eri muotoista. Ensiksi Yhdistyneen kuningaskunnan panimot ovat integroituneet vertikaalisesti vähittäiskaupan tasolle. Tämä vertikaalinen integroituminen tapahtuu siten, että panimot johtavat itse pubeja ja vuokraavat omistamiaan pubeja. Lisäksi on myös "vertikaalisia sopimuksia" kahdella tasolla: joko on vertikaalisia sopimuksia, joilla yritys sitoo itseensä vähittäiskaupan liikkeitä lainasopimusten avulla tai tukkukaupan liikkeitä (itsenäiset tukkukauppiaat, panimotoimintaa harjoittamattomat pub-ketjut tai muut tukkukauppaa harjoittavat panimot) muun muassa yksinosto-, vähimmäisosto- ja varastointivelvollisuuksia sisältävien toimitussopimusten avulla.
111) Taulukosta 2 (johdanto-osan 23 kappale) näkyy, että vuokrattujen ja panimoiden itse johtamien pubien myynnin osuus anniskelumyynnistä oli vuonna 1985 noin 55 prosenttia. Lainasopimuksilla katettiin lisäksi 22 prosenttia anniskelumarkkinoista kyseisenä vuonna. Koska Yhdistyneen kuningaskunnan oluen anniskelumarkkinoilla tapahtui vain vähän muutoksia ennen olutmääräyksiä, vuoden 1985 tietojen katsotaan kuvaavan ainakin vuosia 1985-1989. Vuonna 1990 olutmääräyksiä ei ollut vielä pantu kokonaan täytäntöön, minkä vuoksi arviolta yhä noin 70 prosenttia oluen kulutuksesta Yhdistyneen kuningaskunnan anniskelumarkkinoilla tapahtui panimoihin sidoksissa olevissa liikkeissä, vaikka tilanne alkoikin muuttua edellisiin vuosiin verrattuna.
112) Vuonna 1997, joka on viimeinen vuosi, jolta tällaisia tietoja on käytettävissä, panimoiden vuokraamien ja niiden itse johtamien pubien osuus kokonaismyynnistä oli 27,2 prosenttia. Lainasopimusten tehneiden pubien osuus oli 18,1 prosenttia. Määrittelemätöntä osuutta lainasopimuksen tehneiden pubien myymästä oluesta ei ole toimitettu sen pubinpitäjän sopimuksessa olevan velvoitteen perusteella, jonka mukaan pubinpitäjän on ostettava tietty määrä olutta lainan antavalta panimolta (ks. johdanto-osan 25 kappale) (30). Todennäköisesti kuitenkin vähintään 10 prosenttia anniskelupaikoissa myydystä oluesta toimitetaan tällaisen sitovan ostovelvoitteen perusteella. Sen vuoksi on pääteltävä, että Yhdistyneen kuningaskunnan panimoiden sopimuksilla sitoma osuus myynnistä on enintään 45,3 prosenttia (mutta todennäköisimmin vähintään 37 prosenttia). Tämä osuus vie toisilta panimoilta mahdollisuuden päästä suoraan vähittäiskaupan tasolle Yhdistyneen kuningaskunnan anniskelumarkkinoilla.
113) On esitetty, että sen jälkeen kun olutmääräykset tekivät mahdolliseksi lainasopimuksen päättämisen kolmen kuukauden irtisanomisajalla, tällaisten sopimusten ei pitäisi enää katsoa estävän markkinoille pääsyn mahdollisuuksia.
114) Komissio myöntää, että yksittäinen pääsy lainasopimuksen tehneisiin liikkeisiin ei ole aina mahdotonta, koska on olemassa tuntematon määrä lainasopimuksia, joihin ei sisälly yksinoikeuksia (31). Muiden panimoiden mahdollisuudet tavoittaa loppukuluttaja suoraan kyseisen panimon itse määrittelemillä kilpailuedellytyksillä ovat kuitenkin rajoitetut yksinoikeuksia sisältämättömien lainasopimusten perusteella toimitettujen määrien vuoksi.
115) Komissio myöntää myös, että olutmääräykset helpottavat lainasopimuksen päättämistä. Keskimääräinen neljän vuoden kesto osoittaa kuitenkin, että sopimussuhde ei ole tilapäinen. Lisäksi panimon, joka haluaa aloittaa itsenäisesti toimitukset lainasopimuksen tehneelle pubille, on tarjottava pubinpitäjälle rahoitus ensimmäisen lainan takaisinmaksamista varten (useimmiten tekemällä uusi lainasopimus). Näiden panimoiden välinen kilpailu ei siten rajoitu oluen laatuun ja (suoraan) hintaan, vaan myös toisen panimon on tarjottava lainasopimuksia. Lisäksi on syytä huomauttaa, että itsenäinen toimitusten aloittaminen lainasopimuksen tehneelle pubille on mahdollista vain panimolla, joka tarjoaa kaikkia tai lähes kaikkia olutlajeja, joita pubinpitäjä tarjoaa asiakkailleen, koska muuten lainan kaikki rahoituskustannukset olisi saatava takaisin yhden merkin (tai vähäisen merkkimäärän) myynnillä.
116) Sitä ei kiistetä, että muut panimot voivat päästä myös välillisesti markkinoille, jos panimo/tukkukauppias, joka sitoo liikkeen itseensä (vuokra- tai lainasopimuksella), on valmis toimittamaan näille liikkeille muiden panimoiden olutta. Markkinoiden sulkemista koskeva arviointi kuitenkin keskittyy muiden panimoiden mahdollisuuksiin päästä markkinoille itsenäisesti, mikä ei ole seurausta nykyisten kilpailijoiden horisontaalisesta yhteistyöstä. Tällainen yhteistyö voi rajoittaa kyseisten panimoiden merkkien välistä kilpailua, ja panimo päästää toisen panimon oluen liikkeisiinsä vain, kun se on sen etujen mukaista.
117) Sen osuuden lisäksi, minkä Yhdistyneen kuningaskunnan panimoista suoraan riippuvaiset anniskelupaikat (panimoiden itse johtamat ja niiden vuokraamat pubit sekä lainasopimuksen panimon kanssa tehneet pubit) myyvät, on otettava huomioon se 19,7 prosenttia (vuonna 1997), joka myydään panimotoimintaa harjoittamattomien pub-yhtiöiden vuokraamien tai itse johtamien pubien kautta. Arviolta noin 13 prosenttia myynnistä tapahtuu pub-yhtiöiden ja panimoiden välisten "sitovien" toimitussopimusten perusteella. Tähän lukuun sisältyy Inntrepeneur Pub Company Limitedin, Spring Estates Limitedin ja Allied Domecq Retailingin myynti; näiden yhtiöiden oli vuonna 1997 (32) ostettava pubiensa tarvitsema olutmäärä kokonaisuudessaan yhdeltä kansalliselta panimolta. Lisäksi lukuun sisältyvät neljän kansallisen panimon arviot siitä, kuinka paljon ne toimittavat sopimusten perusteella muille pub-yhtiöille.
118) Siten voidaan päätellä, että noin 58 prosenttia (mutta todennäköisimmin vähintään 50 prosenttia) oluen anniskelumyynnistä Yhdistyneessä kuningaskunnassa vuonna 1997 tapahtui panimoiden asettamien ostovelvoitteiden perusteella. Sen vuoksi Yhdistyneen kuningaskunnan panimoiden sopimukset, joilla ne sitovat yrityksiä itseensä, ovat yhdessä vaikuttaneet merkittävästi mahdollisuuksiin päästä itsenäisesti Yhdistyneen kuningaskunnan oluen anniskelumarkkinoille.
3.2.2 Muut tekijät
119) Yhteisöjen tuomioistuin on myös todennut, kuten mainitussa Delimitis-tuomiossa vahvistetaan, että yksinostosopimusten vaikutus on vain yksi tekijä monien muiden joukossa, jotka liittyvät siihen taloudelliseen ja oikeudelliseen yhteyteen, jossa sopimusta on arvioitava. Muita huomioon otettavia tekijöitä ovat ensinnäkin tekijät, jotka liittyvät markkinoille pääsyn mahdollisuuksiin, ja toiseksi edellytyksiin, joilla kilpailuvoimat toimivat merkityksellisillä markkinoilla.
3.2.2.1 Markkinoille pääsyn mahdollisuudet
120) Delimitis-tuomion 21 kohdassa viitataan uuden kilpailijan todellisiin käytännön mahdollisuuksiin päästä sopimusverkoston jäseneksi hankkimalla markkinoilla jo toimiva panimo myyntiverkostoineen, tai kiertää sopimusverkosto avaamalla uusia pubeja. Tässä yhteydessä on otettava huomioon yritysostoja ja myyntipisteiden perustamista koskevat säännöt ja sopimukset sekä se liikkeiden vähimmäismäärä, joka on välttämätön jakelujärjestelmän kannattavan toiminnan varmistamiseksi. Se, että markkinoilla on myös oluen tukkukauppiaita, jotka eivät ole riippuvaisia tuottajista, on myös tekijä, joka voi helpottaa uuden tuottajan pääsyä kyseisille markkinoille, koska uusi tuottaja voi käyttää näiden tukkukauppiaiden myyntiverkkoa oman oluensa jakeluun.
121) Anniskeluoikeuslainsäädännön vuoksi ei ole helppoa avata suurta määrää pubeja parin vuoden aikana (ks. johdanto-osan 33 kappale). Vaikka pubeja myydään Yhdistyneessä kuningaskunnassa jatkuvasti ja huomattava määrä pubeja on myyty yksittäin, on uuden kilpailijan investoitava paljon (33) myyntiverkoston hankkimiseen tai uusien pubien avaamiseen. Lisäksi kilpailijan olisi muututtava pelkästä panimosta myös Yhdistyneessä kuningaskunnassa toimivaksi vähittäiskauppiaaksi. Tämä edellyttäisi lisäksi horisontaalisia yhteyksiä muihin Yhdistyneen kuningaskunnan panimoihin kaikkien eri olutlajien saamiseksi, joita pubien on tarjottava, koska uudet kilpailijat (varsinkin ulkomaiset kilpailijat) tarjoavat useammin yksittäisiä merkkejä eivätkä koko Yhdistyneessä kuningaskunnassa tavallista olutvalikoimaa.
122) Ulkomaiset panimot ovat viime vuosien aikana ottaneet muutaman kerran suoraan haltuunsa Yhdistyneen kuningaskunnan panimoita (mukaan lukien niiden sidoksissa olevat pubit), mutta useimmissa tapauksissa ulkomainen panimo on sen jälkeen myynyt osuutensa jälleen (alankomaalainen Grolsch-panimo Ruddlesissa ja australialainen Foster's-panimo Couragessa).
123) Lisäksi itsenäisillä tukkukauppiailla Yhdistyneen kuningaskunnan oluen jakelussa oleva suhteellisen pieni asema (johdanto-osan 20 kappale) tekee ulkomaiselle tai uudelle panimolle vaikeaksi päästä itsenäisesti markkinoille.
124) Tämän vuoksi ulkomaiset panimot antavat useimmissa tapauksissa jollekin paikalliselle panimolle käyttöluvan tuottaa ja jakaa tuotteitaan Yhdistyneessä kuningaskunnassa, jolloin ne pääsevät näiden panimoiden pubeihin ja jakelujärjestelmiin, joilla toimitetaan olutta itsenäisille pubeille. Tällöin Yhdistyneen kuningaskunnan panimo voi vaikuttaa paljon ulkomaisen panimon tavaramerkin asemointiin ja markkinointiin (mainontaan).
125) Komissio myöntää, että panimotoimintaa harjoittamattomien pub-yhtiöiden pubien vähittäismyynnin lisääntyminen tarjoaa ainakin teoriassa muille panimoille paremmat mahdollisuudet päästä Yhdistyneen kuningaskunnan oluen anniskelumarkkinoille. Vaikka tulokkaalla olisi vain yksi merkki, uuden tulokkaan on todellakin paljon helpompi tehdä sopimus pub-yhtiön kanssa, jolloin se pääsisi kyseisen yhtiön pub-ketjun kaikkiin pubeihin, verrattuna sopimusten tekemiseen yksittäisten pubien kanssa. Kuten johdanto-osan 117 kappaleessa todetaan, tämän markkina-alan avoimuutta ei kuitenkaan voida arvioida tarkasti. Lisäksi panimon olisi järjestettävä itse jakelu, jos se haluaisi toimittaa sellaiselle pub-yhtiölle, jolla ei ole omaa jakelujärjestelmää (ks. myös johdanto-osan 21 ja 30 kappale).
3.2.2.2 Kilpailuvoimat markkinoilla (34)
126) Yhdistyneen kuningaskunnan panimoteollisuus on läpikäynyt keskittymisprosessin (johdanto-osan 19 kappale). Oluen kokonaiskysynnän samoin kuin sen kysynnän anniskelumarkkinoilla odotetaan laskevan edelleen tai parhaimmassa tapauksessa pysyvän ennallaan (johdanto-osan 16 kappale). Lisäksi yhden ainoan merkin vaatimat yhä suuremmat mainoskulut (jotka ovat jo suoritettuja kiinteitä kustannuksia) kannustavat ulkomaisia panimoita tekemään käyttölupasopimuksia. Lisäksi mahdollisuudet käyttää hyväksi oluen vähittäismyynnissä myymälöissä saavutettua mainetta anniskelumarkkinoille pääsemiseksi ovat pienemmät Yhdistyneessä kuningaskunnassa kuin muissa Euroopan maissa, koska myymälämyynnin osuus oluen kokonaismyynnistä on vain 27 prosenttia (johdanto-osan 16 kappale).
3.3 Delimitis-koetta koskeva päätelmä
127) Voidaan päätellä, että kaikkia sellaisia sopimuksia, joilla yrityksiä sidotaan panimoihin, mukaan lukien muun muassa tehdyt oluentoimitussopimukset, sekä muiden Yhdistyneen kuningaskunnan anniskelumarkkinoiden taloudellisen ja oikeudellisen yhteyden kannalta merkityksellisiä tekijöitä koskeva tarkastelu osoittaa, että sopimukset, joilla yritykset sidotaan panimoon, vaikuttivat vuonna 1990 ja vaikuttavat edelleen tuoreimpien tietojen perusteella kumulatiivisesti uusien kotimaisten ja ulkomaisten kilpailijoiden itsenäistä markkinoille pääsyä estävästi.
3.4 Merkittävä myötävaikutus
128) On myös tarpeen arvioida, kuten yhteisöjen tuomioistuin selvensi Delimitis-tuomion 24 kohdassa, missä määrin kyseisen panimon tekemät sopimukset myötävaikuttavat kaikkien markkinoilta löydettyjen samanlaisten sopimusten kumulatiiviseen vaikutukseen. Yhteisön kilpailusääntöjen mukaan vastuu tällaisesta markkinoiden sulkemisesta on kohdistettava niihin panimoihin, jotka myötävaikuttavat siihen merkittävästi. Tämän vuoksi sellaisten panimoiden tekemät oluen toimitussopimukset, joiden osuus kumulatiivisesta vaikutuksesta on vähäinen, eivät siten kuulu 85 artiklan 1 kohdan kiellon soveltamisalaan. Niinpä arvioitaessa kyseisen panimon osuutta, tässä tapauksessa Whitbreadin, on otettava huomioon kaikki liikkeet, jotka on sidottu panimoon muun muassa sopimuksiin sisältyvällä yksinostovelvoitteella ja kilpailukiellolla. Toisin sanoen Delimitis-tuomion mukaan verkoston on vaikutettava merkittävästi kaikkien panimon tekemien sopimusten taloudellisessa ja oikeudellisessa yhteydessään aikaansaamaan markkinoita sulkevaan vaikutukseen (35).
129) Tällöin otetaan huomioon Whitbreadin koko verkoston vaikutus; jos verkoston todetaan vaikuttavan kilpailua rajoittavasti, koskee tämä toteamus yhtä lailla kaikkia siihen osallistujia (36).
3.4.1 Olutta koskeva de minimis -tiedonanto (37)
130) Whitbread ei selvästi ole tiedonannossa määritelty "pieni panimo", koska se tuottaa yli 200 000 hehtolitraa, sen markkinaosuus on yli 1 prosentti Yhdistyneen kuningaskunnan anniskelumarkkinoista ja vakiomuotoinen 20 vuoden vuokrasopimus on pitempi kuin tiedonannossa mainittu enintään 15 vuoden sopimus.
3.4.2 Yksittäinen arviointi
131) Yhteisöjen tuomioistuin päätti Delimitis-tuomiossa (38), että yksittäisen sopimuksen myötävaikutuksen merkitys riippuu sopimuspuolten asemasta merkityksellisillä markkinoilla ja sopimuksen kestosta. Tuomion 25 ja 26 kohdassa yhteisöjen tuomioistuin selventää, että tätä asemaa ei määritellä pelkästään panimon ja sen yritysryhmän, johon se mahdollisesti kuuluu, markkinaosuuden mukaan vaan myös niiden liikkeiden lukumäärän mukaan, jotka ovat sidoksissa panimoon tai siihen yritysryhmään, johon se kuuluu, verrattuna merkityksellisillä markkinoilla toimivien anniskelupaikkojen kokonaismäärään. Sopimuksen kestosta tuomioistuin totesi, että jos kesto ylittää selvästi merkityksellisillä markkinoilla tehtyjen oluen toimitussopimusten keskimääräisen keston, yksittäinen sopimus kuuluu 85 artiklan 1 kohdan kiellon soveltamisalaan. Suhteellisen pienen markkinaosuuden omistava panimo, joka sitoo myyntipisteensä itseensä useiksi vuosiksi, voi myötävaikuttaa markkinoiden sulkemiseen yhtä merkittävästi kuin suhteellisen voimakkaassa markkina-asemassa oleva panimo, joka tavallisesti vapauttaa liikkeet velvoitteista lyhyemmän ajan jälkeen.
132) Saksan jäätelöalaa koskevissa asioissa yhteisöjen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin viittasi arvioidessaan kyseessä olevien yritysten merkittävää myötävaikutusta (kyseisen yrityksen) voimakkaaseen asemaan merkityksellisillä markkinoilla ja erityisesti sen markkinaosuuteen (39). Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on siten käyttänyt perustana laajempaa kokonaismarkkinaosuuden määritelmää.
133) Arvioitaessa panimon myötävaikutusta on sen vuoksi otettava huomioon sen asema merkityksellisillä markkinoilla ja erityisesti se, kuinka se vaikuttaa sitomisjärjestelyillä markkinoiden sulkemiseen, sekä lisäksi panimon kilpailua rajoittavien sopimusten, varsinkin vakiosopimusten, kesto.
134) Panimon myötävaikutuksen arvioinnissa otetaan huomioon panimon itse johtamat pubit, vaikka ne eivät välttämättä sinänsä kuulukkaan 85 artiklan 1 kohdan soveltamisalaan, koska kyseessä ei ole itsenäisten toimijoiden välinen sopimus. Tarkasteltaessa ilmoitettuja sopimuksia (osana panimon verkostoa) on erityisen tärkeää, että otetaan asianmukaisella tavalla huomioon kansallisen panimon johtamien pubien markkinoita sulkeva vaikutus, koska olutmääräyksissä rajoitetaan sopimusten avulla sidottujen pubien kokonaismäärää. Panimo voi päättää vapaasti, vuokraako se nämä pubit vai johtaako se niitä itse. Niinpä panimo voi milloin tahansa tarjota sillä hetkellä itse johtamalleen pubille vuokrasopimusta ja vuokrasopimuksen päätyttyä panimo voi muuttaa vuokrapubin itse johtamakseen pubiksi.
135) Whitbreadin "sidotun verkoston" muut segmentit ovat Whitbreadin lainasopimukset ja olutmäärät, jotka sen "tukkukaupan kumppaneiden" on ostettava (yksinostovelvoitteet, vähimmäisostovelvoitteet, varastointivelvoitteet, kilpailukiellot ja niin edelleen). Komissiolla ei kuitenkaan ole tarkkoja tietoja tästä "kanavasta", kuten todetaan johdanto-osan 12 kappaleessa. Lisäksi arvioitaessa minkä tahansa panimon roolia markkinoilla voidaan ottaa huomioon myös panimon kokonaisosuus Yhdistyneen kuningaskunnan anniskelumarkkinoista ja sen osuus Yhdistyneen kuningaskunnan oluen tuotantomarkkinoista.
136) Whitbreadin vuonna 1990/1991 omistamien 6 162 pubin (joista 4 291 oli vuokrattu) osuus anniskelupaikkojen kokonaismäärästä oli 4 prosenttia ja vuonna 1996/1997 omistamien 4 490 pubin (joista 2 130 vuokrattuja) osuus oli 3 prosenttia. Taulukon 1 mukaan (johdanto-osan 10 kappale) niiden osuus anniskelumyynnin määrästä oli vuonna 1990/1991 5,67 prosenttia ja 1996/1997 4,92 prosenttia (näistä luvuista panimon omistamien pubien osuus oli 2,98 ja 1,70 prosenttia). Whitbreadin ostovelvoitteisiin perustuva myynti, josta komissiolla on tietoja, nimittäin myynti edellä mainituille pubeille ja lainasopimuksen tehneille pubeille, oli kyseisinä vuosina 7,59 ja 6,12 prosenttia Yhdistyneen kuningaskunnan anniskelumarkkinoiden volyymista. Niinpä myynti sidottujen (eli vuokrattujen, lainoitettujen tai itse johdettujen) pubien kautta muodostaa puolet Whitbreadin kokonaismyynnistä anniskelumarkkinoilla, jolla sen markkinaosuus on 12-13 prosenttia. Tähän huomattavaan "sidottuun" markkinaosuuteen on vielä lisättävä johdanto-osan 135 kappaleessa kuvaillut "tukkukaupan kumppaneiden" ostovelvoitteet.
137) Whitbreadin jakelujärjestelmän eri järjestelyiden keston osalta on todettava, että Whitbreadin omistamat pubit ovat periaatteessa aina yritykseen sidottuja. Tämä ei koske pelkästään itse johdettuja pubeja, vaan myös vuokrattuja pubeja, jotka yhden (pitkä- tai lyhytaikaisen) vuokrasopimuksen päättymisen jälkeen vuokrataan uudestaan toiselle toimijalle asettaen sitovia velvoitteita. Lisäksi ilmoitetuista sopimuksista tärkein eli 20 vuoden vuokrasopimus on pisimpiä sopimuksia Yhdistyneessä kuningaskunnassa. Whitbreadin lainasopimukset kestävät keskimäärin kolme vuotta.
138) Tämän perusteella päätellään, että Whitbreadin ostovelvoitteisiin perustuva myynti, josta ilmoitetut sopimukset muodostavat osan, myötävaikuttaa merkittävästi Yhdistyneen kuningaskunnan anniskelumarkkinoiden sulkemiseen. Sopimusten sisältämä yksinostovelvoite ja kilpailukielto vaikuttavat siten rajoittavasti kilpailuun.
4. Muiden rajoitusten kilpailua rajoittava vaikutus
4.1 Kuvaus
139) Vuokrasopimuksiin sisältyvät seuraavat lausekkeet, joilla jotkut tiedonantoon ilmoituksesta huomautuksia esittäneistä väittävät olevan kilpailua rajoittavan vaikutuksen:
- 20 vuoden vuokrasopimuksen mukaan tiloja ja kiinteää kalustusta on hoidettava ja ne on pidettävä hyvässä kunnossa (kahdessa muussa vakiovuokrasopimuksessa on eri velvoitteet),
- tiloja on käytettävä ainoastaan täysillä anniskeluoikeuksilla olevana pubina,
- vuokrasopikmuksen siirtämistä koskevat rajoitukset (johdanto-osan 39 kappale),
- pubin kiinteä kalustus, irtaimisto ja varasto on myytävä vuokrasopimuksen päättymisen jälkeen Whitbreadille tai uudelle vuokralaiselle,
- peliautomaatteja ei saa asentaa ilman Whitbreadin suostumusta, ja
- muiden yritysten toimittamia tuotteita ei saa mainostaa suuremmassa suhteessa kuin mikä on näiden tuotteiden osuus pubin kokonaisliikevaihdosta (jäljempänä `mainontaa koskeva lauseke`).
4.2 Arviointi
140) Mainituista lausekkeista ensimmäisten neljän tavoitteena tai seurauksena ei voida pitää kilpailun rajoittamista tietyillä markkinoilla. Peliautomaatteja koskeva lauseke ei ole kilpailua rajoittava sen vaikutuksen perusteella, mikä peliautomaateilla on tilojen luonteeseen (40).
141) Sillä, kuuluuko mainontaa koskeva lauseke 85 artiklan 1 kohdan kiellon soveltamisalaan, on merkitystä vain oluen jakelumarkkinoilla. Lauseke ei rajoita kilpailua muilla lähimarkkinoilla, jotka käsittävät sellaisten tuotteiden kuten alkoholittomien juomien, perunalastujen ja peliautomaattien toimittamisen anniskelupaikoille. Vuokrasopimukset, joissa ei ole näiden tuotteiden toimittamiseen liittyviä yksinostovelvoitteita tai kilpailukieltoa, eivät pelkästään tällaisen mainontaa koskevan lausekkeen vuoksi rajoita mainittavasti kilpailua tällaisilla markkinoilla, jos sellaisten katsotaan olevan olemassa.
142) Oluttoimitusten osalta mainontaa koskevan lausekkeen tavoitteena on rajoittaa muiden yritysten toimittaman oluen mainontaa. Whitbreadin vuokralainen voi vuokrasopimuksen mukaan ostaa toiselta yritykseltä ainoastaan vierasolutta ja sopimuksessa mainitsemattomia olutlajeja. Varsinkin sopimuksessa mainitsemattomat olutlajit eivät ehkä ole tuttuja kuluttajille Yhdistyneessä kuningaskunnassa ja tarvitsisivat sen takia erityistä paikan päällä tapahtuvaa mainontaa. Lauseke tekee näiden uusien tuotteiden mainonnan mahdottomaksi, koska siinä edellytetään, että mainonta on suhteessa näiden tuotteiden myyntiin, joka on käytännössä olematon, koska tuotteet ovat uusia. Komission tiedossa ei kuitenkaan ole, että kyseistä mainontaa koskevaa lauseketta olisi sovellettu näin tiukasti. Whitbread on päinvastoin vahvistanut 26 päivänä lokakuuta 1998 päivätyssä kirjeessä, että "Whitbread ei pane täytäntöön tätä lauseketta kilpailevien tuotteiden osalta eikä aio myöskään tehdä niin, kuten näkyy siitä, että vuokralaiset voivat vapaasti harjoittaa mainontaa, myynninedistämistä ja markkinointia valitsemansa markkinointivalikoiman mukaan kuten laadittu liiketoimintasuunnitelma edellyttää". Tätä vahvistavat useiden vuokralaisten vastaukset, joiden mukaan vuokralaiset saavat enemmän myynninedistämistukea vierasoluen toimittajaltaan. Yksikään vastaajista ei ilmoittanut Whitbreadin koskaan vastustaneen tämän materiaalin käyttöä pubissa.
Näissä olosuhteissa mainontaa koskevan lausekkeen ei katsota rajoittavan kilpailua tuntuvasti.
5. Vaikutus jäsenvaltioiden väliseen kauppaan
143) Kun edellä kuvailluista syistä kyseessä oleviin sopimuksiin sisältyvien yksinostovelvoitteiden ja kilpailukiellon seurauksena vuokralaisilta poistuu vapaus varastoida ja tarjota asiakkaille myytäväksi kilpailevien toimittajien sopimuksessa määriteltyjä oluita, näiltä toimittajilta, riippumatta niiden maantieteellisestä sijainnista ja tuotteiden alkuperästä, estetään pääsy kyseessä oleviin tiloihin, jolleivät ne ole tehneet Whitbreadin kanssa erityistä sopimusta. Tämän rajoituksen seurauksena oluella käydään vähemmän kauppaa kuin mikä tilanne olisi muutoin. Erityisesti vaikutetaan ulkomaisten toimittajien mahdollisuuksiin sijoittautua itsenäisesti Yhdistyneen kuningaskunnan oluen anniskelumarkkinoille. Sopimukset, joilla yritys sidotaan panimoon, mukaan lukien sopimukset yksinoikeudesta oluentoimituksiin, suojelevat todennäköisesti huomattavaa osaa Yhdistyneen kuningaskunnan markkinoista muista jäsenvaltioista peräisin olevien kilpailevien tuotteiden aikaansaamalta suoralta kilpailulta. Kuten johdanto-osan 31 kappaleessa todetaan, useimmat ulkomaiset tuottajat ovat päättäneet tulla Yhdistyneen kuningaskunnan markkinoille tekemällä käyttölupasopimuksia paikallisten panimoiden kanssa, mukaan lukien Whitbread, päästääkseen siten niiden anniskelumyyntiverkostoon (41). Siten vuokrasopimukset vaikuttavat jäsenvaltioiden väliseen kauppaan.
6. Tuntuva vaikutus
144) Yksinostovelvoite ja kilpailukielto rikkovat 85 artiklan 1 kohtaa ainoastaan silloin, kun ne vaikuttavat tuntuvasti kilpailuun ja jäsenvaltioiden väliseen kauppaan.
145) Kun määritellään, kuinka suuri kilpailua rajoittava vaikutus kumulatiivisilla sopimusverkostoilla ja muilla Yhdistyneen kuningaskunnan oluen anniskelumarkkinoiden sulkemiseen myötävaikuttavilla tekijöillä on sekä kuinka paljon Whitbreadin jakeluverkosto myötävaikuttaa tähän markkinoiden sulkemiseen (johdanto-osan 108-143 kappale), ilmenee, että kilpailun ja jäsenvaltioiden välisen kaupan rajoittaminen Yhdistyneen kuningaskunnan oluen anniskelumarkkinoilla on tuntuvaa.
7. Päätelmä
146) Vuokrasopimusten sisältämät yksinostovelvoitteet ja kilpailukiellot rikkovat 85 artiklan 1 kohtaa vuodesta 1990 alkaen, jolloin vuokrasopimukset otettiin käyttöön.
B 85 ARTIKLAN 3 KOHTA
1. Asetus (ETY) N:o 1984/83
147) Yhteisöjen tuomioistuin on vahvistanut Delimitis-tuomiossa (johdanto-osan 36 kappale), että asetuksen (ETY) N:o 1984/83 6 artiklan 1 kohdassa edellytetään, että yksinostovelvoite koskee jälleenmyyjän osalta ainoastaan tiettyjä sopimuksessa määriteltyjä oluita taikka tiettyjä sopimuksessa määriteltyjä oluita ja muita juomia. Tätä määrittelyä vaaditaan sen vuoksi, että voitaisiin estää tavarantoimittajaa yksipuolisesti laajentamasta yksinostovelvoitetta. Sellainen oluentoimitussopimus, jossa viitataan yksinostovelvoitteen kohteena olevien tuotteiden osalta tuoteluetteloon, jota tavarantoimittajat voivat yksipuolisesti muuttaa, ei täytä kyseistä vaatimusta eikä sillä siten ole asetuksen (ETY) N:o 1984/83 6 artiklan 1 kohdan antamaa suojaa. Yhteisöjen tuomioistuin on päätellyt (johdanto-osan 37 kappale), että asetuksen (ETY) N:o 1984/83 6 artiklan 1 kohdan soveltamisedellytykset eivät täyty, jos juomia, joita yksinostoehdot koskevat, ei ole lueteltu itse sopimuksessa, vaan ilmoitetaan, että juomat luetellaan panimon tai sen tytäryhtiöiden hinnastossa, jota muutetaan ajoittain.
148) Vakiomuotoisten vuokrasopimusten mukaan oluen ostovelvoite määritellään lajien mukaan, jolloin Whitbread voi lisätä, poistaa tai korvata vuokralaisilleen toimittamia olutmerkkejä muuttamalla ajoittain sopimuksessa määriteltyjen oluiden hinnastoa. Siten oluen ostovelvoitteen määrittely lajien mukaan antaa Whitbreadille mahdollisuuden laajentaa yksipuolisesti yksinostovelvoitetta. Tämän vuoksi vuokrasopimukset eivät täytä 6 artiklan edellytyksiä, jotka liittyvät tavaramerkkien määrittelyyn ta muuhun nimeämiseen sopimuksessa (42).
149) Tästä syystä vakiomalliset vuokrasopimukset eivät täytä asetuksen (EY) N:o 1984/83 edellytyksiä.
2. Yksittäispoikkeus
2.1 Jakelun parantuminen
2.1.1 Yleistä
150) Oluentoimitussopimus johtaa yleensä jakelun parantumiseen, koska se helpottaa huomattavasti anniskelutilojen perustamista, uudenaikaistamista, ylläpitoa ja käyttöä (ks. myös asetuksen (ETY) N:o 1984/83 johdanto-osan 15 kappale). Tämä pätee sekä panimoon/tavarantomittajaan, jonka ei tarvitse integroitua vertikaalisesti, että vuokralaiseen. Tilojen vuokraaminen sovittua vuokraa vastaan, kuten Whitbreadin vakiovuokrasopimuksissa tehdään, on tapa antaa vuokralaiselle mahdollisuus tilojen käyttöön ja se tekee siten tulokkaille mahdolliseksi päästä pienin kustannuksin oluen anniskelumarkkinoille, varsinkin kun otetaan huomioon Yhdistyneen kuningaskunnan rajoittava anniskelujärjestelmä. Järjestelmä, jossa Yhdistyneen kuningaskunnan panimot antavat itsenäisten liikemiesten käyttöön panimon omistaman anniskelutilan, lisää markkinoille pääsyn mahdollisuuksia. Vuokrapubeja kuvaillaan joskus tavallaan keskitieksi (panimon/pub-yhtiön omistaman) pubin johtamisen tai oman pubin (joka voi olla rahoitettu panimon lainalla tai täysin vapaa) omistamisen välillä.
151) Jälleenmyyjää kannustetaan yksinostevolvoitteilla ja kilpailukiellolla keskittämään kaikki käytettävissä olevat voimavaransa sopimustuotteiden myyntiin, mikä yleensä johtaa sopimustuotteiden jakelun parantumiseen. Toisin sanoen asetuksen (ETY) N:o 1984/83 johdanto-osan 15 kappaleen mukaan tällaiset sopimukset johtavat pysyvään yhteistoimintaan sopimuksen osapuolten välillä antaen näille samalla mahdollisuuden kehittää ja pitää yllä sopimustuotteiden, asiakaspalveluiden ja jälleenmyyjän myyntiponnistelujen laatua. Ne luovat mahdollisuudet myyntitoiminnan pitkän aikavälin suunnittelulle ja siten tuotannon ja jakelun järjestämiselle taloudellisesti tehokkaalla tavalla. Eri valmistajien tuotteiden välisen kilpailun takia osapuolina olevien yritysten on määrättävä anniskelutilojen määrä ja laatu asiakkaiden toiveiden mukaisesti.
152) Vuokrasopimuksen sisältämän yksinostovelvoitteen ja kilpailukiellon pituuden osalta on todettava, että erityisiä sääntöjä sovelletaan tapauksissa, joissa tavarantoimittaja vuokraa anniskelutilat jälleenmyyjälle. Tässä yhteydessä viitataan 8 artiklan 2 kohdan a alakohtaan, jossa säädetään, että "tässä osastossa tarkoitettuja yksinostovelvoitteita ja kilpailevien tuotteiden jakelua koskevaa kieltoa voidaan soveltaa jälleenmyyjään koko sen ajan, jonka tämä tosiasiallisesti toimii näissä tiloissa." Tämän perusteella vuokrasopimuksen sisältämän yksinostovelvoitteen ja kilpailukiellon pituus ei muodosta estettä poikkeuksen myöntämiselle yksinostovelvoitteelle ja kilpailukiellolle.
153) Ostovelvoitteen määrittelyn lajien mukaan katsotaan lisäksi mahdollistavan yksinoikeudellisten oluentoimitussopimusten toiminnan Yhdistyneessä kuningaskunnassa paremmin kuin asetuksessa (ETY) N:o 1984/83 säädetty luokittelu. Ostovelvoitteen määrittely lajien mukaan helpottaa ulkomaisten tai uusien panimoiden tuotemerkkien lisäämistä hinnastoon, koska se ei edellytä kaikkien vuokralaisten suostumusta (43). Tämä pitää paikkansa erityisesti sen vuoksi, että Whitbread toimittaa vuokralaisilleen hyvin monia oluita ja lisää usein hinnastoonsa oluita, myös ulkomaisia merkkejä, tai korvaa hinnastossa olevia oluita. Tämä on tärkeää, koska suuri osuus kaikesta Yhdistyneessä kuningaskunnassa myydystä oluesta myydään pubeissa tynnyrioluena ja koska Yhdistyneen kuningaskunnan panimot sulkevat anniskelumarkkinoista noin 70 prosenttia (vuonna 1989) tai enintään noin 58 prosenttia mutta todennäköisimmin vähintään 50 prosenttia (vuonna 1997), ulkomaisten tai uusien panimoiden voi edelleen olla erityisen vaikeaa päästä Yhdistyneen kuningaskunnan markkinoille itsenäisesti. Lisäksi on huomattava, että vuokralainen ei joka tapauksessa pysty lisäämään tavaramerkkejä, koska panimo voisi estää vuokralaista myymästä pubissaan muita samaa lajia olevia tavaramerkkejä samalla tavoin, koska kilpailukieltolausekkeelle on myönnetty poikkeuslupa asetuksen (ETY) N:o 1984/83 7 artiklan 1 kohdan a alakohdan nojalla. Vuokralainen ei siten pysty vaikuttamaan myönteisesti eikä kielteisesti Yhdistyneen kuningaskunnan oluen anniskelumarkkinoiden sulkemisasteeseen.
154) On totta, että vuokralainen voi joutua ostamaan tuntemattomia tuotteita, kun Whitbread myy kyseisen vuokratun pubin toiselle yritykselle. Jos tämä muutos tapahtuisi "yhdessä yössä", se voisi vaikuttaa huomattavasti kyseisen pubin liikevaihtoon ja siten kyseiseen yksittäiseen vuokralaiseen. Kilpailun kannalta katsottuna tarjoaa sopimusjärjestelmä tällaisessa tilanteessa muille panimoille, kansallisille tai ulkomaisille, mahdollisuuden päästä markkinoille tai saada niiltä enemmän tilaa. Jos tällainen muutos tapahtuu asteittain, se ei mahdollisesti vaikuta vahingollisesti yksittäisen vuokralaisen asemaan. Tässä yhteydessä voidaan huomauttaa, että asteittaiset muutokset tuotevalikoimassa ovat todennäköisiä myös heikkenevillä markkinoilla kuluttajien uusien tai vaihtuvien mieltymysten huomioon ottamiseksi. Lisäksi ei olisi uuden omistajan pitkäaikaisen kaupallisen edun mukaista tuhota juuri ostamansa anniskelupaikan kannattavuutta tarjoamalla merkkejä, joista asiakkaat eivät ole kiinnostuneita.
2.1.2 Hintaerot
155) Kun vuokralainen kohtaa huomattavia hintaeroja, komissio katsoo kuitenkin, että on arvioitava, vieläkö edellä kuvaillut edut saavutetaan.
156) Hintasyrjintä on merkittävä tekijä perusteltaessa taloudellisesti poikkeusluvan myöntämistä yksinostosopimuksille. Ensiksi yksinostosopimus mahdollistaa syrjinnän, koska ostajalla ei sopimuksen voimassaoloaikana ole muuta laillista hankintalähdettä toisin kuin tuottajan muilla asiakkailla. Ansaitakseen enemmän panimo voisi siten päättää käyttää hyväkseen vaikutusvaltaa, joka sillä on itseensä sidoksissa oleviin asiakkaisiin nähden.
157) Toiseksi jakelun parantumista koskevan edellytyksen osalta komissio katsoo, että ostajalla, joka kohtaa tuntuvaa nettohintasyrjintää, voi olla vaikeuksia kilpailla samoilla kilpailuedellytyksillä. Siten tällaisista sopimuksista aiheutuva jakelun parantuminen voi olla teoreettista tai sitä voidaan rajoittaa rakenteellisesti niin, että se ei voi tasoittaa pitkällä aikavälillä sopimuksen kilpailunvastaisia piirteitä. Hintasyrjinnän mahdollinen ristiriitaisuus 85 artiklan 3 kohdan kanssa tulee esille myös asetuksessa (ETY) N:o 1983/83, jonka johdanto-osan 21 kappaleessa todetaan, että "eräissä tapauksissa, joissa tämän asetuksen vaatimukset täyttävillä sopimuksilla [...] on perustamissopimuksen 85 artiklan 3 kohdassa määrättyjen edellytysten kanssa ristiriidassa olevia vaikutuksia, komissio voi evätä ryhmäpoikkeuksesta aiheutuvan edun". Näihin olosuhteisiin, joista säädetään asetuksen (ETY) N:o 1984/83 14 artiklassa, kuuluu perusteeton hintasyrjintä (44).
158) Edellä esitetyt näkökohdat ovat siinä mielessä tärkeitä Yhdistyneen kuningaskunnan oluen anniskelumarkkinoilla käytettävien vakiosopimusten kannalta, että vuokralainen, jolta peritään (perusteettomasti) korkeampia hintoja, ei ehkä pysty kilpailemaan samoilla kilpailuedellytyksillä. Kyseisen vuokralaisen liiketoiminta ei ole yhtä kannattavaa tai voi jopa muuttua kannattamattomaksi, vaikka kaikki muut edellytykset ovatkin samat. Tämän kielteisen vaikutuksen vuoksi, joka voi kohdistua kannattavuuteen joko tultaessa markkinoille uutena yrityksenä tai pitemmän ajanjakson aikana liiketoimintaa harjoitettaessa, vuokralainen ei ehkä pysty pysymään kilpailijoidensa mukana, jotka voivat hyödyntää oluen hinnasta saamiaan alennuksia joko siirtämällä ne osittain loppukuluttajille laskemalla tilapäisesti tai pysyvästi samasta oluesta perimäänsä hintaa tai investoimalla pubiinsa (uusi keittiö, uudet saniteettitilat, perheystävälliset tilat ja niin edelleen). Muiden edellytysten pysyessä samoina kyseinen vuokralainen menettää tämän seurauksena kilpailukykyään, koska asiakkaat saavat samalla hinnalla paremman tarjonnan muissa pubeissa.
159) Perusteettomalla hintasyrjinnällä on tuntuva kielteinen vaikutus ainoastaan vuokralaisen kilpailukykyyn. Se vaikuttaa jakeluun ainoastaan silloin, kun hintasyrjintä on merkittävää ja kestää pitkän aikaa. Arvioiden mukaan perinteiset alennukset (ottamatta huomioon mahdollista perustetta niihin) Yhdistyneen kuningaskunnan anniskelumarkkinoilla 1980-luvun puoliväliin asti (MMC:n kertomus vuodelta 1985; yksittäiset riippumattomat pubit saivat 3-5 prosentin alennuksia) eivät olleet luonteeltaan merkittäviä. Tämän jälkeen, ja vakiomuotoisten vuokrasopimusten käyttöönotosta alkaen, tilanne on muuttunut ja tietyt ostajaryhmät saavat huomattavasti suurempia alennuksia kuin panimoon sidotut vuokrapubit. Tätä tarkasteltiin yksityiskohtaisesti OFT:n raportissa.
160) Tällaisia suurempia alennuksia voivat saada kaikki muut Yhdistyneen kuningaskunnan anniskelumarkkinoilla toimivat yritykset, jotka eivät ole tehneet samanlaista yksinostovelvoitteita sisältävää sopimusta ja joiden kanssa Whitbread käy kauppaa. Tällaisia yrityksiä ovat tukkukauppiaat, pub-yhtiöt ja muut panimot sekä yksittäiset itsenäiset pubit. Lisäksi tukkukauppiaille, itse johdetuille pubeille, pub-yhtiöille ja muille panimoille myönnetyt alennukset ovat keskimäärin suurempia kuin yksittäisille itsenäisille pubeille myönnetyt alennukset.
161) Panimoihin sidottujen vuokralaisten suorista kilpailijoista useimmilla, nimittäin panimoiden itse johtamilla pubeilla, pub-yhtiöiden johtamilla pubeilla, lainasopimuksen tehneillä pubeilla ja itsenäisillä pubeilla sekä klubeilla (jotka ovat vain rajoitetussa määrin panimoihin sidottujen vuokralaisten suoria kilpailijoita, koska niihin pääsy on rajoitettua), on siten mahdollisuus ostaa oluensa halvemmalla kuin ostovelvoitteen alaisilla vuokralaisilla.
162) Koska mainituista kilpailijoista ainoastaan itsenäiset pubinpitäjät (lainasopimuksista riippumattomat toimitukset klubeille on Whitbreadin alennuksia koskevissa tiedoissa liitetty riippumattomia pubinpitäjiä koskeviin lukuihin) ostavat oluensa suoraan Whitbreadilta markkinaehdoilla, tätä ryhmää pidetään vertailuryhmänä. Ne muodostavat todellakin ainoan ryhmän, jonka kohdalla "tavarantoimittaja [...] soveltaa sellaisiin jälleenmyyjiin, joita sitoo yksinostovelvoite, muihin samassa myyntiportaassa toimiviin jälleenmyyjiin verrattuna epäedullisempia hintoja [...]" (45) (kursivointi lisätty).
163) Taulukosta 3 (johdanto-osan 93 kappale) ilmenee selvästi, että panimoon sidottujen vuokralaisten maksaman hinnan (WPP:n hinnasto, josta vähennetty alennukset tynnyrioluen toimituksista) ja yksittäisten itsenäisten pubinpitäjien maksaman keskimääräisen hinnan välinen ero on kasvanut joka vuosi, koska tällaisille yksittäisille itsenäisille pubinpitäjille on myönnetty yhä suurempia alennuksia.
2.1.3 Tasoitusedut
164) Whitbread on kuitenkin sanonut, että panimon ja sen vuokralaisten välistä suhdetta ei pitäisi arvioida ainoastaan vuokralaisten maksaman hinnan perusteella, vaan koko liikesuhde olisi otettava huomioon sen päättelemiseksi, pystyykö vuokralainen selviämään markkinoilla ja voidaanko siten vedota jakelun parantumiseen.
165) Komissio hyväksyy tämän perustelun, vaikka selvästi määriteltävissä olevien hintaerojen ja liikesuhteiden enemmänkin laatuun liittyvien tekijöiden vertailu keskenään onkin vaikeaa.
166) Johdanto-osan 57-93 kappaleessa esitetään niin sanottujen "määriteltävien tasoitusetujen" kuvauksen tuovan esille tällaiseen määrittelyyn liittyvät vaikeudet. Ottaen huomioon kyseisissä kappaleissa kuvaillut perustelut menetelmän tukemiseksi kunkin edun osalta ja tosiasiat, jotka tukevat eri hankintaeriä koskevia tuloksia, komissio katsoo, että päätelmänä taulukossa 3 kuvaillut tulokset luovat hyvän perustan komission päättäessä sillä 85 artiklan 3 kohdan soveltamisessa olevan harkintavallan rajoissa, parantaako vakiomuotoisten vuokrasopimusten käyttäminen jakelua.
167) Arvioidessaan 85 artiklan 3 kohdan edellytyksiä, erityisesti silloin kun on pyydetty takautuvaa poikkeuslupaa, komissio ei voi tehdä kokonaisarviota koko "takautuvasta" ajanjaksosta, vaan sen on arvioitava, täyttyvätkö 85 artiklan 3 kohdan edellytykset kaikkina aikoina. Ottaen huomioon, että ilmoitetut sopimukset, joiden perusteella on tehty useita satoja yksittäisiä sopimuksia, ovat luonteeltaan vakiosopimuksia, tietojen monimutkaisuuden ja muita ajanjaksoja kuin vuotta koskevien tietojen vähäisen saatavuuden komissio katsoo, että on järkevää arvioida 85 artiklan 3 kohdan edellytysten täyttymistä vuosikohtaisesti.
168) Taulukon 3 mukaan vuodesta 1994/1995 eteenpäin hintaero korvautuu reilusti määriteltävissä olevilla tasoituseduilla. Siten keskivertovuokralainen pystyy sen ja Whitbreadin välisen liikesuhteen kokonaisarvioinnin perusteella kilpailemaan tasavertaisesti itsenäisten kilpailijoidensa kanssa. Vuosina 1990/1991-1993/1994 hintaero ei korvautunut kokonaan tasoituseduilla vaan sitä jäi 3-6 punnan vaje tynnyriä kohden. Komission mielestä näiden lukujen perusteella ei kuitenkaan voida päätellä, että panimoon sidottu keskivertovuokralainen kärsi näinä vuosina merkittävistä kilpailukykyään haittaavista tekijöistä. Tämä kanta perustuu siihen, että a) nämä luvut ovat 1-3 prosenttia oluen hinnasta ja b) kaikkia tasoitusetuja ei voida määritellä; näistä tasoituseduista tärkeimmät ovat panimoon sidotun vuokralaisen ja itsenäisten pubien kohtaamat erilaiset riskit (johdanto-osan 94 kappale).
169) Tämän vuoksi komissio päättelee, että vakiomuotoisten vuokrasopimusten koko kestoajan osalta ei ole perusteluja, jotka tukisivat sitä, että edellä yleisesti kuvailtua jakelun parantumista ei olisi tapahtunut. Tätä päätelmää tukee se, että vuosina 1991-1997, johon sisältyy Yhdistyneen kuningaskunnan talouden pisin lamakausi, Whitbreadin vuokralaisten keskuudessa luottotappioiden osuus on ollut kolme kertaa pienempi kuin Whitbreadin yksittäisten itsenäisten asiakkaiden keskuudessa.
170) Vakiomuotoiset vuokrasopimukset, mukaan lukien niihin sisältyvät ostovelvoitelausekkeet, ovat siten myötävaikuttaneet jakelun parantumiseen Yhdistyneen kuningaskunnan oluen anniskelumarkkinoilla.
2.2 Edut kuluttajalle
171) Ostovelvoitteita sisältävien vuokrasopimusten aikaansaamista yleisistä eduista todetaan asetuksen (ETY) N:o 1984/83 johdanto-osan 16 kappaleessa seuraavaa: "kuluttajat hyötyvät mainituista parannuksista erityisesti siksi, että heille turvataan laadultaan tyydyttävien tavaroiden saatavuus kohtuullisilla hinnoilla ja ehdoilla samalla kun he voivat valita eri valmistajien tuotteista (46).
(46) Tällä viitataan asetuksen (ETY) N:o 1984/83 6 artiklassa ja 7 artiklan 1 kohdan a alakohdassa säädettyyn mahdollisuuteen sallia se, että vuokralaiset ostavat olutmerkkejä, jotka ovat eri lajia kuin sopimuksen nojalla toimitetut olutmerkit, ja tarjoavat näitä asiakkaille. Tämä mahdollisuus säilytetään vakiomuotoisissa vuokrasopimuksissa (niin sanottu sopimuksessa määrittelemättömiä oluita koskeva menettely).".
172) Näiden yleisten huomioiden lisäksi voidaan todeta, että panimoon ostovelvoittein sidotut kiinteistöt luovat panimoille kannustimen investoida (jatkaa investointeja) liikkeisiin, jotka ovat mahdollisesti liian pieniä, jotta panimo voisi johtaa niitä itse kannattavasti. Järjestelmä mahdollistaa siten sellaisten pubien säilymisen, jotka muutoin mahdollisesti suljettaisiin tai eivät olisi WPP:n ja/tai vuokralaisen kannalta kiinnostavia investointikohteita. Näiden liikkeiden säilyminen ja/tai investointien jälkeiset paremmat tilat hyödyttävät selvästi kuluttajia. On itsestään selvää, että tiettyyn panimoon sidoksissa olevien pubien voidaan katsoa lisäävän tätä hyötyä, jos pubien toiminta ei ole vaarassa pitkällä aikavälillä. Toisin sanoen, kun markkinoilla on hintaeroja, tällaiset erot korvataan laajasti ottaen muilla erityisillä eduilla. Näin on Whitbreadin tapauksessa, kuten edellä todetaan.
173) Ostovelvoitteen määrittelystä lajien mukaan komissio toteaa myös, että vuosina 1994-1998 Whitbread on tuonut vuokrapubeihinsa keskimäärin kolme uutta tynnyriolutmerkkiä joka vuosi. Näihin merkkeihin kuuluvat ale-oluet Fullers London Pride, Greene King IPA ja Adams. Whitbread on ottanut valikoimaansa myös noin 30 muiden panimoiden pullottamaa olutta kuten Budweiser, Hoegaarden Grand Cru ja Leffe Blonde.
174) Tämän vuoksi komissio päättelee, että kuluttajat hyötyvät vuokrasopimusten käytöstä.
2.3 Rajoitusten välttämättömyys
175) Yksinostovelvoite yhdessä kilpailukiellon kanssa on välttämätön oluentoimitussopimuksista saatavien etujen saavuttamiseksi, kuten johdanto-osan 150 kappaleessa todetaan. Kuten asetuksen (ETY) N:o 1984/83 johdanto-osan 17 kappaleessa kuvaillaan, näitä etuja ei voida muulla tavoin taata samassa laajuudessa ja samalla varmuudella.
176) Voidaan myös huomata, että oluen ostovelvoitteen määrittely olutlajien mukaan on välttämätöntä, jotta voidaan helpottaa merkkien tuontia panimoiden sidottuihin jakeluverkostoihin Yhdistyneen kuningaskunnan oluen anniskelumarkkinoilla (johdanto-osan 153 ja 173 kappale).
2.4 Mahdollisuus kilpailun poistamiseen kyseessä olevien markkinoiden huomattavalta osalta (46)
177) On ilmeistä, että Whitbread ei pysty poistamaan kilpailua huomattavalta markkinoiden osalta, koska sen osuus Yhdistyneen kuningaskunnan anniskelumarkkinoista oli ainoastaan 13 prosenttia vuonna 1997. Vaikka otetaan huomioon, että vuonna 1997 enintään 58 prosenttia Yhdistyneen kuningaskunnan oluen anniskelumarkkinoista oli suljettu panimosopimusten muodostamilla rinnakkaisilla verkostoilla, Whitbreadin ilmoittamat sopimukset eivät johda kilpailun poistumiseen huomattavalta osalta Yhdistyneen kuningaskunnan oluen anniskelumarkkinoita.
2.5 Päätelmä
178) Whitbreadin vakiomuotoiset vuokrasopimukset ja niiden sisältämä oluen ostovelvoite (yksinostovelvoitteet ja kilpailukielto) täyttävät 85 artiklan 3 kohdan edellytykset.
C SUHDE PERUSTAMISSOPIMUKSEN 30 ARTIKLAAN
179) Bavarian Lager Company ja 23 vakiovastauksen allekirjoittanutta vuokralaista (johdanto-osan 4 kappale ja alaviite 7) katsovat, että komissio ei voi myöntää takautuvaa poikkeuslupaa EY:n perustamissopimuksen 169 artiklan mukaisessa vierasolutlauseketta koskevassa menettelyssä omaksumansa kannan perusteella. Metro I -tuomion (47) perusteella väitetään, että sellaisen takautuvan poikkeusluvan myöntäminen, joka antaisi kilpailusääntöjen nojalla siunauksen selvälle 30 artiklan rikkomiselle, olisi komissiolla 85 artiklan 3 kohdan nojalla olevien valtuuksien väärinkäyttöä.
180) Vierasolutta koskevien määräysten yhdenmukaisuudella 30 artiklan kanssa ei ole merkitystä 85 artiklan soveltamiselle. Ensiksi 85 artiklan 3 kohdan nojalla tehty päätös sopimuksesta, johon sisältyy huhtikuuhun 1998 asti ainoastaan "vanha" vierasolutlauseke, toisin sanoen tynnyrissä kypsyvää olutta koskeva lauseke, ei vaikuta lopulliseen päätökseen 30 artiklan soveltamismenettelyssä. Lisäksi asetuksessa myönnetään poikkeuslupa kaikissa jäsenvaltioissa käytettäville sopimuksille, jolloin panimon/vuokranantajan ei tarvitse myöntää vierasolutlausekkeen kaltaisia oikeuksia. Tämä johtuu siitä, että panimo/vuokranantaja voi määrätä kilpailukiellosta, joka koskee kaikkia samaan olutlajiin kuuluvia olutmerkkejä kuin ne merkit, joita sopimuksessa velvoitetaan ostamaan. "Vanhan" vierasolutlausekkeen mukaan ottaminen merkitsi siten vapautusta verrattuna asetuksessa sallittuun eikä sen vuoksi voi aiheuttaa ongelmia yhteisön kilpailuoikeuden kannalta.
181) Koska 30 artiklaan liittyvällä kysymyksellä ei ole merkitystä edellä esitetyistä syistä, komissio ei katsonut tarpeelliseksi mainita tätä kysymystä tiedonannossa ilmoituksesta. Näin ollen tiedonanto ilmoituksesta oli täydellinen eikä komissiolla ollut tarvetta julkaista täydennystä ja jatkaa huomautusten esittämiseen varattua aikaa, kuten Bavaria Lager Company vaati. Lisäksi asianomaiset voivat esittää huomautuksia 19 artiklan 3 kohdan mukaisessa tiedonannossa ilmoituksesta mainittujen seikkojen lisäksi kaikista muistakin seikoista, joita ne pitävät merkityksellisinä.
D POIKKEUSLUVAN TAKAUTUVA LUONNE JA KESTO
182) Vakiomuotoiset vuokrasopimukset ovat asetuksen N:o 17 4 artiklan 2 kohdan 1 alakohdassa tarkoitettuja sopimuksia, joissa "niiden osapuolina on ainoastaan yhdestä jäsenvaltiosta olevia yrityksiä, eivätkä sopimukset [...] koske jäsenvaltioiden välistä tuontia tai vientiä". Asetuksen N:o 17 6 artiklan mukaan tällaisista sopimuksista 85 artiklan 3 kohdan nojalla tehtyjen päätösten voimaantulopäivä saa olla aikaisempi kuin ilmoituspäivä.
183) Yhteisöjen tuomioistuin on todennut asiassa Fonderies Roubaix antamassaan tuomiossa (48) seuraavasti: "se, että (arvioitaviin) sopimuksiin sisältyviä tuotteita on aikaisemmin tuotu toisesta jäsenvaltiosta, ei sinällään tarkoita sitä, että näiden sopimusten on katsottava koskevan tuontia asetuksen N:o 17 4 artiklan 2 kohdassa tarkoitetulla tavalla. Tämän vuoksi kyseisen artiklan soveltamista ei pitäisi sulkea pois WPP:n hinnastossa olevien Yhdistyneen kuningaskunnan ulkopuolelta tuotujen tuotemerkkien vuoksi".
184) Koska edellä todetaan, että vakiomuotoiset vuokrasopimukset täyttävät 85 artiklan 3 kohdan edellytykset 1 päivästä tammikuuta 1990 alkaen, jolloin ilmoitetut sopimukset otettiin ensimmäisen kerran käyttöön markkinoilla, tätä päätöstä olisi sovellettava 1 päivästä tammikuuta 1990 lukien.
185) Asetuksen N:o 17 8 artiklan 1 kohdan mukaan poikkeuslupa myönnetään määräajaksi. Koska Whitbreadilla on edelleen paljon vuokrapubeja ja se tekee jatkossakin vakiomallisia 20 vuoden vuokrasopimuksia, komissio katsoo aiheelliseksi myöntää suhteellisen pitkä aika poikkeusluvalle, toisin sanoen 31 päivään joulukuuta 2008 saakka, jotta Whitbread voi tehdä päätökset investoinnista tiloihinsa kohtuullisella oikeusvarmuudella EY:n kilpailusääntöjen mukaisesti.
ON TEHNYT TÄMÄN PÄÄTÖKSEN:
1 artikla
1. Julistetaan, että perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohdan määräyksiä ei 85 artiklan 3 kohdan mukaisesti sovelleta yksittäisiin vuokrasopimuksiin, jotka noudattavat a) 20 vuoden vuokrasopimuksen, b) eläkkeelle jääntiä edeltävän vuokrasopimuksen ja c) viiden vuoden vuokrasopimuksen vakiomuotoa, eikä niiden sisältämään yksinostovelvoitteeseen ja kilpailukieltoon ("oluen ostovelvoite").
2. Tätä päätöstä sovelletaan 1 päivästä tammikuuta 1990 31 päivään joulukuuta 2008.
2 artikla
Tämä päätös on osoitettu seuraavalle:
Whitbread plc
Chiswell Street
UK-London EC1Y 4SD
Tehty Brysselissä 24 päivänä helmikuuta 1999.