EUROPA-PARLAMENTETS OG RÅDETS DIREKTIV 2005/68/EF
af 16. november 2005
om genforsikringsvirksomhed og om ændring af Rådets direktiv 73/239/EØF og 92/49/EØF samt direktiv 98/78/EF og 2002/83/EF
(EØS-relevant tekst)
EUROPA-PARLAMENTET OG RÅDET FOR DEN EUROPÆISKE UNION HAR -
under henvisning til traktaten om oprettelse af Det Europæiske Fællesskab, særlig artikel 47, stk. 2, og artikel 55,
under henvisning til forslag fra Kommissionen,
under henvisning til udtalelse fra Det Europæiske Økonomiske og Sociale Udvalg (1),
efter høring af Regionsudvalget,
efter proceduren i traktatens artikel 251 (2), og
ud fra følgende betragtninger:
(1)
Ved Rådets direktiv 73/239/EØF af 24. juli 1973 om samordning af de administrativt eller ved lov fastsatte bestemmelser om adgang til udøvelse af direkte forsikringsvirksomhed bortset fra livsforsikring (3), Rådets direktiv 92/49/EØF af 18. juni 1992 om samordning af love og administrative bestemmelser vedrørende direkte forsikringsvirksomhed bortset fra livsforsikring (4) og Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2002/83/EF af 5. november 2002 om livsforsikring (5) er der fastsat bestemmelser om adgangen til at udøve direkte forsikringsvirksomhed i Fællesskabet.
(2)
Disse direktiver udgør de retlige rammer for forsikringsselskabers udøvelse af forsikringsvirksomhed på det indre marked i henhold til både reglerne om fri etableringsret og reglerne om fri udveksling af tjenesteydelser i medlemsstaterne for at gøre det lettere for forsikringsselskaber med hjemsted i Fællesskabet at dække forpligtelser inden for hele Fællesskabet og hermed gøre det muligt for forsikringstagerne at rette henvendelse ikke blot til forsikringsselskaber, der er etableret i deres eget hjemland, men også til forsikringsselskaber, der har deres hjemsted i Fællesskabet, og som er etableret i andre medlemsstater.
(3)
Den ordning, der er fastsat ved disse direktiver, gælder for direkte forsikringsselskabers samlede virksomhed, både direkte forsikringsvirksomhed og genforsikringsvirksomhed i form af overtagelser af genforsikring; genforsikringsvirksomhed, der udøves af særlige genforsikringsselskaber, er imidlertid hverken underlagt denne ordning eller nogen anden ordning reguleret ved fællesskabsretten.
(4)
Genforsikring er en vigtig finansiel aktivitet, fordi den gennem en bredere spredning af risici på verdensplan giver direkte forsikringsselskaber mulighed for at øge deres tegningskapacitet med henblik på at engagere sig i forsikringsvirksomhed og yde forsikringsdækning og også for at reducere deres kapitalomkostninger; desuden spiller genforsikring også en fundamental rolle for den finansielle stabilitet, idet den er en afgørende faktor for at sikre en stærk finansiel stilling og stabilitet på de direkte forsikringsmarkeder samt i hele det finansielle system, fordi den inddrager betydelige finansielle formidlere og institutionelle investorer.
(5)
Ved Rådets direktiv 64/225/EØF af 25. februar 1964 om ophævelse af begrænsningerne i etableringsfriheden og den fri udveksling af tjenesteydelser inden for genforsikring og retrocession (6) afskaffedes de restriktioner i den frie etableringsret og den frie udveksling af tjenesteydelser, der er relateret til genforsikrerens nationalitet eller hjemsted. Det afskaffede dog ikke de restriktioner, der skyldes forskellene i de nationale bestemmelser om den forsigtighedsbaserede regulering af genforsikring. Denne situation har ført til store forskelle i omfanget af tilsynet med genforsikringsselskaber i Fællesskabet, hvilket skaber hindringer for udøvelsen af genforsikringsvirksomhed, f.eks. forpligtelsen for et genforsikringsselskab til at stille aktiver som sikkerhed for en del af de forsikringsmæssige hensættelser i det direkte forsikringsselskab og kravet om, at genforsikringsselskaber skal efterleve forskellige tilsynsregler i de forskellige medlemsstater, hvor de driver virksomhed, eller det indirekte tilsyn med de forskellige aspekter af et genforsikringsselskab, der udøves af de kompetente myndigheder for direkte forsikringsselskaber.
(6)
Handlingsplanen for finansielle tjenesteydelser har peget på genforsikring som en sektor, inden for hvilken der var behov for indgriben på EF-plan for at virkeliggøre det indre marked for finansielle tjenesteydelser. Desuden har betydelige finansielle fora som Den Internationale Valutafond og International Association of Insurance Supervisors (IAIS) fremhævet mangelen på harmoniserede tilsynsregler for genforsikringsvirksomhed på fællesskabsplan som et alvorligt hul i regelrammerne for finansielle tjenesteydelser, som burde udfyldes.
(7)
Dette direktiv tager sigte på at indføre forsigtighedsbaserede regelrammer for genforsikringsvirksomhed i Fællesskabet. Det er en del af EF-lovgivningen på forsikringsområdet, der tager sigte på at virkeliggøre det indre marked inden for forsikringssektoren.
(8)
Dette direktiv er i overensstemmelse med det bredere internationale arbejde, som er blevet udført vedrørende forsigtighedsregler for genforsikring, især inden for IAIS.
(9)
Dette direktiv følger den fremgangsmåde i EF-lovgivningen, der benyttes inden for direkte forsikring, og som består i at gennemføre en harmonisering på de vigtigste punkter i det omfang, det er nødvendigt og tilstrækkeligt for at sikre en gensidig anerkendelse af tilladelser og forsigtighedstilsynsordninger, som vil gøre det muligt at udstede en enkelt tilladelse, som dækker hele Fællesskabet, og at anvende princippet om hjemlandstilsyn.
(10)
Derfor er adgang til og udøvelse af genforsikringsvirksomhed betinget af en enkelt administrativ tilladelse udstedt af myndighederne i den medlemsstat, hvor genforsikringsselskabet har sit hjemsted. Med denne tilladelse kan selskabet påbegynde sin virksomhed overalt i Fællesskabet i henhold til enten reglerne om fri etableringsret eller reglerne om fri udveksling af tjenesteydelser. Filialmedlemsstaten eller den medlemsstat, hvor der præsteres tjenesteydelser, må ikke kræve, at genforsikringsselskaber, der ønsker at udøve genforsikringsvirksomhed på dens område, og som allerede har fået en tilladelse i hjemlandet, ansøger om en ny tilladelse. Endvidere bør et genforsikringsselskab, som allerede har opnået tilladelse i hjemlandet, ikke underkastes det supplerende tilsyn eller den kontrol af deres finansielle soliditet, som udføres af de kompetente myndigheder for forsikringsselskaber, som er genforsikret i det pågældende genforsikringsselskab. Desuden bør medlemsstaterne ikke have lov til at kræve af et genforsikringsselskab, der har opnået tilladelse i Fællesskabet, at det skal stille aktiver som sikkerhed for sin andel af cedentens forsikringsmæssige hensættelser. Betingelserne for meddelelse eller tilbagekaldelse af en sådan tilladelse bør fastsættes nærmere. De kompetente myndigheder bør ikke meddele tilladelse eller forlænge tilladelsen til et genforsikringsselskab, der ikke opfylder betingelserne i dette direktiv.
(11)
Dette direktiv bør gælde for genforsikringsselskaber, som udelukkende udøver genforsikringsvirksomhed og ikke er engageret i direkte forsikringsvirksomhed; det bør også gælde for de såkaldte »captive-genforsikringsselskaber«, som oprettes eller ejes enten af en anden finansiel virksomhed end et forsikrings- eller genforsikringsselskab eller af en forsikrings- eller genforsikringskoncern, som Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 98/78/EF af 27. oktober 1998 om supplerende tilsyn med forsikringsselskaber i en forsikringsgruppe (7) finder anvendelse på, eller af en eller flere ikke-finansielle virksomheder, som har til formål udelukkende at yde genforsikringsdækning for risici i de virksomheder, som de tilhører. Når der i dette direktiv henvises til genforsikringsselskaber, er captive-genforsikringsselskaber omfattet, undtagen når der er vedtaget særbestemmelser for captive-genforsikringsselskaber. Captive-genforsikringsselskaber dækker ikke risici, der skyldes den eksterne direkte forsikrings- eller genforsikringsvirksomhed, som et forsikrings- eller genforsikringsselskab i koncernen udøver. Endvidere kan forsikrings- eller genforsikringsselskaber, der tilhører et finansielt konglomerat, ikke eje et captive-genforsikringsselskab.
(12)
Direktivet bør dog ikke gælde for forsikringsselskaber, som allerede er underlagt direktiv 73/239/EØF eller 2002/83/EF; for dog at sikre, at forsikringsselskaber, som også udøver genforsikringsvirksomhed, er finansielt sunde, og at der tages højde for de specifikke forhold, der gør sig gældende for denne type virksomhed, i kapitalkravene til sådanne forsikringsselskaber, gælder bestemmelserne vedrørende solvensmargenen i genforsikringsselskaber i dette direktiv for genforsikringsvirksomhed, der udøves af disse forsikringsselskaber, hvis omfanget af deres genforsikringsvirksomhed udgør en væsentlig del af deres samlede virksomhed.
(13)
Dette direktiv bør ikke gælde for en medlemsstats tilvejebringelse af eller fulde garanti for genforsikringsdækning, når medlemsstaten handler som genforsikrer i sidste instans ud fra hensynet til væsentlige offentlige interesser, navnlig når det som følge af en særlig markedssituation er umuligt at opnå tilstrækkelig genforsikringsdækning på markedsvilkår; i denne forbindelse bør manglende »tilstrækkelig genforsikringsdækning på markedsvilkår« hovedsageligt forstås som et markedssvigt, der er kendetegnet ved en tydelig mangel på et tilstrækkeligt antal forsikringstilbud, til trods for at urimeligt høje præmier ikke i sig selv medfører utilstrækkelig genforsikringsdækning på markedsvilkår. Artikel 1, stk. 2, litra d), i dette direktiv gælder også for aftaler mellem forsikringsselskaber, som direktiv 73/293/EØF eller 2002/83/EF finder anvendelse på, og som sigter på at samle erstatningskrav, der skyldes større risici såsom terrorisme.
(14)
Genforsikringsselskaber skal begrænse deres målsætninger til udøvelse af genforsikringsvirksomhed og relaterede aktiviteter. Dette krav kan f.eks. tillade et genforsikringsselskab at udøve aktiviteter som statistisk eller aktuarisk rådgivning, risikoanalyse eller forskning på kundernes vegne. Det kan også omfatte udøvelse af funktionen som holdingselskab og virksomhed i relation til de aktiviteter i den finansielle sektor, der er omhandlet i artikel 2, stk. 8, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2002/87/EF af 16. december 2002 om supplerende tilsyn med kreditinstitutter, forsikringsselskaber og investeringsselskaber i et finansielt konglomerat (8). Under alle omstændigheder tillader dette krav ikke, at der udøves bankvirksomhed eller finansielle aktiviteter, der ikke er relaterede hertil.
(15)
Direktivet bør præcisere de kompetente myndigheders beføjelser og tilsynsmidler. Det bør påhvile de kompetente myndigheder for genforsikringsselskabet i hjemlandet at føre tilsyn med genforsikringsselskabernes finansielle soliditet, navnlig med deres solvens og afsættelsen af tilstrækkelige forsikringsmæssige hensættelser og udjævningshensættelser og med, at disse hensættelser og reserver dækkes af kongruente aktiver.
(16)
Medlemsstaternes kompetente myndigheder bør have de nødvendige kontrolbeføjelser til at sikre, at genforsikringsselskaber udøver deres virksomhed på betryggende vis i hele Fællesskabet, hvad enten det sker i henhold til reglerne om fri etableringsret eller reglerne om fri udveksling af tjenesteydelser. De bør i særdeleshed kunne vedtage egnede beskyttelsesforanstaltninger eller pålægge sanktioner med det formål at forhindre uregelmæssigheder og overtrædelser af bestemmelserne vedrørende genforsikringstilsyn.
(17)
Bestemmelserne om overdragelse af forsikringsbestande skal stemme overens med de enkelte tilladelser, der gives i henhold til dette direktiv. Bestemmelserne bør gælde for de forskellige former for overdragelse af forsikringsbestande mellem genforsikringsselskaber, såsom overdragelse af forsikringsbestande, som et resultat af fusioner mellem genforsikringsselskaber eller overdragelse af andre selskabsretlige instrumenter eller af forsikringsbestande af udestående tab ved overgangen til et andet genforsikringsselskab. Endvidere bør bestemmelserne om overdragelse af forsikringsbestande omfatte særlige bestemmelser for overdragelsen af forsikringsbestande af kontrakter, der er indgået i henhold til reglerne om fri etableringsret og fri udveksling af tjenesteydelser, til et andet genforsikringsselskab.
(18)
Der bør tillades udveksling af oplysninger mellem de kompetente myndigheder og de myndigheder eller organer, der i kraft af deres funktion bidrager til at styrke det finansielle systems stabilitet. For at bevare oplysningernes fortrolige karakter bør antallet af modtagere være meget begrænset. Det er derfor nødvendigt at fastsætte de betingelser, hvorunder ovennævnte udveksling af oplysninger er tilladt; når det endvidere er fastsat, at oplysninger kun kan videregives med de kompetente myndigheders udtrykkelige tilladelse, kan disse myndigheder i givet fald betinge deres samtykke af, at visse strenge krav overholdes. I denne forbindelse og med henblik på at sikre et passende tilsyn fra de kompetente myndigheders side med genforsikringsselskaber bør dette direktiv indeholde bestemmelser, der sætter medlemsstaterne i stand til at indgå aftaler om informationsudveksling med tredjelande, forudsat at de videregivne oplysninger er underlagt passende garantier om overholdelse af tavshedspligt.
(19)
Med henblik på at styrke tilsynet med genforsikringsselskaber bør det fastsættes, at en revisor i de i direktivet omhandlede tilfælde har pligt til hurtigt at underrette myndighederne, hvis han under udførelsen af sit hverv får kendskab til forhold, som alvorligt vil kunne skade den finansielle situation eller den administrative og regnskabsmæssige organisation i et genforsikringsselskab. I betragtning af det tilstræbte mål bør medlemsstaterne fastsætte, at denne pligt gælder i alle tilfælde, hvor en revisor under udførelsen af sit hverv i en virksomhed, som har snævre forbindelser med et genforsikringsselskab, konstaterer sådanne forhold. Revisorernes pligt til i givet fald at meddele myndighederne oplysninger om visse forhold og beslutninger vedrørende et genforsikringsselskab, som de har fået kendskab til under udførelsen af deres hverv i en anden virksomhed end et genforsikringsselskab, ændrer i sig selv hverken arten af deres hverv i den pågældende virksomhed eller den måde, hvorpå de skal udøve deres hverv i virksomheden.
(20)
Der bør fastsættes bestemmelser for anvendelsen af dette direktiv på eksisterende genforsikringsselskaber, som allerede har opnået tilladelse eller har ret til at udøve genforsikringsvirksomhed i overensstemmelse med en medlemsstats bestemmelser inden dette direktiv finder anvendelse.
(21)
For at et genforsikringsselskab skal kunne opfylde sine forpligtelser, bør hjemlandet forlange af genforsikringsselskaber, at de afsætter tilstrækkelige forsikringsmæssige hensættelser. Størrelsen af sådanne forsikringsmæssige hensættelser bør fastsættes i overensstemmelse med Rådets direktiv 91/674/EØF af 19. december 1991 om forsikringsselskabers årsregnskaber og konsoliderede regnskaber (9), og for livsforsikringsvirksomheds vedkommende bør hjemlandet også kunne fastsætte mere specifikke regler i henhold til direktiv 2002/83/EF.
(22)
Genforsikringsselskaber, som udøver genforsikringsvirksomhed inden for kreditforsikring, og hvis kreditgenforsikringsvirksomhed udgør mere end en mindre andel af deres samlede virksomhed, bør underlægges krav om oprettelse af udjævningshensættelser, som ikke udgør en del af solvensmargenen; disse hensættelser bør beregnes ved brug af en af de metoder, der er fastsat i direktiv 73/239/EØF, og som anerkendes som ækvivalente; endvidere bør dette direktiv tillade hjemlandet også at kræve af genforsikringsselskaber, som har hjemsted på dets område, at de opretter udjævningshensættelser for andre klasser af risici end kreditgenforsikring efter regler, der fastsættes af hjemlandet. I forlængelse af indførelsen af IFRS 4 (International Financial Reporting Standards) bør direktivet skabe klarhed med hensyn til tilsyn af udjævningshensættelser oprettet i overensstemmelse med direktivet. Da det er nødvendigt at revurdere tilsynet med genforsikring gennem Solvens II-projektet, tager dette direktiv imidlertid ikke højde for fremtidigt tilsyn med genforsikring gennem Solvens II.
(23)
Et genforsikringsselskab bør råde over aktiver til dækning af de forsikringsmæssige hensættelser og udjævningshensættelser, der skal tage hensyn til arten af de forretninger, som det udfører, bl.a. arten, størrelsen og varigheden af de forventede erstatningsbetalinger, med henblik på at sikre tilstrækkelighed, likviditet, sikkerhed, kvalitet, rentabilitet og matching i dets investeringer, idet selskabet skal sikre en passende diversificering og spredning af disse investeringer, så selskabet har mulighed for at reagere hensigtsmæssigt på skiftende økonomiske omstændigheder, bl.a. udviklingen på kapitalmarkederne og ejendomsmarkedet eller voldsomme katastrofer.
(24)
Det er nødvendigt, at genforsikringsselskaberne ud over de forsikringsmæssige hensættelser råder over en supplerende reserve, en såkaldt solvensmargen, i form af frie midler og efter aftale med den kompetente myndighed af andre implicitte formuebestanddele, der skal beskytte dem mod negative udsving i deres forretninger. Dette krav er et vigtigt element i et forsigtighedsbaseret tilsyn. I afventning af revisionen af den eksisterende solvensmargenordning, som Kommissionen er ved at gennemføre under det såkaldte »Solvens II«-projekt, bør de regler, der gælder i eksisterende lovgivning inden for direkte forsikring, finde anvendelse ved fastsættelsen af den krævede solvensmargen for genforsikringsselskaber.
(25)
I betragtning af lighederne mellem livsgenforsikring, der dækker dødsrisiko, og skadesgenforsikring, navnlig med hensyn til dækningen af forsikringsrisici og varigheden af livsgenforsikringskontrakterne, bør solvenskravene for livsgenforsikring fastsættes i overensstemmelse med de bestemmelser, der i dette direktiv fastsættes for beregningen af den krævede solvensmargen for skadesgenforsikring; hjemlandet bør imidlertid kunne lade bestemmelserne i direktiv 2002/83/EF finde anvendelse ved fastsættelsen af den krævede solvensmargen for skadesgenforsikring under hensyntagen til genforsikringsvirksomhed, der er forbundet med investeringsfonde eller forsikring med ret til bonus.
(26)
For at tage højde for den særlige karakter af visse kontrakttyper eller forretningsområder inden for genforsikring bør der fastsættes bestemmelser, der muliggør tilpasninger i beregningen af den krævede solvensmargen; disse tilpasninger bør foretages af Kommissionen efter høring af Det Europæiske Udvalg for Forsikring og Arbejdsmarkedsorienterede Pensioner, der blev nedsat ved Kommissionens afgørelse 2004/9/EF (10), under udøvelsen af de gennemførelsesbeføjelser, den har fået tildelt ved traktaten..
(27)
Disse foranstaltninger bør vedtages efter forskriftsproceduren i artikel 5 i Rådets afgørelse 1999/468/EF af 28. juni 1999 om fastsættelse af de nærmere vilkår for udøvelsen af de gennemførelsesbeføjelser, der tillægges Kommissionen. (11)
(28)
Listen over elementer, som kan udgøre den faktiske solvensmargen, der fastsættes ved dette direktiv, bør være den, der er omhandlet i direktiv 73/239/EØF og 2002/83/EF.
(29)
Genforsikringsselskaber bør også have en garantifond, så det sikres, at de råder over tilstrækkelige midler, når de oprettes, og at solvensmargenen i forbindelse med de efterfølgende forretninger under ingen omstændigheder falder ned under et sikkerhedsminimum; for dog at tage højde for de særlige forhold, der gør sig gældende for captive-genforsikringsselskaber, bør der fastsættes bestemmelser, der giver hjemlandet mulighed for at fastsætte en minimumsgarantifond af en mindre størrelse for captive-genforsikringsselskaber.
(30)
Visse bestemmelser i dette direktiv fastsætter minimumsnormer. Et hjemland bør kunne fastsætte strengere regler for genforsikringsselskaber, der har opnået tilladelse fra dets kompetente myndigheder, især solvensmargenkrav.
(31)
Direktivet bør finde anvendelse på »finite reinsurance«-aktiviteter, hvorfor det er nødvendigt at definere, hvad der ved anvendelsen af dette direktiv forstås ved »finite reinsurance«; i betragtning af de særlige forhold, der gør sig gældende for denne form for genforsikringsvirksomhed, bør hjemlandet have mulighed for at fastsætte specifikke bestemmelser om finite reinsurance. Disse bestemmelser kan på en række specifikke punkter afvige fra de generelle regler i dette direktiv.
(32)
Dette direktiv bør fastsætte regler for special purpose vehicles, som overtager risici fra forsikrings- og genforsikringsselskaber. De særlige forhold, der gør sig gældende for sådanne special purpose vehicles, som ikke er forsikrings- eller genforsikringsselskaber, gør det nødvendigt at fastsætte specifikke bestemmelser i medlemsstaterne. Endvidere bør direktivet indeholde krav om, at hjemlandet skal fastsætte mere detaljerede regler for, hvornår udestående beløb fra en special purpose vehicle kan anvendes som aktiver til dækning af et forsikrings- eller genforsikringsselskabs forsikringsmæssige hensættelser. Direktivet bør også gøre det muligt at betragte inddrivelige beløb fra en special purpose vehicle som beløb, der kan fratrækkes i medfør af genforsikrings- eller retrocessionskontrakter inden for de i direktivet fastsatte grænser, når forsikrings- eller genforsikringsselskabet har anmodet om og opnået den kompetente myndigheds samtykke.
(33)
Det er nødvendigt at fastsætte foranstaltninger for det tilfælde, at genforsikringsselskabets finansielle situation skulle udvikle sig således, at det bliver vanskeligt for det at opfylde sine forpligtelser. I særlige tilfælde er der også behov for, at de kompetente myndigheder bemyndiges til at gribe ind på et tilstrækkelig tidligt tidspunkt, men i udøvelsen af denne bemyndigelse bør de kompetente myndigheder oplyse genforsikringsselskaberne om årsagerne til sådanne tilsynsforanstaltninger i overensstemmelse med principperne om sund offentlig forvaltning og retfærdig rettergang. Så længe en sådan situation varer ved, bør de kompetente myndigheder ikke kunne attestere, at genforsikringsselskabet har en tilstrækkelig solvensmargen.
(34)
Det er nødvendigt at fastsætte bestemmelser om samarbejde mellem medlemsstaternes kompetente myndigheder for at sikre, at et genforsikringsselskab, der udøver sin virksomhed i henhold til reglerne om fri etableringsret og fri udveksling af tjenesteydelser, opfylder de bestemmelser, der gælder for det i værtslandet.
(35)
Der skal være adgang til domstolsprøvelse, hvis en tilladelse nægtes eller tilbagekaldes.
(36)
Det er vigtigt at fastsætte, at genforsikringsselskaber, som har hjemsted uden for Fællesskabet og udøver genforsikringsvirksomhed i Fællesskabet, ikke bør underlægges regler, som giver en mere favorabel behandling end den, der gives genforsikringsselskaber, som har hjemsted i en medlemsstat.
(37)
For at tage hensyn til de internationale aspekter af genforsikring bør det være muligt at indgå internationale aftaler med et tredjeland, som tager sigte på at definere tilsynsmidlerne over for genforsikringsselskaber, som driver virksomhed på hver kontraherende parts område.
(38)
Der bør fastsættes en smidig procedure, der gør det muligt at vurdere den forsigtighedstilsynsmæssige ækvivalens med tredjelande på et fællesskabsgrundlag, således at liberaliseringen af genforsikringstjenesteydelser i tredjelande øges, hvad enten dette sker ved etablering af virksomhed eller grænseoverskridende levering af tjenesteydelser. Med henblik herpå bør dette direktiv fastlægge procedurer for forhandling med tredjelande.
(39)
Kommissionen bør bemyndiges til at vedtage gennemførelsesforanstaltninger, forudsat at disse ikke ændrer væsentlige elementer i direktivet. Disse gennemførelsesforanstaltninger bør forberede Fællesskabet på den fremtidige udvikling inden for genforsikring. De nødvendige foranstaltninger til gennemførelse af dette direktiv bør vedtages i overensstemmelse med afgørelse 1999/468/EF.
(40)
De gældende fællesskabsretlige rammer for forsikringssektoren bør ændres for at tage højde for den nye tilsynsordning for genforsikringsselskaber, der fastsættes ved dette direktiv, og for at sikre ensartede regelrammer for hele forsikringssektoren. Navnlig bør de gældende bestemmelser, der tillader de myndigheder, der har kompetence inden for tilsynet med direkte forsikringsselskaber, at føre indirekte tilsyn med genforsikringsselskaber, tilpasses. Endvidere er det nødvendigt at afskaffe de gældende bestemmelser, hvorved medlemsstaterne kan kræve, at forsikringsselskaber skal stille aktiver som sikkerhed for de forsikringsmæssige hensættelser, uanset hvilken form dette krav måtte antage, når forsikringsselskabet er genforsikret i et genforsikringsselskab, der har opnået tilladelse i henhold til dette direktiv, eller i et forsikringsselskab. Endelig bør der fastsættes bestemmelser om, at den solvensmargen, der kræves af forsikringsselskaber, der udøver genforsikringsvirksomhed, når denne virksomhed udgør en væsentlig del af deres samlede virksomhed, skal underkastes reglerne om solvenskrav for genforsikringsselskaber i dette direktiv. Direktiv 73/239/EØF, 92/49/EØF og 2002/83/EF bør derfor ændres i overensstemmelse hermed.
(41)
Direktiv 98/78/EF bør ændres for at garantere, at genforsikringsselskaber i en forsikrings- eller genforsikringsgruppe er underkastet det samme supplerende tilsyn som forsikringsselskaber, der på nuværende tidspunkt tilhører en forsikringsgruppe.
(42)
I overensstemmelse med punkt 34 i den interinstitutionelle aftale om bedre EU-lovgivning (12) tilskyndes medlemsstaterne til, i egen og Fællesskabets interesse, at udarbejde og offentliggøre deres egne oversigter, der så vidt muligt viser overensstemmelsen mellem dette direktiv og gennemførelsesforanstaltningerne.
(43)
Sigtet med dette direktiv, nemlig indførelse af retlige rammer for adgang til udøvelse af genforsikringsvirksomhed, kan ikke i tilstrækkelig grad opfyldes af medlemsstaterne og kan derfor på grund af den foreslåede handlings omfang og virkninger bedre gennemføres på fællesskabsplan. Fællesskabet kan derfor træffe foranstaltninger i overensstemmelse med subsidiaritetsprincippet, jf. traktatens artikel 5. I overensstemmelse med proportionalitetsprincippet, jf. nævnte artikel, går direktivet ikke ud over, hvad der er nødvendigt for at nå dette mål.
(44)
Eftersom dette direktiv fastsætter minimumsnormer, kan medlemsstaterne fastsætte strengere retsregler -
UDSTEDT FØLGENDE DIREKTIV:
AFSNIT I
ANVENDELSESOMRÅDE OG DEFINITIONER
Artikel 1
Anvendelsesområde
1. Dette direktiv fastsætter regler for adgang til og udøvelse af selvstændig genforsikringsvirksomhed gennem genforsikringsselskaber, der alene udøver genforsikringsvirksomhed, og som er etableret i en medlemsstat eller ønsker at etablere sig i en medlemsstat.
2. Direktivet gælder ikke for:
a)
forsikringsselskaber, som direktiv 73/239/EØF eller 2002/83/EF finder anvendelse på
b)
de former for virksomhed og organer, der er nævnt i artikel 2 og 3 i direktiv 73/239/EØF
c)
de former for virksomhed og organer, der er nævnt i artikel 3 i direktiv 2002/83/EF
d)
genforsikringsvirksomhed, der udøves eller dækkes af en fuldstændig garanti af en medlemsstats regering, når denne af grunde, der vedrører væsentlige offentlige interesser, handler som genforsikrer i sidste instans, herunder under omstændigheder, hvor denne rolle er nødvendig som følge af en markedssituation, hvor det er umuligt at opnå tilstrækkelig genforsikringsdækning på markedsvilkår.
Artikel 2
Definitioner
1. I dette direktiv forstås ved:
a)
»genforsikring«: den form for virksomhed, der består i overtagelse af risici cederet af et forsikringsselskab eller af et andet genforsikringsselskab. Hvad angår assurandørsammenslutningen Lloyd's, forstås ved genforsikring også, at et andet forsikrings- eller genforsikringsselskab end Lloyd's overtager risici cederet af et medlem af Lloyd's
b)
»captive-genforsikringsselskab«: et genforsikringsselskab, der enten er ejet af en anden finansiel virksomhed end et forsikrings- eller genforsikringsselskab eller af en forsikrings- eller genforsikringskoncern, som direktiv 98/78/EF finder anvendelse på, eller af en ikke-finansiel virksomhed, som har til formål udelukkende at yde genforsikringsdækning for risiciene i den eller de virksomheder, som den tilhører, eller af den eller de virksomheder i den koncern, som captive-genforsikringsselskabet er en del af
c)
»genforsikringsselskab«: en virksomhed, som har opnået administrativ tilladelse i overensstemmelse med artikel 3
d)
»filial«: et genforsikringsselskabs agentur eller filial
e)
»etableret forretningssted«: et genforsikringsselskabs vedtægtsmæssige hjemsted eller en filial, jf. litra d)
f)
»hjemland«: den medlemsstat, hvor genforsikringsselskabets vedtægtsmæssige hjemsted er beliggende
g)
»filialmedlemsstat«: den medlemsstat, hvor genforsikringsselskabets filial er beliggende
h)
»værtsland«: den medlemsstat, hvor et genforsikringsselskab har en filial eller præsterer tjenesteydelser
i)
»kontrol«: den forbindelse, der findes mellem et moderselskab og dets datterselskab, som defineret i artikel 1 i direktiv 83/349/EØF (13), eller en forbindelse af samme art mellem en fysisk eller juridisk person og en virksomhed
j)
»kvalificeret deltagelse«: direkte eller indirekte besiddelse af mindst 10 % af kapitalen eller stemmerettighederne i en virksomhed eller enhver anden mulighed for at udøve en betydelig indflydelse på driften af den virksomhed, hvori der besiddes en kapitalandel
k)
»moderselskab«: en modervirksomhed som defineret i artikel 1 og 2 i direktiv 83/349/EØF
l)
»datterselskab«: en dattervirksomhed som defineret i artikel 1 og 2 i direktiv 83/349/EØF
m)
»kompetente myndigheder«: de nationale myndigheder, der ved lov eller anden forskrift er bemyndiget til at føre tilsyn med genforsikringsselskaber
n)
»snævre forbindelser«: en situation, hvor to eller flere fysiske eller juridiske personer er knyttet til hinanden gennem:
i)
kapitalinteresser, hvorved forstås besiddelse af mindst 20 % af stemmerettighederne eller af kapitalen i en virksomhed, enten direkte eller gennem kontrol, eller
ii)
kontrol i alle de i artikel 1, stk. 1 og 2, i direktiv 83/349/EØF nævnte tilfælde eller en forbindelse af samme art mellem en fysisk eller juridisk person og en virksomhed
o)
»finansiel virksomhed«: et af følgende selskaber:
i)
et kreditinstitut, et finansieringsinstitut eller en accessorisk bankservicevirksomhed, jf. artikel 1, stk. 5 og stk. 23, i direktiv 2000/12/EF (14)
ii)
et forsikringsselskab, et genforsikringsselskab eller et forsikringsholdingselskab, jf. artikel 1, litra i), i direktiv 98/78/EF
iii)
et investeringsselskab eller finansieringsinstitut, jf. artikel 4, stk. 1, afsnit 1, i direktiv 2004/39/EF (15)
iv)
et blandet finansielt holdingselskab, jf. artikel 2, nr. 15), i direktiv 2002/87/EF
p)
»special purpose vehicle«: enhver virksomhed, uanset om der er tale om et aktieselskab eller ej, bortset fra et eksisterende forsikrings- eller genforsikringsselskab, som overtager risici fra forsikrings- eller genforsikringsselskaber, og som finansierer sin dækning af sådanne risici udelukkende af udbyttet fra udstedelse af obligationer eller andre finansieringsordninger, hvor tilbagebetalingsrettighederne for dem, der har stillet lånet eller de andre finansieringsordninger til rådighed, er omfattet af de genforsikringsforpligtelser, der gælder for en sådan virksomhed
q)
»finite reinsurance«: genforsikring, hvor den eksplicitte maksimale tabsrisiko udtrykt som den maksimale overførte økonomiske risiko, der opstår som følge af en høj garantirisiko og overført tidsrisiko, overstiger præmien i hele kontraktens løbetid, for et begrænset, men betydeligt beløb, når mindst et af de følgende to kendetegn er til stede:
i)
eksplicit og omfattende hensyntagen til tidsværdien
ii)
kontraktbestemmelser til langfristet udligning af forholdet mellem parterne med hensyn til økonomisk erfaring med henblik på den tilsigtede risikooverførsel.
2. Med henblik på stk. 1, litra a), i denne artikel anses et genforsikringsselskabs tilvejebringelse af dækning for en arbejdsmarkedspensionskasse, der falder ind under anvendelsesområdet for direktiv 2003/41/EF (16), når disse institutioners hjemlande har tilladt det, også for en aktivitet, der falder ind under dette direktivs anvendelsesområde.
Med henblik på stk. 1, litra d), sidestilles et genforsikringsselskabs permanente tilstedeværelse på en medlemsstats område med et agentur eller en filial, også selv om denne tilstedeværelse ikke har form af en filial eller et agentur, men blot af et kontor, der ledes af selskabets eget personale, eller af en uafhængig person, som har en fast bemyndigelse til at handle på selskabets vegne i lighed med et agentur.
Med henblik på stk. 1, litra j), i denne artikel og i forbindelse med artikel 12 og 19-23 samt de andre niveauer af deltagelse, der er omhandlet i artikel 19-23, tages de stemmerettigheder, der er nævnt i artikel 92 i direktiv 2001/34/EF (17), i betragtning.
Med henblik på stk. 1, litra l), anses ethvert datterselskab af et datterselskab også for at være datterselskab af det selskab, der er det endelige moderselskab for disse selskaber.
Med henblik på stk. 1, litra n):
-
anses et datterselskab af et datterselskab også for at være datterselskab af det moderselskab, der står i spidsen for disse selskaber.
-
anses en situation, hvor to eller flere fysiske eller juridiske personer er varigt knyttet til den samme person gennem kontrol, også for at være en snæver forbindelse.
3. Hver gang der i dette direktiv henvises til euroen, er modværdien i national valuta, som skal anvendes pr. 31. december hvert år, lig med værdien på den sidste dag i den forudgående oktober måned, på hvilken euroens modværdier i alle relevante fællesskabsvalutaer foreligger.
AFSNIT II
ADGANG TIL UDØVELSE AF GENFORSIKRINGSVIRKSOMHED OG MEDDELELSE AF TILLADELSE TIL GENFORSIKRINGSSELSKABET
Artikel 3
Princippet om meddelelse af tilladelse
Adgang til udøvelse af genforsikringsvirksomhed er betinget af en forudgående administrativ tilladelse.
Ansøgning om denne tilladelse skal indgives til hjemlandets kompetente myndigheder af:
a)
en virksomhed, der etablerer hjemsted på denne medlemsstats område
b)
genforsikringsselskaber, der efter at have modtaget tilladelse udvider deres virksomhed til anden genforsikringsvirksomhed end den, for hvilken der er opnået tilladelse.
Artikel 4
Omfanget af tilladelsen
1. En tilladelse meddelt i medfør af artikel 3 gælder for hele Fællesskabet. Den giver et genforsikringsselskab ret til at udøve virksomhed i henhold til reglerne om fri etableringsret eller reglerne om fri udveksling af tjenesteydelser.
2. Tilladelsen gives til udøvelse af skadesgenforsikringsvirksomhed, livsgenforsikringsvirksomhed og alle former for genforsikringsvirksomhed i henhold til ansøgerens ansøgning.
Den skal vurderes på baggrund af den driftsplan, der skal forelægges i henhold til artikel 6, litra b), og artikel 11, og opfyldelsen af de betingelser, der er fastsat for tilladelsen af den medlemsstat, i hvilken der ansøges om tilladelse.
Artikel 5
Genforsikringsselskabets form
1. Hjemlandet skal kræve, at genforsikringsselskaber, der ansøger om tilladelse, antager en af de i bilag I anførte former.
Et genforsikringsselskab kan ligeledes tage form af et europæisk selskab (SE), som dette defineres i forordning (EF) nr. 2157/2001 (18).
2. Medlemsstaterne kan i givet fald oprette selskaber i en offentligretlig form, når disse virksomheders formål er udøvelse af genforsikringsvirksomhed på samme vilkår som dem, der gælder for privatretlige selskaber.
Artikel 6
Betingelser
Hjemlandet skal kræve, at ethvert genforsikringsselskab, for hvilket der ansøges om tilladelse:
a)
begrænser sine målsætninger til udøvelse af genforsikringsvirksomhed og relaterede aktiviteter; dette krav kan omfatte at udøve funktionen som holdingselskab og virksomhed i relation til de aktiviteter i den finansielle sektor, der er omhandlet i artikel 2, stk. 8, i direktiv 2002/87/EF
b)
fremlægger en driftsplan, der er i overensstemmelse med artikel 11
c)
råder over den i artikel 40, stk. 2, fastsatte minimumsgarantifond
d)
faktisk ledes af personer med et godt omdømme og passende kvalifikationer eller erhvervserfaring.
Artikel 7
Snævre forbindelser
1. Foreligger der snævre forbindelser mellem et genforsikringsselskab og andre fysiske eller juridiske personer, meddeler de kompetente myndigheder kun deres tilladelse, hvis disse forbindelser ikke hæmmer dem i varetagelsen af deres tilsynsopgaver.
2. De kompetente myndigheder afslår ligeledes at meddele tilladelse, hvis de hæmmes i varetagelsen af deres tilsynsopgaver på grund af love eller administrative bestemmelser i et tredjeland, der gælder for en eller flere fysiske eller juridiske personer, som genforsikringsselskabet har snævre forbindelser med, eller på grund af problemer i forbindelse med anvendelsen heraf.
3. De kompetente myndigheder skal kræve, at genforsikringsselskaberne meddeler dem de oplysninger, de har behov for, for at myndighederne til enhver tid kan sikre sig, at de i stk. 1 omhandlede betingelser er opfyldt.
Artikel 8
Genforsikringsselskabets hovedkontor
Medlemsstaterne skal kræve, at genforsikringsselskaber har hovedkontor og vedtægtsmæssigt hjemsted i samme medlemsstat.
Artikel 9
Policebetingelser og tariffer
1. Dette direktiv er ikke til hinder for, at medlemsstaterne opretholder eller indfører love eller administrative bestemmelser, der foreskriver godkendelse af vedtægterne og fremlæggelse af alt materiale, der er nødvendigt for den normale gennemførelse af tilsynet.
2. Medlemsstaterne må ikke fastsætte bestemmelser, der foreskriver forudgående godkendelse eller systematisk anmeldelse af de almindelige og specielle betingelser i forsikringspolicer, af tariffer og af formularer og andre trykte dokumenter, som et genforsikringsselskab agter at anvende over for cederende eller retrocederende selskaber.
Artikel 10
Markedets økonomiske behov
Medlemsstaterne må ikke kræve, at ansøgninger om tilladelse behandles under hensyntagen til markedets økonomiske behov.
Artikel 11
Driftsplan
1. Den i artikel 6, litra b), nævnte driftsplan skal indeholde oplysninger eller dokumentation vedrørende:
a)
hvilke former for risici selskabet har til hensigt at dække
b)
hvilke typer genforsikringsarrangementer genforsikringsselskabet agter at indgå med cederende selskaber
c)
grundprincipperne for retrocession
d)
sammensætningen af minimumsgarantifonden
e)
de anslåede omkostninger i forbindelse med opbygningen af administrationen og forretningsorganisationen samt de finansielle midler, der agtes afsat til dækning af disse omkostninger.
2. Ud over kravene i stk. 1 skal driftsplanen for de første tre regnskabsår indeholde:
a)
de anslåede administrationsomkostninger bortset fra omkostninger i forbindelse med administrationens opbygning, navnlig de løbende almindelige omkostninger og provisioner
b)
de anslåede præmier eller bidrag og erstatninger
c)
en prognosticeret balance
d)
de anslåede finansielle midler til dækning af forpligtelser og solvensmargen.
Artikel 12
Aktionærer og selskabsdeltagere, der besidder en kvalificeret deltagelse
Hjemlandets kompetente myndigheder meddeler ikke et selskab tilladelse til at påbegynde genforsikringsvirksomhed, før de har fået meddelelse om navnene på alle aktionærer eller selskabsdeltagere, det være sig fysiske eller juridiske personer, der direkte eller indirekte besidder en kvalificeret deltagelse i selskabet, og om størrelsen af deres kapitalandel.
Samme myndigheder nægter at meddele tilladelse, hvis de under hensyn til nødvendigheden af at sikre en sund og forsigtig forvaltning af genforsikringsselskabet ikke er overbevist om aktionærernes eller selskabsdeltagernes egnethed.
Artikel 13
Afslag på tilladelse
Enhver beslutning om afslag skal klart begrundes og meddeles det pågældende selskab.
Hver medlemsstat sikrer adgang til domstolsprøvelse i henhold til artikel 53 for enhver beslutning om afslag.
Samme adgang til domstolsprøvelse indføres for det tilfælde, at de kompetente myndigheder endnu ikke har afgivet svar på ansøgningen om tilladelse inden udløbet af en frist på seks måneder fra modtagelsesdatoen.
Artikel 14
Forudgående høring af de kompetente myndigheder i de andre medlemsstater
1. Der skal finde forudgående høring sted af de kompetente myndigheder i den anden medlemsstat om meddelelse af tilladelse til et genforsikringsselskab, der:
a)
enten er datterselskab af et forsikrings- eller genforsikringsselskab, der er meddelt tilladelse i denne anden medlemsstat, eller
b)
er datterselskab af moderselskabet for et forsikrings- eller genforsikringsselskab, der er meddelt tilladelse i denne anden medlemsstat, eller
c)
kontrolleres af samme fysiske eller juridiske person, der kontrollerer et forsikrings- eller genforsikringsselskab, der er meddelt tilladelse i denne anden medlemsstat.
2. Der skal finde forudgående høring sted af den kompetente myndighed i den medlemsstat, der fører tilsyn med kreditinstitutter eller investeringsselskaber, om meddelelse af tilladelse til et genforsikringsselskab, der:
a)
er datterselskab af et kreditinstitut eller et investeringsselskab, der har fået tilladelse i Fællesskabet, eller
b)
er datterselskab af et moderselskab for et kreditinstitut eller et investeringsselskab, der har fået tilladelse i Fællesskabet, eller
c)
kontrolleres af samme fysiske eller juridiske person, der kontrollerer et kreditinstitut eller et investeringsselskab, der har fået tilladelse i Fællesskabet.
3. De i stk. 1 og 2 omhandlede relevante kompetente myndigheder skal især høre hinanden i forbindelse med vurderingen af aktionærernes egnethed og hæderlighed samt af omdømmet og erfaringerne hos direktørerne for et andet foretagende i samme koncern. Myndighederne udveksler alle oplysninger om aktionærers egnethed og hæderlighed samt om direktørers omdømme og erfaringer, som har betydning for de øvrige involverede kompetente myndigheder, for meddelelsen af tilladelse og for den løbende vurdering af, om driftsbetingelserne er opfyldt.
AFSNIT III
BETINGELSER FOR UDØVELSE AF GENFORSIKRINGSVIRKSOMHED
KAPITEL 1
Principper og metoder for det finansielle tilsyn
Afdeling 1
Kompetente myndigheder og generelle regler
Artikel 15
Kompetente myndigheder og genstand for tilsynet
1. Ansvaret for det finansielle tilsyn med et genforsikringsselskab, herunder tilsyn med den virksomhed, det udøver gennem filialer og i henhold til reglerne om fri udveksling af tjenesteydelser, henhører udelukkende under hjemlandets kompetence.
Hvis de kompetente myndigheder i værtslandet har grund til at tro, at et genforsikringsselskabs virksomhed vil kunne skade dets finansielle soliditet, underretter de de kompetente myndigheder i genforsikringsselskabets hjemland herom. Hjemlandets kompetente myndigheder vurderer, om genforsikringsselskabet overholder de i dette direktiv fastsatte forsigtighedsregler.
2. Det finansielle tilsyn, jf. stk. 1, dækker genforsikringsselskabets samlede virksomhed og omfatter navnlig kontrol med selskabets solvens og afsættelsen af forsikringsmæssige hensættelser og de aktiver, der medgår til dækning heraf i overensstemmelse med de regler og den praksis, der gælder i hjemlandet, i henhold til bestemmelser, der er vedtaget på fællesskabsplan.
3. Et genforsikringsselskabs hjemland kan ikke afvise en retrocessionskontrakt indgået af genforsikringsselskabet med et genforsikringsselskab, der har opnået tilladelse i henhold til dette direktiv, eller et forsikringsselskab, der har opnået tilladelse i henhold til direktiv 73/239/EØF eller 2002/83/EF, af grunde, der direkte vedrører det pågældende genforsikringsselskabs eller forsikringsselskabs finansielle soliditet.
4. Hjemlandets kompetente myndigheder skal kræve, at der i alle genforsikringsselskaber findes en sund administrativ og regnskabsmæssig praksis og tilstrækkelige interne kontrolprocedurer.
Artikel 16
Tilsyn med filialer i andre medlemsstater
Når et genforsikringsselskab, der har fået tilladelse i en medlemsstat, udøver sin virksomhed gennem en filial i en anden medlemsstat, skal filialmedlemsstaten sørge for, at hjemlandets kompetente myndigheder efter forudgående meddelelse herom til filialmedlemsstatens kompetente myndigheder selv eller ved personer, de bemyndiger hertil, på stedet kan kontrollere de oplysninger, der er nødvendige for det finansielle tilsyn med selskabet. Filialmedlemsstatens kompetente myndigheder kan deltage i denne kontrol.
Artikel 17
Regnskabsmæssige, tilsynsmæssige og statistiske oplysninger: tilsynsbeføjelser
1. Hver medlemsstat pålægger de genforsikringsselskaber, der har deres vedtægtsmæssige hjemsted på dens område, hvert år at aflægge beretning over deres samlede virksomhed, deres finansielle situation og deres solvens.
2. Medlemsstaterne kræver af de genforsikringsselskaber, der har deres hjemsted på deres område, at de regelmæssigt fremlægger materiale, inklusive statistisk materiale, der er nødvendigt for udøvelsen af tilsynet. De kompetente myndigheder sender hinanden alt materiale og al information, der har relevans for udøvelsen af tilsynet.
3. Hver medlemsstat tager alle nødvendige skridt til at sikre, at de kompetente myndigheder har de fornødne beføjelser og midler til at føre tilsyn med aktiviteterne i genforsikringsselskaber med vedtægtsmæssigt hjemsted på dens område, herunder med virksomhed udøvet uden for dette område.
4. De kompetente myndigheder skal bl.a. have mulighed for:
a)
at foretage indgående undersøgelser af genforsikringsselskabets situation og samlede virksomhed, navnlig ved indhentning af oplysninger eller rekvirering af dokumentation vedrørende genforsikrings- og retrocessionsvirksomheden og ved kontrol på stedet i det pågældende genforsikringsselskabs forretningslokaler
b)
at træffe en hvilken som helst foranstaltning over for genforsikringsselskabet, dets ledelse eller personer, der kontrollerer selskabet, som er passende og nødvendig for at sikre, at genforsikringsselskabets virksomhed fortsat overholder de love og administrative bestemmelser, som genforsikringsselskaber skal overholde i den enkelte medlemsstat
c)
at sikre gennemførelse af disse foranstaltninger, om nødvendigt gennem tvangsforanstaltninger og i givet fald ved rettens hjælp.
Medlemsstaterne kan ligeledes fastsætte, at de kompetente myndigheder skal have mulighed for at indhente alle oplysninger vedrørende genforsikringsaftaler, som mæglere er i besiddelse af.
Artikel 18
Overdragelse af forsikringsbestand
Hver medlemsstat tillader på de i den nationale lovgivning fastsatte betingelser, at genforsikringsselskaber, der har hjemsted på dens område, overdrager hele eller en del af deres forsikringsbestand, hvad enten den består af aftaler indgået i henhold til reglerne om fri etableringsret eller i henhold til reglerne om fri udveksling af tjenesteydelser, til et overtagende selskab, der er etableret i Fællesskabet, hvis de kompetente myndigheder i det overtagende selskabs hjemland godtgør, at selskabet under hensyntagen til overdragelsen har den fornødne solvensmargen, jf. kapitel 3.
Afdeling 2
Kvalificeret deltagelse
Artikel 19
Erhvervelser
Medlemsstaterne skal forlange af enhver fysisk eller juridisk person, der påtænker direkte eller indirekte at erhverve en kvalificeret deltagelse i et genforsikringsselskab, at denne forinden underretter de kompetente myndigheder i hjemlandet herom med angivelse af størrelsen af den kapitalandel, der påtænkes erhvervet. Denne fysiske eller juridiske person skal ligeledes underrette hjemlandets kompetente myndigheder, hvis vedkommende påtænker at forøge sin kvalificerede deltagelse så meget, at vedkommendes andel af stemmerettigheder eller kapitalandele derved når op på eller overstiger en tærskel på 20 %, 33 % eller 50 %, eller at genforsikringsselskabet derved bliver vedkommendes datterselskab.
Hjemlandets kompetente myndigheder skal inden for en frist på højst tre måneder fra datoen for den i første afsnit nævnte underretning gøre indsigelse mod den påtænkte erhvervelse eller forøgelse, hvis de under hensyn til nødvendigheden af at sikre en sund og forsigtig forvaltning af genforsikringsselskabet ikke er overbevist om den i første afsnit nævnte persons egnethed. Hvis myndighederne ikke gør indsigelse, kan de fastsætte en frist for gennemførelsen af den pågældende erhvervelse eller forøgelse.
Artikel 20
Finansielle selskabers erhvervelser
Hvis erhververen af de i artikel 19 omhandlede kapitalandele er et forsikringsselskab, et genforsikringsselskab, et kreditinstitut eller et investeringsselskab, der er meddelt tilladelse i en anden medlemsstat, eller et moderselskab for et sådant selskab eller en fysisk eller juridisk person, der kontrollerer et sådant selskab, og hvis det selskab, som erhververen agter at deltage i, som følge af denne erhvervelse bliver et datterselskab af erhververen eller bliver omfattet af dennes kontrol, skal der foretages en vurdering af erhvervelsen i form af den i artikel 14 nævnte forudgående høring.
Artikel 21
Afhændelser
Medlemsstaterne skal kræve, at enhver fysisk eller juridisk person, der påtænker direkte eller indirekte at opgive sin besiddelse af en kvalificeret deltagelse i et genforsikringsselskab, forinden underretter hjemlandets kompetente myndigheder herom med angivelse af størrelsen af den kapitalandel, der derefter besiddes.
Denne person skal ligeledes underrette de kompetente myndigheder, hvis vedkommende har til hensigt at formindske sin kvalificerede deltagelse så meget, at vedkommendes andel af stemmerettigheder eller kapitalandele derved når ned under en tærskel på 20 %, 33 % eller 50 %, eller at genforsikringsselskabet derved ophører med at være vedkommendes datterselskab.
Artikel 22
Genforsikringsselskabets underretning af den kompetente myndighed
Så snart genforsikringsselskaber har fået kendskab dertil, giver de hjemlandets kompetente myndigheder meddelelse om de erhvervelser eller afhændelser af andele i deres kapital, som bevirker, at deltagelsen stiger over eller falder under en af de tærskler, som er nævnt i artikel 19 og 21.
Endvidere meddeler de mindst en gang om året identiteten på aktionærer eller selskabsdeltagere, som besidder en kvalificeret deltagelse, samt størrelsen af denne andel, således som den bl.a. fremgår af de registrerede data på den årlige generalforsamling eller af de oplysninger, som modtages i henhold til de bestemmelser, der gælder for børsnoterede selskaber.
Artikel 23
Kvalificeret deltagelse: den kompetente myndigheds beføjelser
Medlemsstaterne skal kræve, at hjemlandets kompetente myndigheder i tilfælde af, at de i artikel 19 omhandlede personers indflydelse vil kunne være til skade for en forsigtig og sund forvaltning af genforsikringsselskabet, kan træffe de fornødne foranstaltninger til at bringe denne situation til ophør. Sådanne foranstaltninger kan f.eks. bestå i påbud, sanktioner over for ledelsen eller suspension af de stemmerettigheder, der er knyttet til de pågældende aktionærers eller selskabsdeltageres aktier eller andele.
Lignende foranstaltninger skal kunne bringes i anvendelse over for fysiske eller juridiske personer, som ikke overholder den i artikel 19 foreskrevne pligt til forudgående underretning. Hvis en kapitalandel erhverves mod de kompetente myndigheders vilje, skal medlemsstaterne uafhængigt af andre sanktioner suspendere de tilhørende stemmerettigheder, erklære de afgivne stemmer ugyldige eller annullere dem.
Afdeling 3
Tavshedspligt og informationsudveksling
Artikel 24
Tavshedspligt
1. Medlemsstaterne fastsætter, at alle, der arbejder for eller har arbejdet for de kompetente myndigheder, samt revisorer og eksperter, der har handlet på de kompetente myndigheders vegne, har tavshedspligt.
I medfør af denne tavshedspligt må fortrolige oplysninger, de modtager i forbindelse med deres hverv, bortset fra tilfælde, der er omfattet af straffelovgivningen, ikke videregives til andre personer eller myndigheder, undtagen i summarisk eller sammenfattet form, således at de enkelte genforsikringsselskaber ikke kan identificeres.
2. Når et genforsikringsselskab er erklæret konkurs eller er genstand for tvangslikvidation, kan fortrolige oplysninger, som ikke vedrører tredjemand, der er involveret i forsøg på at redde genforsikringsselskabet, dog videregives under civile retssager eller handelssager.
Artikel 25
Informationsudveksling mellem medlemsstaternes kompetente myndigheder
Artikel 24 er ikke til hinder for, at de kompetente myndigheder i de forskellige medlemsstater udveksler oplysninger i henhold til de direktiver, der gælder for genforsikringsselskaber. Disse oplysninger er undergivet den i artikel 24 omhandlede tavshedspligt.
Artikel 26
Samarbejdsaftaler med tredjelande
Medlemsstaterne kan indgå samarbejdsaftaler om udveksling af oplysninger med tredjelandes kompetente myndigheder samt med de i artikel 28, stk. 1 og 2, omhandlede myndigheder eller organer i tredjelande, forudsat at de således meddelte oplysninger er sikret ved en tavshedspligt, som mindst svarer til den, der er foreskrevet i denne afdeling. Denne udveksling af oplysninger skal være beregnet til at bruges ved udførelsen af de pågældende myndigheders eller organers tilsynsopgaver.
Stammer oplysningerne fra en anden medlemsstat, kan de ikke videregives uden udtrykkelig tilladelse fra de kompetente myndigheder, som har afgivet dem, og i givet fald udelukkende til det formål, med henblik på hvilket de nævnte myndigheder gav deres tilladelse.
Artikel 27
Brug af fortrolige oplysninger
De kompetente myndigheder, der i henhold til artikel 24 og 25 modtager fortrolige oplysninger, må kun anvende disse i forbindelse med udøvelsen af deres hverv:
a)
til undersøgelse af, om betingelserne for adgang til at udøve genforsikringsvirksomhed er opfyldt, og for at lette overvågningen af udførelsen af en sådan virksomhed, særlig med hensyn til forsikringsmæssige hensættelser, solvensmargen, administrativ og regnskabsmæssig praksis samt interne kontrolmekanismer
b)
til pålæggelse af sanktioner
c)
hvis de kompetente myndigheders afgørelser påklages til en højere administrativ myndighed, eller
d)
i forbindelse med domstolsprøvelse i henhold til artikel 53 eller særbestemmelser i dette direktiv og andre direktiver, der er vedtaget vedrørende forsikrings- og genforsikringsselskaber.
Artikel 28
Informationsudveksling med andre myndigheder
1. Artikel 24 og 27 er ikke til hinder for udveksling af oplysninger inden for samme medlemsstat, hvis der findes to eller flere kompetente myndigheder i den samme medlemsstat, eller medlemsstaterne imellem, mellem de kompetente myndigheder og:
a)
de myndigheder, der har ansvaret for tilsynet med kreditinstitutter og andre finansieringsinstitutter, samt de myndigheder, der fører tilsyn med kapitalmarkederne
b)
de organer, der medvirker ved likvidation og konkursbehandling af forsikrings- og genforsikringsselskaber og lignende procedurer, og
c)
personer, der er ansvarlige for den lovpligtige revision af forsikringsselskabers, genforsikringsselskabers og andre finansieringsinstitutters regnskaber,
med henblik på varetagelsen af deres tilsynsopgaver eller med henblik på at give de organer, der forvalter tvangslikvidationsprocedurer eller garantiordninger, de oplysninger, som er nødvendige for, at de kan udføre deres arbejde. Oplysninger, som de pågældende myndigheder, organer og personer modtager, er omfattet af den i artikel 24 omhandlede tavshedspligt.
2. Uanset bestemmelserne i artikel 24-27 kan medlemsstaterne tillade udveksling af oplysninger mellem de kompetente myndigheder og
a)
de myndigheder, der fører tilsyn med de organer, der medvirker ved likvidation og konkursbehandling af forsikrings- eller genforsikringsselskaber og lignende procedurer, eller
b)
de myndigheder, der er ansvarlige for tilsyn med de personer, der står for den lovpligtige revision af forsikringsselskabers, genforsikringsselskabers, kreditinstitutters, investeringsselskabers og andre finansieringsinstitutters regnskaber, eller
c)
uafhængige aktuarer, der fører lovpligtigt tilsyn med forsikrings- eller genforsikringsselskaber, samt de organer, der er ansvarlige for at føre tilsyn med disse aktuarer.
Medlemsstater, der udnytter muligheden i første afsnit, kræver mindst, at følgende betingelser er opfyldt:
a)
Informationsudvekslingen skal bruges til udførelse af de tilsynsopgaver, som er beskrevet i første afsnit.
b)
Oplysninger, der modtages i denne forbindelse, er underlagt den i artikel 24 omhandlede tavshedspligt.
c)
Stammer oplysningerne fra en anden medlemsstat, må de ikke videregives uden udtrykkelig tilladelse fra de kompetente myndigheder, som har videregivet nævnte oplysninger, og må kun videregives til det formål, som nævnte myndigheder har givet deres tilladelse til.
Medlemsstaterne meddeler Kommissionen og de øvrige medlemsstater, hvilke myndigheder, organer eller personer der kan modtage oplysninger i henhold til dette stykke.
3. Uanset artikel 24-27 kan medlemsstaterne med henblik på at styrke det finansielle systems stabilitet og integritet tillade udveksling af oplysninger mellem de kompetente myndigheder og de myndigheder eller organer, der ifølge loven er ansvarlige for at opspore og efterforske overtrædelser af selskabsretten.
Medlemsstater, der udnytter muligheden i første afsnit, kræver mindst, at følgende betingelser er opfyldt:
a)
Oplysningerne skal bruges til udførelse af de opgaver, som er beskrevet i første afsnit.
b)
Oplysninger, der modtages i denne forbindelse, er underlagt den i artikel 24 omhandlede tavshedspligt.
c)
Stammer oplysningerne fra en anden medlemsstat, må de ikke videregives uden udtrykkelig tilladelse fra de kompetente myndigheder, som har videregivet nævnte oplysninger, og i givet fald udelukkende til det formål, som nævnte myndigheder har givet deres tilladelse til.
Hvis de i første afsnit omhandlede organer i en medlemsstat udfører deres efterforskningsopgaver med bistand fra dertil bemyndigede, ikke offentligt ansatte, personer, fordi disse er i besiddelse af særlig sagkundskab, kan den i første afsnit nævnte mulighed for udveksling af oplysninger udvides til også at gælde sådanne personer på de i andet afsnit fastsatte særlige betingelser.
Ved anvendelsen af andet afsnit, litra c), meddeler de i første afsnit omhandlede myndigheder eller organer de kompetente myndigheder, som har afgivet oplysningerne, hvilke personer oplysningerne vil blive videregivet til med nøjagtig angivelse af disse personers beføjelser.
Medlemsstaterne meddeler Kommissionen og de øvrige medlemsstater, hvilke organer der kan modtage oplysninger i henhold til dette stykke.
Artikel 29
Videregivelse af oplysninger til centralbanker og pengepolitiske myndigheder
Bestemmelserne i denne afdeling er ikke til hinder for, at en kompetent myndighed giver centralbanker og andre organer med tilsvarende opgaver i deres egenskab af pengepolitiske myndigheder og i givet fald andre offentlige myndigheder med ansvar for at føre tilsyn med betalingssystemerne oplysninger med henblik på udførelsen af deres opgaver. De er heller ikke til hinder for, at de pågældende myndigheder eller organer sender de kompetente myndigheder de oplysninger, som er nødvendige for dem i henhold til artikel 27.
De oplysninger, som modtages i denne forbindelse, er underlagt den i denne afdeling omhandlede tavshedspligt.
Artikel 30
Videregivelse af oplysninger til statslige forvaltninger med ansvar for den finansielle lovgivning
Uanset bestemmelserne i artikel 24 og 27 kan medlemsstaterne i henhold til lovbestemmelser give tilladelse til, at visse oplysninger meddeles andre enheder i deres centraladministration, som er ansvarlige for lovgivningen vedrørende tilsyn med kreditinstitutter, finansieringsinstitutter, investeringsservice og forsikrings- og genforsikringsselskaber, samt inspektører, som handler på de pågældende enheders vegne.
Oplysningerne må imidlertid kun gives, såfremt det er nødvendigt af hensyn til forsigtighedstilsynet.
Medlemsstaterne fastsætter dog, at oplysninger, der modtages i henhold til artikel 25 og artikel 28, stk. 1, samt oplysninger, der stammer fra kontrol på stedet, jf. artikel 16, aldrig må videregives i de tilfælde, der er omhandlet i denne artikel, medmindre den kompetente myndighed, der har givet oplysningerne, eller den kompetente myndighed i den medlemsstat, hvor kontrollen på stedet er foretaget, har givet sit udtrykkelige samtykke.
Afdeling 4
Revisorernes opgaver
Artikel 31
Revisorernes opgaver
1. Medlemsstaterne fastsætter som et minimum, at enhver person, der er autoriseret i henhold til direktiv 84/253/EØF (19), og som i et genforsikringsselskab udfører det hverv, der er beskrevet i artikel 51 i direktiv 78/660/EØF (20), artikel 37 i direktiv 83/349/EØF eller artikel 31 i direktiv 85/611/EØF (21), eller ethvert andet lovpligtigt hverv, har pligt til straks at foretage indberetning til de kompetente myndigheder om ethvert forhold eller enhver beslutning vedrørende dette selskab, som vedkommende har fået kendskab til under udførelsen af sit hverv, og som kan
a)
udgøre en materiel overtrædelse af de love eller administrative bestemmelser, der omhandler betingelserne for meddelelse af tilladelse, eller som specifikt omhandler forsikrings- eller genforsikringsselskabers udøvelse af virksomhed, eller
b)
skade genforsikringsselskabets fortsatte drift, eller
c)
medføre nægtelse af revisionspåtegning eller fremsættelse af forbehold.
Samme pligt gælder også for en sådan person for så vidt angår forhold eller beslutninger, som vedkommende måtte få kendskab til som led i et hverv som beskrevet i første afsnit, der udføres i en virksomhed, som gennem kontrol har snævre forbindelser med det genforsikringsselskab, i hvilken vedkommende udfører ovennævnte hverv.
2. Det forhold, at de personer, der er autoriseret i henhold til direktiv 84/253/EØF, videregiver oplysninger til de kompetente myndigheder om relevante forhold eller beslutninger, som er omhandlet i stk. 1, betragtes ikke som brud på den tavshedspligt, som gælder i henhold til kontrakt eller love eller administrative bestemmelser, og påfører ikke de pågældende personer nogen form for ansvar.
KAPITEL 2
Regler vedrørende forsikringsmæssige hensættelser
Artikel 32
Afsættelse af forsikringsmæssige hensættelser
1. Hjemlandet pålægger ethvert genforsikringsselskab at afsætte tilstrækkelige forsikringsmæssige hensættelser i forhold til dets samlede virksomhed.
Størrelsen af disse forsikringsmæssige hensættelser opgøres efter de regler, der er fastsat i direktiv 91/674/EØF. Om nødvendigt kan hjemlandet fastsætte mere specifikke regler i overensstemmelse med artikel 20 i direktiv 2002/83/EF.
2. Medlemsstaterne må ikke bevare eller indføre en ordning med bruttoreserver, som indebærer, at aktiver stilles som sikkerhed for ikke optjente præmier og udestående erstatningshensættelser, hvis genforsikreren er et genforsikringsselskab, der har opnået tilladelse i overensstemmelse med dette direktiv, eller et forsikringsselskab, der har opnået tilladelse i overensstemmelse med direktiv 73/239/EØF eller 2002/83/EF.
3. Tillader hjemlandet, at forsikringsmæssige hensættelser dækkes af erstatningskrav over for genforsikrere, som ikke har opnået tilladelse i overensstemmelse med dette direktiv, eller forsikringsselskaber, som ikke har opnået tilladelse i overensstemmelse med direktiv 73/239/EØF eller 2002/83/EF, skal det fastsætte betingelserne for tilladelsen af sådanne erstatningskrav.
Artikel 33
Udjævningshensættelser
1. Hjemlandet skal kræve, at genforsikringsselskaber, som genforsikrer risici, der er klassificeret i klasse 14 i punkt A i bilaget til direktiv 73/239/EØF, afsætter udjævningshensættelser, som skal dække et eventuelt teknisk tab eller en skadesprocent, der er højere end gennemsnittet inden for denne forsikringsklasse i et hvilket som helst regnskabsår.
2. Udjævningshensættelserne til kreditgenforsikring skal beregnes efter de regler, som hjemlandet fastsætter, ved brug af en af de fire metoder, der er anført i punkt D i bilaget til direktiv 73/239/EØF, og som betragtes som ækvivalente.
3. Hjemlandet kan fritage genforsikringsselskaber fra kravet om oprettelse af udjævningshensættelser for genforsikring inden for kreditforsikringsklassen, hvis deres indtægter fra præmier og bidrag fra genforsikring af kreditforsikringsvirksomhed udgør mindre end 4 % af de samlede præmie- og bidragsindtægter og er mindre end 2 500 000 EUR.
4. Hjemlandet kan kræve, at genforsikringsselskaber afsætter udjævningshensættelser for andre klasser af risici end kreditgenforsikring. Udjævningshensættelserne beregnes efter regler, der fastsættes af hjemlandet.
Artikel 34
Aktiver til dækning af de forsikringsmæssige hensættelser
1. Hjemlandet skal kræve, at alle genforsikringsselskaber investerer aktiver til dækning af de forsikringsmæssige hensættelser og udjævningshensættelser, der er nævnt i artikel 33, i overensstemmelse med følgende bestemmelser:
a)
Anbringelserne skal tage hensyn til arten af de forretninger, som genforsikringsselskabet udfører, bl.a. arten, størrelsen og varigheden af de forventede erstatningsbetalinger, med henblik på at sikre tilstrækkelighed, likviditet, sikkerhed, kvalitet, rentabilitet og matching i dets investeringer.
b)
Genforsikringsselskabet skal sikre en passende diversificering og spredning af sine anbringelser, så selskabet har mulighed for at reagere hensigtsmæssigt på skiftende økonomiske omstændigheder, især udviklingen på kapitalmarkederne og ejendomsmarkedet eller større katastrofer. Selskabet skal vurdere de konsekvenser, som uregelmæssige markedsforhold har for dets aktiver og sprede aktiverne således, at disse konsekvenser mindskes.
c)
Investering i aktiver, der ikke kan omsættes på et reguleret finansielt marked, skal under alle omstændigheder holdes på et forsigtigt niveau.
d)
Investering i derivater skal være mulig i det omfang, de bidrager til en reduktion af investeringsrisici eller bidrager til en mere effektiv forvaltning af forsikringsbestande. De skal vurderes med forsigtighed, idet der tages højde for de underliggende aktiver, og de skal medregnes i selskabets aktiver. Selskabet skal endvidere undgå overdreven dækning af risici fra et enkelt selskab og fra andre derivatoperationer.
e)
Der skal ske en passende diversificering af aktiverne for at undgå en overdreven satsning på et enkelt aktiv, en enkelt emittent eller et enkelt genforsikringsselskab og for at undgå en akkumulering af risici i forsikringsbestanden som helhed. Investeringer i aktiver, der er udstedt af den samme emittent eller af emittenter, der tilhører den samme koncern, må ikke udsætte selskabet for en overdreven risikokoncentration.
Medlemsstater kan beslutte ikke at lade de bestemmelser, der er nævnt i litra e), finde anvendelse på investeringer i statsobligationer.
2. Medlemsstaterne kan ikke kræve, at genforsikringsselskaber, der er beliggende på deres område, skal investere i særlige typer af aktiver.
3. Medlemsstaterne kan ikke gøre investeringsbeslutninger fra et genforsikringsselskab, der er beliggende på deres område, eller dets investeringsforvalter til genstand for krav om nogen form for forudgående godkendelse eller systematisk anmeldelse.
4. Uanset stk. 1, 2 og 3 kan hjemlandet for hvert genforsikringsselskab, der har hjemsted på dets område, fastsætte følgende kvantitative regler, forudsat at de er tilsynsmæssigt begrundede:
a)
Investering af bruttoværdien af de forsikringsmæssige hensættelser i andre valutaer end dem, som de forsikringsmæssige hensættelser er foretaget i, bør begrænses til 30 %.
b)
Investering af bruttoværdien af de forsikringsmæssige hensættelser i aktier og andre omsættelige værdipapirer, der omsættes som aktier, obligationer og gældsbeviser, der ikke kan omsættes på et reguleret finansielt marked, bør begrænses til 30 %.
c)
Hjemlandet kan kræve, at alle genforsikringsselskaber ikke investerer mere end 5 % af bruttoværdien af sine forsikringsmæssige hensættelser i aktier og andre værdipapirer, der omsættes som aktier, obligationer, gældsbeviser og andre penge- og kapitalmarkedsinstrumenter fra det samme selskab, og ikke mere end 10 % af den samlede bruttoværdi af selskabets forsikringsmæssige hensættelser i aktier og andre værdipapirer, der omsættes som aktier, obligationer, gældsbeviser og andre penge- og kapitalmarkedsinstrumenter fra selskaber, der tilhører samme koncern.
5. Endvidere skal hjemlandet fastsætte mere detaljerede regler for betingelserne for anvendelse af de udestående beløb fra en special purpose vehicle, der anvendes som aktiver til dækning af forsikringsmæssige hensættelser i henhold til denne artikel.
KAPITEL 3
Regler vedrørende solvensmargen og garantifond
Afdeling 1
Faktisk solvensmargen
Artikel 35
Generel regel
Hver medlemsstat pålægger genforsikringsselskaber, hvis vedtægtsmæssige hjemsted er beliggende på dens område, til enhver tid at råde over en i forhold til dets samlede virksomhed tilstrækkelig faktisk solvensmargen, der mindst svarer til kravene i dette direktiv.
Artikel 36
Elementer, der kan indgå i solvensmargenen
1. Den faktiske solvensmargen består af genforsikringsselskabets formue fri for enhver påregnelig forpligtelse og med fradrag af immaterielle værdier, herunder bl.a.:
a)
den indbetalte aktiekapital eller, for gensidige genforsikringsselskaber, den faktiske grundfond plus eventuelle medlemskonti, forudsat at disse konti opfylder alle følgende kriterier:
i)
vedtægterne fastsætter, at betalinger fra disse konti til medlemmerne kun kan foretages, hvis den faktiske solvensmargen ikke herved falder under det krævede niveau, eller hvis hele selskabets øvrige gæld efter selskabets opløsning er afviklet
ii)
vedtægterne fastsætter for så vidt angår de i nr. i) omhandlede betalinger, når disse sker af andre årsager end individuelle medlemsophør, at de kompetente myndigheder underrettes herom mindst en måned i forvejen, og at de inden for denne frist kan forbyde betalingen
iii)
de relevante bestemmelser i vedtægterne kan kun ændres, efter at de kompetente myndigheder har erklæret, at de ikke har nogen indvending mod ændringen, jf. dog kriterierne i nr. i) og ii)
b)
lovmæssige og frie reserver, der hverken modsvarer forpligtelser eller er klassificeret som udjævningshensættelser
c)
overførsel fra tidligere år efter fradrag af dividende, der skal betales.
2. Den faktiske solvensmargen reduceres med genforsikringsselskabets direkte besiddelse af egne aktier.
For genforsikringsselskaber, der diskonterer eller reducerer deres skadesforsikringshensættelser til udestående erstatningskrav for at tage hensyn til investeringsafkast som tilladt ved artikel 60, stk. 1, litra g), i direktiv 91/674/EØF, reduceres den faktiske solvensmargen med forskellen mellem de udiskonterede forsikringsmæssige hensættelser eller forsikringsmæssige hensættelser før reduktion som oplyst i noterne til regnskabet og de diskonterede eller forsikringsmæssige hensættelser efter reduktion. Denne justering skal ske for alle risici, der er opført i punkt A i bilaget til direktiv 73/239/EØF, med undtagelse af risici, der er opført under klasse 1 og 2 i punkt A i nævnte bilag. For andre klasser end 1 og 2 i punkt A i nævnte bilag er der ikke behov for justering for diskontering af annuiteter, der indgår i de forsikringsmæssige hensættelser.
Ud over fratrækningerne i stk. 1 og 2 skal den faktiske solvensmargen også reduceres med følgende elementer:
a)
kapitalinteresser, som genforsikringsselskabet besidder i:
i)
forsikringsselskaber, som defineret i artikel 6 i direktiv 73/239/EØF, artikel 4 i direktiv 2002/83/EF og artikel 1, litra b), i direktiv 98/78/EF
ii)
genforsikringsselskaber, som defineret i artikel 3 i dette direktiv, og genforsikringsselskaber fra tredjelande som defineret i artikel 1, litra l), i direktiv 98/78/EF
iii)
forsikringsholdingselskaber, som defineret i artikel 1, litra i), i direktiv 98/78/EF
iv)
kreditinstitutter og finansieringsinstitutter, som defineret i artikel 1, nr. 1 og 5, i direktiv 2000/12/EF
v)
investeringsselskaber og finansieringsinstitutter, som defineret i artikel 1, nr. 2, i direktiv 93/22/EØF (22) og i artikel 2, nr. 4 og 7, i direktiv 93/6/EØF (23)
b)
hvert af følgende elementer, som genforsikringsselskabet besidder i forhold til de i a) definerede virksomheder, hvori det besidder en kapitalinteresse:
i)
de i stk. 4 nævnte instrumenter
ii)
de i artikel 27, stk. 3, i direktiv 2002/83/EF nævnte instrumenter
iii)
de i artikel 35 og artikel 36, stk. 3, i direktiv 2000/12/EF nævnte efterstillede fordringer og instrumenter.
Såfremt der midlertidigt besiddes kapitalandele i et andet kreditinstitut, investeringsselskab, finansieringsinstitut, forsikrings- eller genforsikringsselskab eller forsikringsholdingselskab med henblik på at yde finansiel bistand til omorganisering og redning af det pågældende selskab, kan den kompetente myndighed frafalde bestemmelserne om reduktion, der er omhandlet i tredje afsnit, litra a) og b).
Som et alternativ til fratrækning af elementerne i tredje afsnit, litra a) og b), som et genforsikringsselskab måtte besidde i kreditinstitutter, investeringsselskaber og finansieringsinstitutter, kan medlemsstaterne tillade deres genforsikringsselskaber med de fornødne tilpasninger at anvende metode 1, 2 eller 3 i bilag I til direktiv 2002/87/EF. Metode 1 (regnskabskonsolideringsmetoden) skal kun anvendes, hvis den kompetente myndighed har tiltro til omfanget af den integrerede forvaltning og interne kontrol vedrørende de enheder, som skal inkluderes i konsolideringen. Den metode, der vælges, skal anvendes ensartet over tid.
Medlemsstaterne kan fastsætte, at med henblik på beregningen af solvensmargenen efter dette direktiv skal genforsikringsselskaber, der er underlagt supplerende tilsyn i henhold til direktiv 98/78/EF eller supplerende tilsyn i henhold til direktiv 2002/87/EF, ikke nødvendigvis fratrække elementerne i tredje afsnit, litra a) og b), som besiddes i kreditinstitutter, investeringsselskaber, finansieringsinstitutter, forsikrings- eller genforsikringsselskaber eller forsikringsholdingselskaber, som er omfattet af det supplerende tilsyn.
Med henblik på fratrækning af kapitalandele i henhold til dette afsnit skal der ved deltagelse forstås en deltagelse i den betydning, der er fastsat i artikel 1, litra f), i direktiv 98/78/EF.
3. Den faktiske solvensmargen kan også bestå af følgende:
a)
kumulative præferenceaktier og ansvarlig indskudskapital op til 50 % af det mindste af beløbene for enten den faktiske solvensmargen eller den obligatoriske solvensmargen, hvoraf ansvarlig indskudskapital med fast løbetid eller kumulative præferenceaktier med fast løbetid højst må udgøre 25 %, forudsat at der i tilfælde af et genforsikringsselskabs konkurs eller likvidation findes bindende aftaler om, at ansvarlig indskudskapital eller præferenceaktier efterstilles alle andre fordringer og først fyldestgøres, når al anden udestående gæld er betalt.
For ansvarlig indskudskapital skal følgende betingelser ligeledes være opfyldt:
i)
kun faktisk indbetalte midler tages i betragtning
ii)
for indskudskapital med fast løbetid skal den oprindelige løbetid være mindst fem år. Senest et år inden tilbagebetalingsdatoen forelægger genforsikringsselskabet med henblik på godkendelse de kompetente myndigheder en plan over, hvorledes den faktiske solvensmargen vil blive fastholdt på eller bragt op på det krævede niveau ved løbetidens udløb, medmindre den andel, den ansvarlige indskudskapital kan udgøre af den faktiske solvensmargen, nedsættes gradvis i løbet af mindst de sidste fem år inden den aftalte tilbagebetalingsdag. De kompetente myndigheder kan give tilladelse til anticiperet tilbagebetaling af sådanne midler, når anmodning herom indgives af det emitterende genforsikringsselskab, og dets faktiske solvensmargen ikke derved falder under det krævede niveau
iii)
for indskudskapital, for hvilken der ikke er fastsat nogen løbetid, skal der gælde et opsigelsesvarsel på fem år, medmindre indskudskapitalen ikke længere medregnes som et element i den faktiske solvensmargen, eller medmindre de kompetente myndigheders forudgående samtykke specielt kræves for tilbagebetaling før tiden. I sidstnævnte tilfælde underretter genforsikringsselskabet mindst seks måneder inden datoen for den foreslåede tilbagebetaling de kompetente myndigheder med angivelse af den faktiske solvensmargen og den obligatoriske solvensmargen før og efter denne tilbagebetaling. De kompetente myndigheder kan kun give tilladelse til tilbagebetaling af sådanne midler, hvis genforsikringsselskabets faktiske solvensmargen ikke derved falder under det krævede niveau
iv)
låneaftalen må ikke indeholde nogen klausul om, at gælden under nærmere angivne omstændigheder, bortset fra likvidation af genforsikringsselskabet, skal tilbagebetales inden de aftalte forfaldsdatoer
v)
låneaftalen kan kun ændres, efter at de kompetente myndigheder har erklæret, at de ikke har nogen indvendinger mod ændringen
b)
værdipapirer med ubestemt løbetid og andre instrumenter - herunder andre kumulative præferenceaktier end de i litra a) omhandlede - op til 50 % af det mindste af beløbene for enten den faktiske solvensmargen eller den obligatoriske solvensmargen for alle de værdipapirer og al den ansvarlige indskudskapital, der er omhandlet i litra a), forudsat at de opfylder følgende betingelser:
i)
de må ikke kunne tilbagebetales på ihændehaverens initiativ eller uden den kompetente myndigheds forhåndsgodkendelse
ii)
aftaler i forbindelse med gældsstiftelsen skal give genforsikringsselskabet mulighed for at udskyde betaling af renter af gælden
iii)
långiverens krav mod genforsikringsselskabet skal efterstilles al anden ikke efterstillet gæld
iv)
de for udstedelsen af værdipapirerne gældende dokumenter skal indeholde bestemmelse om, at gæld og ikke betalte renter skal kunne anvendes til dækning af tabene, samtidig med at genforsikringsselskabet skal kunne fortsætte sin virksomhed
v)
kun faktisk indbetalte beløb må tages i betragtning.
4. Efter ansøgning og dokumentation herfor fra genforsikringsselskabet rettet til den kompetente myndighed i hjemlandet og med denne kompetente myndigheds indvilligelse kan den faktiske solvensmargen også bestå af følgende:
a)
halvdelen af den ikke indbetalte aktiekapital eller grundfond, når den indbetalte del udgør 25 % af denne kapital eller fond, op til 50 % af det mindste af beløbene for enten den faktiske solvensmargen eller den obligatoriske solvensmargen
b)
ekstrabidrag, som gensidige og gensidiglignende skadesforsikringsselskaber med variable bidrag kan kræve af deltagerne i hvert regnskabsår, med et beløb på op til halvdelen af forskellen mellem de maksimale bidrag og de faktisk opkrævede bidrag; disse mulige ekstrabidrag kan dog ikke dække mere end 50 % af det mindste af beløbene for enten den faktiske solvensmargen eller den obligatoriske solvensmargen. De kompetente nationale myndigheder udarbejder retningslinjer, der fastsætter, på hvilke betingelser ekstrabidrag kan accepteres
c)
de skjulte nettoreserver, der er opstået som følge af ansættelsen af aktiver, i det omfang sådanne skjulte nettoreserver ikke har karakter af et undtagelsestilfælde.
5. Derudover kan den faktiske solvensmargen for livsgenforsikring efter ansøgning og dokumentation herfor fra genforsikringsselskabet rettet til den kompetente myndighed i hjemlandet og med denne kompetente myndigheds indvilligelse bestå af følgende:
a)
indtil den 31. december 2009, et beløb, der svarer til 50 % af selskabets fremtidige overskud, men som ikke overstiger 25 % af det mindste af beløbene for enten den faktiske solvensmargen eller den obligatoriske solvensmargen; størrelsen af det fremtidige overskud bestemmes ved at multiplicere det skønnede årlige overskud med en faktor, der er udtryk for kontrakternes gennemsnitlige restvarighed; denne faktor kan ikke overstige 6; det skønnede årlige overskud kan ikke overstige det aritmetiske gennemsnit af det i løbet af de seneste fem år opnåede overskud inden for de i artikel 2, stk. 1, i direktiv 2002/83/EF opregnede former for virksomhed.
De kompetente myndigheder kan kun godkende medregning af et sådant beløb i forbindelse med den faktiske solvensmargen:
i)
hvis de kompetente myndigheder får forelagt en aktuarrapport, der underbygger sandsynligheden for sådanne overskud i fremtiden, og
ii)
for så vidt den del af det fremtidige overskud, der følger af de i stk. 4, litra c), omhandlede skjulte nettoreserver, ikke allerede er medregnet
b)
såfremt der ikke anvendes zillmering, eller såfremt der anvendes zillmering, som ikke når op på de akkvisitionstillæg, som indgår i præmien: forskellen mellem den præmiehensættelse, der ikke er zillmeret eller delvis zillmeret, og en præmiehensættelse, der er zillmeret med en zillmeringssats, der er lig med de akkvisitionstillæg, som indgår i præmien; dette beløb må dog ikke overstige 3,5 % af summen af forskellen mellem livsgenforsikringskapitalerne og præmiehensættelserne for alle de kontrakter, hvor zillmering er mulig; denne forskel nedsættes med et beløb, som svarer til eventuelle ikke afskrevne akkvisitionstillæg, der er opført som et aktiv.
6. Ændringer af denne artikels stk. 1-5, som foretages for at tage hensyn til en udvikling, der begrunder en teknisk tilpasning af de elementer, der kan indgå i den faktiske solvensmargen, vedtages efter proceduren i artikel 55, stk. 2.
Afdeling 2
Obligatorisk solvensmargen
Artikel 37
Obligatorisk solvensmargen for skadesgenforsikringsvirksomhed
1. Den obligatoriske solvensmargen bestemmes i forhold til enten det årlige præmie- eller bidragsbeløb eller til gennemsnittet af skader i de tre sidste regnskabsår.
Såfremt genforsikringsselskaber hovedsagelig kun dækker en eller flere af følgende risici: kredit-, storm-, hagl- og frostrisici, tages der dog hensyn til de sidste syv regnskabsår som referenceperiode for gennemsnittet af skader.
2. Med forbehold af artikel 40 skal størrelsen af den obligatoriske solvensmargen svare til den højeste af de to resultater i stk. 3 og 4 i denne artikel.
3. De præmier eller bidrag, der benyttes, skal være den største af følgende størrelser: bruttoværdien af de tegnede præmier eller bidrag som beregnet nedenfor eller bruttoværdien af de optjente præmier eller bidrag.
Præmier eller bidrag for klasserne 11, 12 og 13 i punkt A i bilaget til direktiv 73/239/EØF forhøjes med 50 %.
Præmier eller bidrag for andre klasser end klasserne 11, 12, og 13 i punkt A i bilaget til direktiv 73/239/EØF kan forhøjes med op til 50 % for specifikke genforsikringsaktiviteter eller kontrakttyper for at tage højde for disse aktiviteters eller kontrakters særlige karakter i overensstemmelse med proceduren i artikel 55, stk. 2, i dette direktiv. De præmier eller bidrag, inklusive accessoriske tillæg, der er modtaget for genforsikringsvirksomhed i løbet af det sidste regnskabsår, lægges sammen.
Herfra fradrages det samlede beløb for de i løbet af det sidste regnskabsår annullerede præmier eller bidrag samt det samlede beløb for skatter og afgifter af de præmier og bidrag, der indgår i den samlede indtægt.
Det således fremkomne beløb deles i to rater, hvoraf den første går op til 50 000 000 EUR, og den anden omfatter det resterende beløb; der beregnes brøkdele på henholdsvis 18 % og 16 % af disse rater, som lægges sammen.
Den således beregnede sum multipliceres med det forhold, der for summen af de sidste tre regnskabsår består mellem størrelsen af de erstatningsudgifter, der påhviler genforsikringsselskabet efter fradrag af inddrivelige beløb i forbindelse med retrocession, og bruttoerstatningsudgifterne; dette forhold må i intet tilfælde være lavere end 50 %. Efter ansøgning bilagt dokumentation fra genforsikringsselskabet til den kompetente myndighed i hjemlandet og med denne kompetente myndigheds tilladelse kan inddrivelige beløb fra de special purpose vehicles, der henvises til i artikel 46, trækkes fra som retrocession.
Der kan med de kompetente myndigheders godkendelse benyttes statistiske metoder til at fordele præmier eller bidrag.
4. Skadesgrundlaget beregnes på følgende måde, idet erstatningsudgifter, hensættelser og regresbeløb forhøjes med 50 % for klasserne 11, 12 og 13 i punkt A i bilaget til direktiv 73/239/EØF.
Erstatningsudgifter, hensættelser og regresbeløb for andre klasser end klasserne 11, 12 og 13 i punkt A i bilaget til direktiv 73/239/EØF kan forhøjes med op til 50 % for specifikke genforsikringsaktiviteter eller kontrakttyper for at tage højde for disse aktiviteters eller kontrakters særlige karakter i overensstemmelse med proceduren i artikel 55, stk. 2, i dette direktiv.
Erstatningsudgifterne uden fradrag af erstatningsudgifter, der bæres af retrocessionærer i de perioder, der er anført i stk. 1, lægges sammen.
Hertil lægges beløbet for udestående erstatningshensættelser opgjort ved det seneste regnskabsårs afslutning.
Herfra fradrages de regresbeløb, der er modtaget i løbet af de i stk. 1 omhandlede perioder.
Fra det derefter resterende beløb fradrages beløbet for udestående erstatningshensættelser opgjort ved begyndelsen af det andet regnskabsår, der går forud for det sidst afsluttede regnskabsår. Hvis referenceperioden efter stk. 1 er syv år, fradrages beløbet for udestående erstatningshensættelser opgjort ved begyndelsen af det sjette regnskabsår, der går forud for det sidst afsluttede regnskabsår.
En tredjedel eller en syvendedel af det således beregnede beløb alt efter, hvilken referenceperiode der fastsættes i stk. 1, deles i to rater, hvoraf den første går op til 35 000 000 EUR, og den anden omfatter det resterende beløb; der beregnes brøkdele på henholdsvis 26 % og 23 % af disse rater, som lægges sammen.
Den således beregnede sum multipliceres med det forhold, der for summen af de sidste tre regnskabsår består mellem størrelsen af de erstatningsbetalinger, der påhviler genforsikringsselskabet efter fradrag af inddrivelige beløb i forbindelse med retrocession, og bruttoerstatningsbetalingerne; dette forhold må i intet tilfælde være lavere end 50 %. Efter ansøgning bilagt dokumentation fra genforsikringsselskabet til den kompetente myndighed i hjemlandet og med denne kompetente myndigheds tilladelse kan inddrivelige beløb fra de special purpose vehicles, der henvises til i artikel 46, trækkes fra som retrocession.
Der kan med de kompetente myndigheders godkendelse benyttes statistiske metoder til at fordele erstatningsbetalinger, erstatningshensættelser og regresbeløb.
5. Hvis den obligatoriske solvensmargen som beregnet i stk. 2, 3 og 4 er lavere end den obligatoriske solvensmargen for det foregående år, er den obligatoriske solvensmargen mindst lig med den obligatoriske solvensmargen for det foregående år multipliceret med forholdet mellem de forsikringsmæssige hensættelser til udestående erstatningsbetalinger ved det sidste regnskabsårs afslutning og de forsikringsmæssige hensættelser til udestående erstatningsbetalinger ved det sidste regnskabsårs begyndelse. Ved disse beregninger beregnes de forsikringsmæssige hensættelser uden at medregne retrocession, men forholdet må i intet tilfælde være højere end 1.
6. De brøkdele, der gælder for de dele, der er omhandlet i femte afsnit i stk. 3 og syvende afsnit i stk. 4, reduceres hver til en tredjedel, når der er tale om genforsikring af sundhedsforsikring baseret på et tilsvarende teknisk grundlag som livsforsikring, hvis
a)
de opkrævede præmier beregnes på grundlag af sygelighedstavler efter de matematiske metoder, der anvendes inden for forsikring
b)
der oprettes en hensættelse for stigende alder
c)
der opkræves et præmietillæg for at skabe en sikkerhedsmargen af en passende størrelse
d)
forsikringsselskabet senest kan opsige kontrakten før udløbet af det tredje forsikringsår
e)
kontrakten åbner mulighed for at hæve præmierne eller nedsætte ydelserne for løbende kontrakter.
Artikel 38
Obligatorisk solvensmargen for livsgenforsikringsvirksomhed
1. Den obligatoriske solvensmargen for livsgenforsikringsvirksomhed fastsættes i henhold til artikel 37.
2. Uanset stk. 1 i denne artikel kan hjemlandet beslutte, at den obligatoriske solvensmargen for genforsikringsklasser inden for forsikringsvirksomhed, som er omfattet af artikel 2, stk. 1, litra a), i direktiv 2002/83/EF, som er knyttet til investeringsfonde eller forsikring med ret til bonus for de operationer, der er nævnt i artikel 2, stk. 1, litra b) og artikel 2, stk. 2, litra b), c), d) og e) i direktiv 2002/83/EF, skal fastsættes i henhold til artikel 28 i direktiv 2002/83/EF.
Artikel 39
Obligatorisk solvensmargen for genforsikringsselskaber, som udøver skades- og livsgenforsikringsvirksomhed samtidig
1. Hjemlandet skal kræve, at genforsikringsselskaber, som både udøver skadesgenforsikringsvirksomhed og livsgenforsikringsvirksomhed, har en faktisk solvensmargen, som dækker den samlede sum af den obligatoriske solvensmargen for både skades- og livsgenforsikringsvirksomheden, som denne er fastsat i henhold til henholdsvis artikel 37 og 38.
2. Når den faktiske solvensmargen ikke op på det i stk. 1 i denne artikel krævede niveau, anvender de kompetente myndigheder de foranstaltninger, der er fastsat i artikel 42 og 43.
Afdeling 3
Garantifond
Artikel 40
Garantifondens størrelse
1. En tredjedel af den obligatoriske solvensmargen, som denne er fastsat i artikel 37, 38 og 39, udgør garantifonden. Den består af de elementer, der er nævnt i artikel 36, stk. 1, 2 og 3, og - med samtykke fra hjemlandets kompetente myndighed - artikel 36, stk. 4, litra c).
2. Garantifonden skal være på mindst 3 000 000 EUR.
Medlemsstaterne kan fastsætte, at for captive-genforsikringsselskaber må minimumsgarantifonden ikke være mindre end 1 000 000 EUR.
Artikel 41
Revision af garantifondens størrelse
1. Det beløb i euro, der er fastsat i artikel 40, stk. 2, tages årligt og første gang 10 december 2007 op til revision for at tage hensyn til ændringerne i det europæiske forbrugerprisindeks, der omfatter alle medlemsstater og offentliggøres af Eurostat.
Beløbene tilpasses automatisk ved at forhøje grundbeløbet i euro med den procentuelle ændring i ovennævnte indeks, der er sket i perioden mellem dette direktivs ikrafttræden og justeringstidspunktet, og afrunde beløbet opad til et multiplum af 100 000 EUR.
Hvis ændringen siden sidste tilpasning er mindre end 5 %, foretages ingen tilpasning.
2. Kommissionen underretter hvert år Europa-Parlamentet og Rådet om revisionen og det tilpassede beløb, der er nævnt i stk. 1.
KAPITEL 4
Genforsikringsselskaber i vanskeligheder eller med uregelmæssige forhold og tilbagekaldelse af tilladelse
Artikel 42
Genforsikringsselskaber i vanskeligheder
1. Hvis et genforsikringsselskab ikke efterkommer artikel 32, kan den kompetente myndighed i selskabets hjemland forbyde fri rådighed over aktiverne efter at have underrettet de kompetente myndigheder i værtslandene herom.
2. Med henblik på genoprettelse af den finansielle situation i et genforsikringsselskab, hvis solvensmargen ikke længere udgør det minimum, der er foreskrevet i artikel 37, 38 og 39, kræver den kompetente myndighed i hjemlandet en finansiel genopretningsplan, der skal forelægges den til godkendelse.
Den kompetente myndighed kan undtagelsesvis, hvis den er af den opfattelse, at selskabets finansielle situation vil forværres yderligere, desuden begrænse eller forbyde den frie rådighed over genforsikringsselskabets aktiver. Den underretter i så fald myndighederne i de andre medlemsstater, på hvis område genforsikringsselskabet udøver sin virksomhed, om alle trufne foranstaltninger, og disse myndigheder træffer på den første myndigheds anmodning de samme foranstaltninger som denne.
3. Hvis solvensmargenen ikke længere når den i artikel 40 definerede garantifond, kræver den kompetente myndighed i hjemlandet af genforsikringsselskabet en kortfristet finansieringsplan, der skal forelægges den til godkendelse.
Den kan endvidere begrænse eller forbyde den frie rådighed over genforsikringsselskabets aktiver. Den underretter myndighederne i alle de øvrige medlemsstater, og sidstnævnte myndigheder træffer på den første myndigheds anmodning de samme foranstaltninger som denne.
4. Hver medlemsstat vedtager de bestemmelser, der er nødvendige for, at den i de tilfælde, der er nævnt i stk. 1, 2 og 3, efter anmodning fra genforsikringsselskabets hjemland og i overensstemmelse med sin nationale lovgivning kan forbyde den frie rådighed over de aktiver, der befinder sig på dens område; hjemlandet skal angive, hvilke aktiver der skal være omfattet af disse foranstaltninger.
Artikel 43
Finansiel genopretningsplan
1. Medlemsstaterne sikrer, at de kompetente myndigheder har beføjelse til at stille krav om en finansiel genopretningsplan for genforsikringsselskaber, hvor de kompetente myndigheder finder, at selskabernes forpligtelser som følge af genforsikringskontrakter er i fare.
2. Den finansielle genopretningsplan skal for de følgende tre regnskabsår mindst indeholde oplysninger eller dokumentation vedrørende:
a)
de anslåede administrationsomkostninger, navnlig de løbende almindelige omkostninger og provisioner
b)
en oversigt, der giver detaljerede oplysninger om de forventede indtægter og udgifter i forbindelse med overtagelse af genforsikring såvel som afgivelse i genforsikring
c)
en prognosticeret balance
d)
skøn over de finansielle midler, der er bestemt til dækning af forpligtelser og den obligatoriske solvensmargen
e)
den generelle retrocessionspolitik.
3. Hvis et genforsikringsselskabs finansielle situation forværres, og selskabets kontraktuelle forpligtelser er i fare, sikrer medlemsstaterne, at de kompetente myndigheder har beføjelse til at pålægge genforsikringsselskabet at have en højere obligatorisk solvensmargen, så det sikres, at selskabet er i stand til at opfylde solvenskravene i den nærmeste fremtid. Niveauet for denne højere obligatoriske solvensmargen baseres på en finansiel genopretningsplan som omhandlet i stk. 1.
4. Medlemsstaterne sikrer, at de kompetente myndigheder har beføjelse til at nedjustere alle de elementer, der kan indgå i den faktiske solvensmargen, særlig når der har været en betydelig ændring i disse elementers markedsværdi siden det seneste regnskabsårs afslutning.
5. Medlemsstaterne sikrer, at de kompetente myndigheder har beføjelse til at mindske reduktionen på basis af retrocession af solvensmargenen som fastsat i artikel 37, 38 og 39, når:
a)
karakteren eller kvaliteten af en retrocessionskontrakt er ændret betydeligt siden det foregående regnskabsår
b)
der ikke er nogen risikooverførsel eller kun en begrænset risikooverførsel inden for rammerne af retrocessionskontrakten.
6. Hvis de kompetente myndigheder har krævet en finansiel genopretningsplan for genforsikringsselskabet i henhold til stk. 1 i denne artikel, undlader de at udstede godkendelsescertifikat i henhold til artikel 18, så længe de er af den opfattelse, at dets forpligtelser som følge af genforsikringskontrakter er i fare, jf. omtalte stk. 1.
Artikel 44
Tilbagekaldelse af tilladelser
1. En tilladelse, der er meddelt et genforsikringsselskab af den kompetente myndighed i hjemlandet, kan tilbagekaldes af denne myndighed, hvis selskabet:
a)
ikke gør brug af tilladelsen inden for en frist på 12 måneder, udtrykkeligt giver afkald herpå eller ikke har udøvet sin virksomhed i en periode på over 6 måneder, medmindre der i den pågældende medlemsstat findes bestemmelser om, at tilladelsen i sådanne tilfælde uden videre bortfalder
b)
ikke længere opfylder adgangsbetingelserne
c)
ikke inden for de indrømmede frister har kunnet gennemføre de foranstaltninger, der er fastsat i en krævet genopretningsplan eller finansieringsplan som omhandlet i artikel 42
d)
groft tilsidesætter de forpligtelser, der påhviler det i medfør af de bestemmelser, som gælder for det.
I tilfælde af tilbagekaldelse eller bortfald af tilladelsen underretter den kompetente myndighed i hjemlandet de kompetente myndigheder i de øvrige medlemsstater herom, og disse skal træffe alle nødvendige foranstaltninger for at forhindre det pågældende genforsikringsselskab i at påbegynde nye forretninger på deres område i henhold til reglerne om fri etableringsret eller reglerne om fri udveksling af tjenesteydelser.
2. Enhver beslutning om tilbagekaldelse af en tilladelse skal udførligt begrundes og meddeles det pågældende genforsikringsselskab.
AFSNIT IV
BESTEMMELSER OM FINITE REINSURANCE OG SPECIAL PURPOSE VEHICLES
Artikel 45
Finite reinsurance
1. Hjemlandet kan fastsætte specifikke bestemmelser om finite reinsurance, hvad angår:
-
obligatoriske betingelser for medtagelse i alle udstedte kontrakter
-
sunde administrative procedurer og regnskabsprocedurer, tilstrækkelige interne kontrolmekanismer og krav til risikostyring
-
krav til regnskabsføring, forsigtigheds- og statistiske oplysninger
-
afsættelse af forsikringsmæssige hensættelser for at sikre, at de er tilstrækkelige, pålidelige og objektive
-
investering af aktiver til at dække over forsikringsmæssige hensættelser med henblik på at sikre, at der tages hensyn til den type aktiviteter, som forsikringsselskabet udfører, især arten, størrelsen og varigheden af de forventede erstatningsbetalinger, med henblik på at sikre tilstrækkelighed, likviditet, sikkerhed, rentabilitet og matching i dets aktiver
-
bestemmelser, der vedrører den faktiske solvensmargen, den obligatoriske solvensmargen og den minimumsgarantifond, som genforsikringsselskabet skal bevare af hensyn til finite reinsurance-aktiviteter.
2. Af gennemsigtighedshensyn skal medlemsstaterne straks sende teksten med enhver foranstaltning, der er indført i deres nationale lovgivning med henblik på stk. 1, til Kommissionen.
Artikel 46
Special purpose vehicles
1. Hvis en medlemsstat beslutter at tillade, at der i landet stiftes special purpose vehicles inden for rammerne af dette direktiv, skal der kræves forudgående administrativ tilladelse hertil.
2. Den medlemsstat, som en special purpose vehicle er stiftet i, skal fastsætte bestemmelserne for udførelsen af aktiviteterne i en sådan virksomhed. Medlemsstaten skal især fastsætte bestemmelserne for:
-
tilladelsens omfang
-
obligatoriske bestemmelser for medtagelse i alle udstedte kontrakter
-
det gode omdømme og tilstrækkelige faglige kvalifikationer hos lederne af en special purpose vehicle
-
krav til egnethed og hæderlighed blandt aktionærer og medlemmer med kvalificeret deltagelse i en special purpose vehicle
-
sunde administrative procedurer og regnskabsprocedurer, tilstrækkelige interne kontrolmekanismer og krav til risikostyring
-
krav til regnskabsføring, forsigtigheds- og statistiske oplysninger
-
solvenskrav til special purpose vehicles.
3. Af gennemsigtighedshensyn skal medlemsstaterne straks sende teksten med enhver foranstaltning, der er indført i deres nationale lovgivning med henblik på stk. 2, til Kommissionen.
AFSNIT V
BESTEMMELSER VEDRØRENDE FRI ETABLERINGSRET OG FRI UDVEKSLING AF TJENESTEYDELSER
Artikel 47
Genforsikringsselskaber, der ikke efterkommer retsregler
1. Hvis de kompetente myndigheder i en medlemsstat konstaterer, at et genforsikringsselskab, der på denne medlemsstats område har en filial eller driver virksomhed i henhold til reglerne om fri udveksling af tjenesteydelser, ikke efterkommer de retsregler i nævnte medlemsstat, der gælder for det, kræver de, at det pågældende genforsikringsselskab bringer disse uregelmæssige forhold til ophør. Samtidig skal de forelægge disse forhold for den kompetente myndighed i hjemlandet.
Hvis genforsikringsselskabet trods de foranstaltninger, der er truffet af den kompetente myndighed i hjemlandet, eller fordi disse foranstaltninger viser sig at være utilstrækkelige, fortsat overtræder de retsregler, der gælder for det i værtslandet, kan denne, efter at have givet de kompetente myndigheder i hjemlandet meddelelse herom, træffe egnede foranstaltninger for at forhindre eller straffe yderligere overtrædelser og, såfremt det er strengt nødvendigt, forbyde selskabet at indgå nye genforsikringsaftaler på sit område. Medlemsstaterne sikrer, at det på deres område er muligt at forkynde de retsdokumenter, der er nødvendige for sådanne foranstaltninger, for genforsikringsselskaberne.
2. Enhver foranstaltning, der træffes i henhold til stk. 1, og som omfatter sanktioner eller begrænsninger i udøvelsen af genforsikringsvirksomhed, skal behørigt begrundes og meddeles det pågældende genforsikringsselskab.
Artikel 48
Likvidation
Træder et genforsikringsselskab i likvidation, skal forpligtelserne i forbindelse med kontrakter, der er indgået gennem en filial eller i henhold til reglerne om fri udveksling af tjenesteydelser, opfyldes på samme måde som forpligtelserne i forbindelse med dette selskabs andre genforsikringskontrakter.
AFSNIT VI
GENFORSIKRINGSSELSKABER MED HJEMSTED UDEN FOR FÆLLESSKABET, SOM UDØVER GENFORSIKRINGSVIRKSOMHED I FÆLLESSKABET
Artikel 49
Principper og betingelser for udøvelse af genforsikringsvirksomhed
En medlemsstat må ikke på genforsikringsselskaber med vedtægtsmæssigt hjemsted uden for Fællesskabet, som påbegynder eller udøver genforsikringsvirksomhed på dens område, anvende bestemmelser, som indebærer en gunstigere behandling end den, der gives genforsikringsselskaber, som har deres vedtægtsmæssige hjemsted i den pågældende medlemsstat.
Artikel 50
Aftaler med tredjelande
1. Kommissionen kan fremsætte forslag for Rådet om at indlede forhandlinger med et eller flere tredjelande om aftaler vedrørende de nærmere vilkår for, hvordan tilsynet skal anvendes på:
a)
genforsikringsselskaber, som har deres hjemsted i et tredjeland og udøver genforsikringsvirksomhed i Fællesskabet
b)
genforsikringsselskaber, som har deres hjemsted i Fællesskabet og udøver genforsikringsvirksomhed i et tredjeland.
2. De i stk. 1 omhandlede aftaler skal bl.a. bestræbe sig på at sikre en effektiv markedsadgang på basis af ækvivalens i den forsigtighedsbaserede regulering for genforsikringsselskaber på hver kontraherende parts område og gensidig anerkendelse af tilsynsregler og tilsynspraksis i forbindelse med genforsikring. De skal også bestræbe sig på at sikre, at:
a)
medlemsstaternes kompetente myndigheder kan indhente de nødvendige oplysninger for tilsynet med genforsikringsselskaber, som har hjemsted i Fællesskabet og udøver virksomhed på de pågældende tredjelandes område
b)
tredjelandes kompetente myndigheder kan indhente de nødvendige oplysninger for tilsynet med genforsikringsselskaber, som har hjemsted på deres område og udøver virksomhed i Fællesskabet.
3. Med forbehold af traktatens artikel 300, stk. 1 og 2, undersøger Kommissionen bistået af Det Europæiske Udvalg for Forsikring og Arbejdsmarkedsorienterede Pensioner udfaldet af de i stk. 1 i denne artikel omhandlede forhandlinger og den heraf opståede situation.
AFSNIT VII
REGLER FOR DATTERSELSKABER AF ET MODERSELSKAB, DER HENHØRER UNDER ET TREDJELANDS RET, OG FOR ET SÅDANT MODERSELSKABS ERHVERVELSE AF KAPITALANDELE
Artikel 51
Medlemsstaternes underretning af Kommissionen
Medlemsstaternes kompetente myndigheder underretter Kommissionen og de kompetente myndigheder i de andre medlemsstater om
a)
enhver meddelelse af tilladelse til et direkte eller indirekte datterselskab, hvis moderselskab eller moderselskaber henhører under et tredjelands ret
b)
et sådant moderselskabs erhvervelse af kapitalandele i et genforsikringsselsskab i Fællesskabet, som bevirker, at dette bliver dets datterselskab.
Når der, som nævnt i litra a), er meddelt tilladelse til et direkte eller indirekte datterselskab under et eller flere moderselskaber, som hører under et tredjelands ret, skal koncernens opbygning angives i den anmeldelse, de kompetente myndigheder indgiver til Kommissionen.
Artikel 52
Tredjelandes behandling af genforsikringsselskaber fra Fællesskabet
1. Medlemsstaterne underretter Kommissionen om alle generelle vanskeligheder, som deres genforsikringsselskaber har mødt i forbindelse med etablering eller udøvelse af virksomhed i et tredjeland.
2. Kommissionen udarbejder med jævne mellemrum en rapport, hvori den ud fra de i stk. 3 omhandlede kriterier gennemgår behandlingen af EF-genforsikringsselskaber i tredjelande med hensyn til EF-genforsikringsselskabers etablering i tredjelande, deres erhvervelse af kapitalandele i genforsikringsselskaber i tredjelande, deres udøvelse af genforsikringsvirksomhed og deres grænseoverskridende levering af genforsikringsydelser fra Fællesskabet til tredjelande. Kommissionen forelægger Rådet disse rapporter, om nødvendigt ledsaget af passende forslag eller henstillinger.
3. Hvis Kommissionen enten på grundlag af de i stk. 2 omhandlede rapporter eller på grundlag af andre oplysninger konstaterer, at et tredjeland ikke indrømmer EF-genforsikringsselskaber en effektiv markedsadgang, kan Kommissionen forelægge Rådet henstillinger til et passende forhandlingsmandat med henblik på at opnå forbedret markedsadgang for EF-genforsikringsselskaber.
4. Foranstaltninger, der træffes i medfør af denne artikel, skal være i overensstemmelse med Fællesskabets forpligtelser i henhold til enhver international aftale, navnlig i Verdenshandelsorganisationen.
AFSNIT VIII
ANDRE BESTEMMELSER
Artikel 53
Ret til domstolsprøvelse
Medlemsstaterne påser, at alle afgørelser, der træffes over for et genforsikringsselskab i henhold til de love og administrative bestemmelser, der vedtages til gennemførelse af dette direktiv, kan gøres til genstand for domstolsprøvelse.
Artikel 54
Samarbejde mellem medlemsstaterne og Kommissionen
1. Medlemsstaterne samarbejder med hinanden med henblik på at lette tilsynet med genforsikring i Fællesskabet og anvendelsen af dette direktiv.
2. Kommissionen og medlemsstaternes kompetente myndigheder arbejder snævert sammen med henblik på at lette tilsynet med genforsikring i Fællesskabet og undersøge de vanskeligheder, der måtte opstå ved anvendelsen af dette direktiv.
Artikel 55
Udvalgsprocedure
1. Kommissionen bistås af Det Europæiske Udvalg for Forsikring og Arbejdsmarkedsorienterede Pensioner.
2. Når der henvises til dette stykke, anvendes artikel 5 og 7 i afgørelse 1999/468/EF, jf. dennes artikel 8.
Perioden i artikel 5, stk. 6, i afgørelse 1999/468/EF fastsættes til tre måneder.
3. Udvalget vedtager selv sin forretningsorden.
Artikel 56
Gennemførelsesforanstaltninger
Følgende foranstaltninger til gennemførelse af dette direktiv vedtages efter proceduren i artikel 55, stk. 2:
a)
udvidelse af de i bilag I anførte retlige former
b)
præcisering af de i artikel 36 opregnede elementer, der indgår i solvensmargenen, for at tage hensyn til udviklingen af nye finansielle instrumenter
c)
forhøjelse med op til 50 % af de præmier og erstatningsudgifter, der ligger til grund for beregningen af den obligatoriske solvensmargen, jf. artikel 37, stk. 3 og 4, inden for andre forsikringsklasser end forsikringsklasserne 11, 12 og 13, der er anført i punkt A i bilaget til direktiv 73/239/EØF, for specifikke genforsikringsaktiviteter eller kontrakttyper for at tage højde for disse aktiviteters eller kontrakters særlige karakter
d)
ændring af størrelsen af den i artikel 40, stk. 2, omhandlede minimumsgarantifond for at tage hensyn til den økonomiske og finansielle udvikling
e)
præcisering af definitionerne i artikel 2 for at sikre ensartet gennemførelse af direktivet i hele Fællesskabet.
AFSNIT IX
ÆNDRINGER AF EKSISTERENDE DIREKTIVER
Artikel 57
Ændringer af direktiv 73/239/EØF
I direktiv 73/239/EØF foretages følgende ændringer:
1)
Artikel 12a, stk. 1 og 2, affattes således:
»1. De kompetente myndigheder i den anden berørte medlemsstat høres forud for meddelelse af tilladelse til et skadesforsikringsselskab, der er:
a)
datterselskab af et forsikrings- eller genforsikringsselskab, der er meddelt tilladelse i en anden medlemsstat, eller
b)
datterselskab af moderselskabet for et forsikrings- eller genforsikringsselskab, der er meddelt tilladelse i en anden medlemsstat, eller
c)
kontrolleret af samme fysiske eller juridiske person, som kontrollerer et forsikrings- eller genforsikringsselskab, der er meddelt tilladelse i en anden medlemsstat.
2 Den kompetente myndighed i en berørt medlemsstat, der er ansvarlig for tilsynet med kreditinstitutter eller investeringsselskaber, høres forud for meddelelse af tilladelse til et skadesforsikringsselskab, der er:
a)
datterselskab af et kreditinstitut eller et investeringsselskab, der er meddelt tilladelse i Fællesskabet, eller
b)
datterselskab af moderselskabet for et kreditinstitut eller et investeringsselskab, der er meddelt tilladelse i Fællesskabet, eller
c)
kontrolleret af samme fysiske eller juridiske person, som kontrollerer et kreditinstitut eller et investeringsselskab, der er meddelt tilladelse i Fællesskabet.«
2)
I artikel 13, stk. 2, tilføjes følgende afsnit:
»Et forsikringsselskabs hjemland må ikke afvise en genforsikringskontrakt indgået af forsikringsselskabet med et genforsikringsselskab, der er meddelt tilladelse i henhold til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2005/68/EF af 16. november 2005 om genforsikringsvirksomhed (24), eller et forsikringsselskab, der er meddelt tilladelse i henhold til nærværende direktiv eller Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2002/83/EF af 5. november 2002 om livsforsikringsvirksomhed (25), af grunde, der direkte vedrører det pågældende genforsikringsselskabs eller forsikringsselskabs finansielle soliditet.
3)
Artikel 15, stk. 2 og 3, affattes således:
»2. Hjemlandet skal kræve, at alle forsikringsselskaber dækker de forsikringsmæssige hensættelser og udjævningshensættelser, der er nævnt i artikel 15a i dette direktiv, gennem kongruens, jf. artikel 6 i direktiv 88/357/EØF. Med hensyn til risici, der befinder sig inden for Fællesskabet, skal disse aktiver placeres inden for Fællesskabet. Medlemsstater kan ikke kræve, at forsikringsselskaber placerer deres aktiver i en bestemt medlemsstat. Hjemlandet kan dog tillade en lempelse af bestemmelserne om placering af aktiver.
3. Medlemsstaterne må ikke med henblik på afsættelse af forsikringsmæssige hensættelser bevare eller indføre en ordning med bruttoreserver, som indebærer, at genforsikreren skal stille aktiver som sikkerhed for ikke optjente præmier og udestående erstatningshensættelser, hvis genforsikreren er et genforsikringsselskab, der er meddelt tilladelse i overensstemmelse med direktiv 2005/68/EF, eller et forsikringsselskab, der er meddelt tilladelse i overensstemmelse med nærværende direktiv eller direktiv 2002/83/EF.
Tillader hjemlandet, at forsikringsmæssige hensættelser dækkes af erstatningskrav over for en genforsikrer, som hverken er et genforsikringsselskab, som er meddelt tilladelse i overensstemmelse med direktiv 2005/68/EF, eller et forsikringsselskab, som er meddelt tilladelse i overensstemmelse med nærværende direktiv eller direktiv 2002/83/EF, skal det fastsætte betingelserne for tilladelsen af sådanne erstatningskrav.«
4)
Artikel 16, stk. 2, ændres som følger:
a)
Første afsnit, litra b), affattes således:
»b)
reserver (lovmæssige og frie), der hverken modsvarer forpligtelser eller er klassificeret som udligningsreserver«
b)
I fjerde afsnit affattes indledningen og litra a) således:
»Den faktiske solvensmargen skal også reduceres med følgende elementer:
a)
kapitalinteresser, som forsikringsselskabet har i:
-
forsikringsselskaber som defineret i artikel 6 i dette direktiv, artikel 4 i direktiv 2002/83/EF eller artikel 1, litra b), i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 98/78/EF
-
genforsikringsselskaber som defineret i artikel 3 i direktiv 2005/68/EF, og tredjelandsgenforsikringsselskaber som defineret i artikel 1, stk. 1, i direktiv 98/78/EF
-
forsikringsholdingselskaber som defineret i artikel 1, litra i), i direktiv 98/78/EF
-
kreditinstitutter og finansieringsinstitutter som defineret i artikel 1, stk. 1 og 5, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2000/12/EF
-
investeringsselskaber og finansieringsinstitutter som defineret i artikel 1, stk. 2, i Rådets direktiv 93/22/EØF og i artikel 2, stk. 4 og 7, i Rådets direktiv 93/6/EØF.«
5)
Artikel 16a ændres som følger:
a)
Stk. 3, syvende afsnit, affattes således:
»Den således beregnede sum multipliceres med det forhold, der for summen af de sidste tre regnskabsår består mellem størrelsen af de forsikringsydelser, der påhviler virksomheden efter fradrag af inddrivelige beløb i forbindelse med genforsikring, og forsikringsydelsernes bruttobeløb; dette forhold kan i intet tilfælde være lavere end 50 %. Efter ansøgning vedlagt dokumentation fra forsikringsselskabet til den kompetente myndighed i hjemlandet og med denne kompetente myndigheds samtykke kan inddrivelige beløb fra special purpose vehicles, som der henvises til i artikel 46 i direktiv 2005/68/EF, trækkes fra som genforsikring.«
b)
Stk. 4, syvende afsnit, affattes således:
»Den således beregnede sum multipliceres med det forhold, der for summen af de sidste tre regnskabsår består mellem størrelsen af de forsikringsydelser, der påhviler virksomheden efter fradrag af inddrivelige beløb i forbindelse med genforsikring, og forsikringsydelsernes bruttobeløb; dette forhold kan i intet tilfælde være lavere end 50 %. Efter ansøgning bilagt dokumentation fra forsikringsselskabet til den kompetente myndighed i hjemlandet og med denne kompetente myndigheds indvilligelse kan inddrivelige beløb fra special purpose vehicles, som der henvises til i artikel 46 i direktiv 2005/68/EF, trækkes fra som retrocession.«
6)
Følgende artikel indsættes:
»Artikel 17b
1. Medlemsstaterne skal kræve, at forsikringsselskaber, der har hjemsted på deres område, og som driver genforsikringsaktiviteter, opretter en minimumsgarantifond for alle selskabets aktiviteter i overensstemmelse med artikel 40 i direktiv 2005/68/EF, når en af følgende betingelser er opfyldt:
a)
de opkrævede genforsikringspræmier udgør mindst 10 % af dets samlede præmieindtægt
b)
de opkrævede genforsikringspræmier overstiger 50 000 000 EUR
c)
de forsikringsmæssige hensættelser som følge af dets genforsikringsvirksomhed udgør mindst 10 % af dets samlede forsikringsmæssige hensættelser.
2. Medlemsstaterne kan for de forsikringsselskaber, der henvises til i stk. 1 i denne artikel, og som har hjemsted på deres område, vælge at gøre bestemmelserne i artikel 34 i direktiv 2005/68/EF om deres overtagelse af genforsikringer gældende, når en af betingelserne i nævnte stk. 1 er opfyldt.
I så fald skal den pågældende medlemsstat kræve, at alle aktiver, der benyttes af forsikringsselskabet til dækning af de forsikringsmæssige hensættelser, der svarer til dets overtagelser af genforsikring, øremærkes og administreres adskilt fra forsikringsselskabets direkte forsikringsaktiviteter uden mulighed for overførsel. I dette tilfælde, og kun hvad angår deres overtagelser af genforsikring, vil forsikringsselskaber ikke være underlagt artikel 20, 21 og 22 i direktiv 92/49/EØF (26) og bilag I til direktiv 88/357/EØF.
Medlemsstaterne skal sikre, at deres kompetente myndigheder kontrollerer adskillelsen i andet afsnit.
3. Såfremt Kommissionen i henhold til artikel 56, litra c), i direktiv 2005/68/EF beslutter at hæve de beløb, der anvendes til at beregne den krævede solvensmargen i henhold til artikel 37, stk. 3 og 4, i dette direktiv, skal medlemsstaterne, som der henvises til i stk. 1 i nærværende artikel, gøre bestemmelserne i nævnte direktivs artikel 35-39 om deres overtagelse af genforsikringsaktiviteter gældende for disse forsikringsselskaber.
7)
Artikel 20a, stk. 4, affattes således:
»4. Medlemsstaterne sikrer, at de kompetente myndigheder har beføjelse til at mindske reduktionen på basis af genforsikring til solvensmargenen som fastsat i henhold til artikel 16a, hvor:
a)
arten eller kvaliteten af genforsikringskontrakter er væsentligt ændret siden foregående regnskabsår
b)
der er begrænset eller ingen risikooverførsel i genforsikringskontrakterne.«
Artikel 58
Ændring af direktiv 92/49/EØF
I direktiv 92/49/EØF foretages følgende ændringer:
1.
Artikel 15, stk. 1a, affattes således:
»1a. Hvis erhververen af de i stk. 1 i denne artikel omhandlede kapitalandele er et forsikringsselskab, et genforsikringsselskab, et kreditinstitut eller et investeringsselskab, der er meddelt tilladelse i en anden medlemsstat, eller et moderselskab for et sådant selskab eller en fysisk eller juridisk person, der kontrollerer et sådant selskab, og hvis det selskab, som erhververen agter at deltage i, som følge af denne erhvervelse bliver et datterselskab af erhververen eller bliver omfattet af dennes kontrol, skal der foretages en vurdering af erhvervelsen i form af den i artikel 12a i direktiv 73/239/EØF nævnte forudgående høring.«
2)
Artikel 16, stk. 4, 5 og 6, affattes således:
»4. De kompetente myndigheder, der i henhold til stk. 1 eller 2 modtager fortrolige oplysninger, må kun anvende disse i forbindelse med udøvelsen af deres hverv:
-
til undersøgelse af, om betingelserne for adgang til at udøve forsikringsvirksomhed er opfyldt, og for at lette tilsynet med selskabernes virksomhed, særlig med hensyn til forsikringsmæssige hensættelser, solvensmargen, administrativ og regnskabsmæssig praksis samt interne kontrolmekanismer
-
til pålæggelse af sanktioner
-
hvis de kompetente myndigheders afgørelser indbringes for en højere administrativ myndighed, eller
-
i forbindelse med domstolsprøvelse i henhold til artikel 53 eller særbestemmelser i dette direktiv og andre direktiver, der er vedtaget vedrørende forsikrings- og genforsikringsselskaber.
5. Stk. 1 og 4 er ikke til hinder for udveksling af oplysninger inden for samme medlemsstat, hvis der findes to eller flere kompetente myndigheder i samme medlemsstat, eller medlemsstaterne imellem, mellem de kompetente myndigheder og:
-
de myndigheder, der har ansvaret for tilsynet med kreditinstitutter og andre finansieringsinstitutter, samt de myndigheder, der fører tilsyn med kapitalmarkederne
-
de organer, der medvirker ved likvidation og konkursbehandling af forsikringsselskaber og genforsikringsselskaber og i andre lignende procedurer, og
-
personer, der er ansvarlige for den lovpligtige revision af forsikringsselskabers, genforsikringsselskabers og andre finansieringsinstitutters regnskaber,
med henblik på varetagelsen af deres tilsynsopgaver, eller med henblik på at give de organer, der forvalter tvangslikvidationsprocedurer eller garantiordninger, de oplysninger, som er nødvendige for, at de kan udføre deres arbejde. Oplysninger, som de pågældende myndigheder, organer og personer modtager, er omfattet af den i stk. 1 omhandlede tavshedspligt.
6. Uanset stk. 1-4 kan medlemsstaterne tillade udveksling af oplysninger mellem de kompetente myndigheder og
-
de myndigheder, der er ansvarlige for at føre tilsyn med de organer, der medvirker ved likvidation og konkursbehandling af forsikringsselskaber og genforsikringsselskaber og i andre lignende procedurer, eller
-
de myndigheder, der er ansvarlige for at føre tilsyn med de personer, der står for den lovpligtige revision af forsikringsselskabers, genforsikringsselskabers, kreditinstitutters, investeringsselskabers og andre finansieringsinstitutters regnskaber, eller
-
uafhængige aktuarer, der fører lovpligtigt tilsyn med forsikrings- eller genforsikringsselskaber, samt de organer, der fører tilsyn med disse aktuarer.
Medlemsstater, der udnytter muligheden i første afsnit, kræver mindst, at følgende betingelser er opfyldt:
-
oplysningerne skal bruges til udførelse af de tilsynsopgaver, som er beskrevet i første afsnit
-
oplysninger, der modtages i denne forbindelse, er underlagt den i stk. 1 omhandlede tavshedspligt
-
stammer oplysningerne fra en anden medlemsstat, kan de ikke videregives uden udtrykkelig tilladelse fra de kompetente myndigheder, som har videregivet nævnte oplysninger, og i givet fald udelukkende til det formål, som nævnte myndigheder har givet deres tilladelse til.
Medlemsstaterne meddeler Kommissionen og de øvrige medlemsstater, hvilke myndigheder, organer eller personer der kan modtage oplysninger i henhold til dette stykke.«
3)
Artikel 21, stk. 1, ændres som følger:
a)
Indledningen affattes således:
»1.
Hjemlandet må ikke udstede tilladelse til forsikringsselskaber til at dække deres forsikringsmæssige hensættelser og udjævningshensættelser med andre aktiver end dem, der hører under følgende kategorier:«
b)
Del B, litra f), affattes således:
»f)
gæld, der er skyldig af forsikringsselskaber, herunder genforsikringsselskabers andele af forsikringsmæssige hensættelser, og de special purpose vehicles, der er omtalt i artikel 46 i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2005/68/EF af 16. november 2005 om genforsikringsvirksomhed (27).
c)
Tredje afsnit affattes således:
»Medtagelse af aktiver eller kategorier af aktiver i det første afsnit betyder ikke, at alle disse aktiver automatisk skal accepteres som dækning for forsikringsmæssige foranstaltninger. Hjemlandet skal fastsætte mere detaljerede regler for betingelserne for anvendelse af godkendte aktiver.«
4)
Indledningen i artikel 22, stk. 1, affattes således:
»1.
For så vidt gælder de aktiver, der dækker forsikringsmæssige foranstaltninger, skal hjemlandet kræve, at hvert forsikringsselskab maximalt investerer:«
Artikel 59
Ændringer af direktiv 98/78/EF
I direktiv 98/78/EF foretages følgende ændringer:
1)
Direktivets titel affattes således:
»Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 98/78/EF af 27. oktober 1998 om supplerende tilsyn med forsikrings- og genforsikringsselskaber i en forsikrings- eller genforsikringsgruppe«.
2)
I artikel 1 foretages følgende ændringer:
a)
Litra c), i), j) og k) affattes således:
c)
»genforsikringsselskab«: et selskab, som har opnået administrativ tilladelse i henhold til artikel 3 i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2005/68/EF af 16. november 2005 om genforsikringsvirksomhed (28).
‘i)
»forsikringsholdingselskab«: et moderselskab, hvis hovedvirksomhed er at erhverve og besidde kapitalandele i datterselskaber, når disse datterselskaber udelukkende eller hovedsagelig er forsikringsselskaber, genforsikringsselskaber, tredjelandsforsikringsselskaber eller tredjelandsgenforsikringsselskaber, og mindst ét af disse datterselskaber er et forsikringsselskab eller et genforsikringsselskab, og som ikke er et blandet finansielt holdingselskab i den betydning, der er fastsat i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2002/87/EF af 16. december 2002 om supplerende tilsyn med kreditinstitutter, forsikringsselskaber og investeringsselskaber i et finansielt konglomerat (29)
j)
»blandet forsikringsholdingselskab«: et moderselskab, som ikke er et forsikringsselskab, et tredjelandsforsikringsselskab, et genforsikringsselskab, et tredjelandsgenforsikringsselskab, et forsikringsholdingselskab eller et blandet finansielt holdingselskab i den betydning, der er fastsat i direktiv 2002/87/EF, og som har mindst ét datterselskab, der er et forsikringsselskab eller et genforsikringsselskab
k)
»kompetente myndigheder«: de nationale myndigheder, der ved lov eller anden forskrift er bemyndiget til at føre tilsyn med forsikringsselskaber eller genforsikringsselskaber.
b)
Følgende litra l) tilføjes:
»l)
»tredjelandsgenforsikringsselskab«: et selskab, som, hvis det havde sit vedtægtsmæssige hjemsted i Fællesskabet, skulle have en tilladelse i henhold til artikel 3 i direktiv 2005/68/EF.«
3)
Artikel 2, 3 og 4 affattes således:
»Artikel 2
Anvendelse af supplerende tilsyn med forsikringsselskaber og genforsikringsselskaber
1. Ud over bestemmelserne i direktiv 73/239/EØF, Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2002/83/EF af 5. november 2002 om livsforsikringsvirksomhed (30) og direktiv 2005/68/EF, som fastsætter reglerne for tilsynet med forsikringsselskaber og genforsikringsselskaber, fastsætter medlemsstaterne, at der skal føres supplerende tilsyn med ethvert forsikringsselskab eller genforsikringsselskab, som er et deltagende selskab i mindst ét forsikringsselskab, genforsikringsselskab eller tredjelandsforsikringsselskab, som foreskrevet i artikel 5, 6, 8 og 9 i nærværende direktiv.
2. Ethvert forsikringsselskab eller genforsikringsselskab, hvis moderselskab er et forsikringsholdingselskab, tredjelandsforsikringsselskab eller tredjelandsgenforsikringsselskab, skal underkastes supplerende tilsyn som foreskrevet i artikel 5, stk. 2, samt i artikel 6, 8 og 10.
3. Ethvert forsikringsselskab eller genforsikringsselskab, hvis moderselskab er et blandet forsikringsholdingselskab, skal underkastes supplerende tilsyn som foreskrevet i artikel 5, stk. 2, samt i artikel 6 og 8.
Artikel 3
Omfanget af det supplerende tilsyn
1. Udøvelse af supplerende tilsyn i overensstemmelse med artikel 2 indebærer på ingen måde, at de kompetente myndigheder har pligt til at udøve en tilsynsfunktion over for det enkelte tredjelandsforsikringsselskab, tredjelandsgenforsikringsselskab, forsikringsholdingselskab eller blandede forsikringsholdingselskab.
2. Det supplerende tilsyn omfatter følgende selskaber omhandlet i artikel 5, 6, 8, 9 og 10:
-
tilknyttede selskaber under forsikringsselskabet eller genforsikringsselskabet
-
deltagende selskaber i forsikringsselskabet eller genforsikringsselskabet
-
tilknyttede selskaber under et deltagende selskab i forsikringsselskabet eller genforsikringsselskabet.
3. Medlemsstaterne kan beslutte, at det i artikel 2 omhandlede supplerende tilsyn ikke skal omfatte selskaber med vedtægtsmæssigt hjemsted i et tredjeland, hvor der er retlige hindringer for fremskaffelse af de nødvendige oplysninger, jf. dog bilag I, punkt 2.5, og bilag II, punkt 4.
Desuden kan de kompetente myndigheder, der skal føre supplerende tilsyn, i hvert enkelt tilfælde beslutte, at et selskab ikke skal være omfattet af det i artikel 2 omhandlede supplerende tilsyn i følgende tilfælde:
-
når det pågældende selskab kun er af ringe betydning set ud fra formålene med det supplerende tilsyn med forsikringsselskaber eller genforsikringsselskaber
-
når det under hensyntagen til formålene med det supplerende tilsyn med forsikringsselskaber eller genforsikringsselskaber ville være uhensigtsmæssigt eller vildledende at medtage det pågældende selskabs finansielle situation.
Artikel 4
Kompetente myndigheder, som skal føre supplerende tilsyn
1. Supplerende tilsyn føres af den kompetente myndighed i den medlemsstat, der har givet forsikringsselskabet eller genforsikringsselskabet den i artikel 6 i direktiv 73/239/EØF, artikel 4 i direktiv 2002/83/EF eller artikel 3 i direktiv 2005/68/EF omhandlede administrative tilladelse.
2. Hvis forsikringsselskaber eller genforsikringsselskaber, der har opnået tilladelse i to eller flere medlemsstater, har det samme forsikringsholdingselskab, tredjelandsforsikringsselskab, tredjelandsgenforsikringsselskab eller blandede forsikringsholdingselskab som moderselskab, kan de kompetente myndigheder i de berørte medlemsstater aftale, hvem af dem der skal udøve det supplerende tilsyn.
3. Hvis der i en medlemsstat er mere end én myndighed, der er bemyndiget til at føre tilsyn med forsikringsselskaber og genforsikringsselskaber, træffer denne medlemsstat de fornødne foranstaltninger til etablering af en samordning mellem disse myndigheder.
4)
Artikel 5, stk. 1, affattes således:
»1. Medlemsstaterne pålægger de kompetente myndigheder at kræve, at ethvert forsikringsselskab eller genforsikringsselskab, som er underkastet supplerende tilsyn, har passende interne kontrolprocedurer for fremlæggelse af de data og oplysninger, der er relevante for at føre supplerende tilsyn.«
5)
Artikel 6, 7 og 8 affattes således:
»Artikel 6
Adgang til oplysninger
1. Medlemsstaterne fastsætter, at deres kompetente myndigheder, der skal føre supplerende tilsyn, skal have adgang til alle oplysninger, som er relevante for at føre tilsyn med et forsikringsselskab eller et genforsikringsselskab, der er underkastet supplerende tilsyn. De kompetente myndigheder må kun henvende sig direkte til de berørte selskaber, som er omhandlet i artikel 3, stk. 2, for at få de nødvendige oplysninger, hvis forsikringsselskabet eller genforsikringsselskabet er blevet anmodet om disse oplysninger og ikke har udleveret dem.
2. Medlemsstaterne sørger inden for deres område for, at deres kompetente myndigheder selv eller ved personer, de bemyndiger dertil, på stedet kan kontrollere de oplysninger, der er omhandlet i stk. 1, hos:
-
det forsikringsselskab, der er underkastet supplerende tilsyn
-
det genforsikringsselskab, der er underkastet supplerende tilsyn
-
dette forsikringsselskabs datterselskaber
-
dette genforsikringsselskabs datterselskaber
-
dette forsikringsselskabs moderselskaber
-
dette genforsikringsselskabs moderselskaber
-
datterselskaber af et af dette forsikringsselskabs moderselskaber
-
datterselskaber af et af dette genforsikringsselskabs moderselskaber.
3. Ønsker de kompetente myndigheder i en medlemsstat i forbindelse med anvendelsen af denne artikel i bestemte tilfælde at kontrollere vigtige oplysninger om et selskab, der er beliggende i en anden medlemsstat, og som er et tilknyttet forsikringsselskab under, et tilknyttet genforsikringsselskab under, et datterselskab af, et moderselskab for eller et datterselskab af et moderselskab for det forsikringsselskab eller genforsikringsselskab, der er underkastet supplerende tilsyn, anmoder de de kompetente myndigheder i den anden medlemsstat om, at denne kontrol foretages. De myndigheder, som modtager anmodningen, skal inden for rammerne af deres beføjelser efterkomme denne, enten ved selv at foretage kontrollen eller ved at tillade, at de myndigheder, der har fremsat anmodningen, foretager kontrollen, eller ved at lade en revisor eller en anden sagkyndig foretage den.
Den kompetente myndighed, der har fremsat anmodningen, kan, hvis den ønsker det, deltage i kontrollen, hvis den ikke selv foretager kontrollen.
Artikel 7
Samarbejde mellem de kompetente myndigheder
1. Når forsikringsselskaber eller genforsikringsselskaber, der direkte eller indirekte er tilknyttet hinanden eller har et fælles deltagende selskab, er etableret i forskellige medlemsstater, skal de kompetente myndigheder i disse medlemsstater på anmodning udveksle alle de oplysninger, der er relevante for at muliggøre eller for at gøre det lettere at føre tilsyn i henhold til dette direktiv, og skal på eget initiativ meddele eventuelle oplysninger, der forekommer dem at være af betydning for de øvrige kompetente myndigheder.
2. Såfremt et forsikringsselskab eller et genforsikringsselskab og enten et kreditinstitut som defineret i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2000/12/EF af 20. marts 2000 om adgang til at optage og udøve virksomhed som kreditinstitut (31), eller et investeringsselskab som defineret i Rådets direktiv 93/22/EØF af 10. maj 1993 om investeringsservice i forbindelse med værdipapirer (32), eller både et kreditinstitut og et investeringsselskab direkte eller indirekte er tilknyttet hinanden eller har et fælles deltagende selskab, skal de kompetente myndigheder og de myndigheder, der varetager det offentlige tilsyn med disse andre selskaber arbejde snævert sammen. Uden at dette berører disse myndigheders respektive beføjelser, udveksler de alle oplysninger, der kan lette udøvelsen af deres hverv, især i forbindelse med nærværende direktiv.
3. Oplysninger, der indhentes i henhold til dette direktiv, navnlig enhver udveksling af oplysninger mellem kompetente myndigheder i henhold til dette direktiv, er undergivet tavshedspligt, jf. artikel 16 i Rådets direktiv 92/49/EØF af 18. juni 1992 om samordning af love og administrative bestemmelser vedrørende direkte forsikringsvirksomhed bortset fra livsforsikring (tredje skadesforsikringsdirektiv) (33), artikel 16 i direktiv 2002/83/EF og artikel 24-30 i direktiv 2005/68/EF.
Artikel 8
Transaktioner inden for en gruppe
1. Medlemsstaterne pålægger de kompetente myndigheder at føre generelt tilsyn med transaktioner mellem:
a)
et forsikringsselskab eller et genforsikringsselskab og:
i)
et tilknyttet selskab under forsikringsselskabet eller genforsikringsselskabet
ii)
et deltagende selskab i forsikringsselskabet eller genforsikringsselskabet
iii)
et tilknyttet selskab under et deltagende selskab i forsikringsselskabet eller genforsikringsselskabet
b)
et forsikringsselskab eller et genforsikringsselskab og en fysisk person, der har en kapitalinteresse i:
i)
forsikringsselskabet, genforsikringsselskabet eller et tilknyttet selskab under forsikringsselskabet eller genforsikringsselskabet
ii)
et deltagende selskab i forsikringsselskabet eller genforsikringsselskabet
iii)
et tilknyttet selskab under et deltagende selskab i forsikringsselskabet eller genforsikringsselskabet.
Disse transaktioner omfatter navnlig:
-
lån
-
garantier og anden ikke-balanceført virksomhed
-
elementer, som kan indgå i solvensmargenen
-
investeringer
-
genforsikrings- og retrocessionsforretninger
-
aftaler om omkostningsdeling.
2. Medlemsstaterne skal kræve, at forsikringsselskaberne og genforsikringsselskaberne har passende risikostyringsprocedurer og interne kontrolprocedurer, herunder sunde rapporterings- og regnskabsprocedurer, som sætter dem i stand til på passende vis at identificere, måle, overvåge og kontrollere de i stk. 1 omhandlede transaktioner. Medlemsstaterne skal med henblik herpå kræve, at forsikringsselskaberne og genforsikringsselskaberne mindst en gang om året indberetter væsentlige transaktioner til de kompetente myndigheder. Disse procedurer underkastes de kompetente myndigheders kontrol.
Hvis det på grundlag af disse oplysninger viser sig, at et forsikringsselskabs eller genforsikringsselskabs solvenssituation er kritisk eller i fare for at blive det, træffer den kompetente myndighed passende foranstaltninger over for forsikringsselskabet eller genforsikringsselskabet.
6)
Artikel 9, stk. 3, affattes således:
»3. Hvis den i stk. 1 omhandlede beregning viser, at den korrigerede solvens er negativ, træffer de kompetente myndigheder passende foranstaltninger over for det pågældende forsikringsselskab eller genforsikringsselskab.«
7)
I artikel 10 foretages følgende ændringer:
a)
Titlen affattes således:
»Forsikringsholdingselskaber, tredjelandsforsikringsselskaber og tredjelandsgenforsikringsselskaber«
b)
Stk. 2 og 3 affattes således:
»2. I det i artikel 2, stk. 2, omhandlede tilfælde skal alle tilknyttede selskaber under forsikringsholdingselskabet, tredjelandsforsikringsselskabet eller tredjelandsgenforsikringsselskabet medtages i beregningen som foreskrevet i bilag II.
3. Hvis de kompetente myndigheder på grundlag af denne beregning skønner, at solvenssituationen for et forsikringsselskab eller et genforsikringsselskab, der er et datterselskab under forsikringsholdingselskabet, tredjelandsforsikringsselskabet eller tredjelandsgenforsikringsselskabet, er kritisk eller i fare for at blive det, træffer de passende foranstaltninger over for dette forsikringsselskab eller genforsikringsselskab.«
8)
I artikel 10a foretages følgende ændringer:
a)
Stk. 1, litra b), erstattes af følgende:
»b)
genforsikringsselskaber, der som deltagende selskaber har selskaber som omhandlet i artikel 2 med hovedkontor i et tredjeland
c)
tredjelandsforsikringsselskaber eller tredjelandsgenforsikringsselskaber, der som deltagende selskaber har selskaber som omhandlet i artikel 2 med hovedkontor i Fællesskabet.«
b)
Stk. 2 affattes således:
»2. De i stk. 1 omhandlede aftaler skal navnlig sikre både:
a)
at medlemsstaternes kompetente myndigheder er i stand til at indhente de oplysninger, der er nødvendige for det supplerende tilsyn med forsikringsselskaber og genforsikringsselskaber, der har hovedkontor i Fællesskabet, og som har datterselskaber eller besidder kapitalinteresser i selskaber uden for Fællesskabet, og
b)
at tredjelandes kompetente myndigheder er i stand til at indhente de oplysninger, der er nødvendige for det supplerende tilsyn med forsikringsselskaber og genforsikringsselskaber, der har hovedkontor på deres område, og som har datterselskaber eller besidder kapitalinteresser i selskaber i en eller flere medlemsstater.«
9)
Bilag I og II til direktiv 98/78/EF erstattes af teksten i bilag II til nærværende direktiv.
Artikel 60
Ændringer af direktiv 2002/83/EF
I direktiv 2002/83/EF foretages følgende ændringer:
1)
I artikel 1, stk. 1, indsættes følgende nye litra s):
»s)
»genforsikringsselskab«: et genforsikringsselskab som defineret i artikel 2, litra c), i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2005/68/EF af 16. november 2005 om genforsikringsvirksomhed (34).«
2)
Følgende artikel indsættes:
»Artikel 9a
Forudgående høring af de kompetente myndigheder i de andre medlemsstater
1. Der skal finde forudgående høring sted af de kompetente myndigheder i den anden medlemsstat om meddelelse af tilladelse til et livsforsikringsselskab, der:
a)
enten er datterselskab af et forsikrings- eller genforsikringsselskab, der er meddelt tilladelse i denne anden medlemsstat, eller
b)
er datterselskab af moderselskabet for et forsikrings- eller genforsikringsselskab, der er meddelt tilladelse i denne anden medlemsstat, eller
c)
kontrolleres af samme fysiske eller juridiske person, som kontrollerer et forsikrings- eller genforsikringsselskab, der er meddelt tilladelse i denne anden medlemsstat.
2. Der skal finde forudgående høring sted af den kompetente myndighed i den medlemsstat, der fører tilsyn med kreditinstitutter eller investeringsselskaber, om meddelelse af tilladelse til et livsforsikringsselskab, der:
a)
er datterselskab af et kreditinstitut eller et investeringsselskab, der har fået tilladelse i Fællesskabet, eller
b)
er datterselskab af et moderselskab for et kreditinstitut eller et investeringsselskab, der har fået tilladelse i Fællesskabet, eller
c)
kontrolleres af samme fysiske eller juridiske person, som kontrollerer et kreditinstitut eller et investeringsselskab, der har fået tilladelse i Fællesskabet.
3. Der skal især finde høring sted af de i stk. 1 og 2 omhandlede relevante kompetente myndigheder ved vurderingen af aktionærernes egnethed samt af omdømmet og erfaringerne hos direktørerne for et andet foretagende i samme koncern. Myndighederne udveksler alle oplysninger om aktionærers egnethed samt om direktørers omdømme og erfaringer, som har betydning for de øvrige involverede kompetente myndigheder, for meddelelsen af tilladelse og for den løbende vurdering af, om driftsbetingelserne er opfyldt.«
3)
I artikel 10, stk. 2, tilføjes følgende afsnit:
»Et forsikringsselskabs hjemland må ikke afvise en genforsikringskontrakt indgået af forsikringsselskabet med et genforsikringsselskab, der har opnået tilladelse i henhold til direktiv 2005/68/EF, eller et forsikringsselskab, der har opnået tilladelse i henhold til direktiv 73/239/EØF eller nærværende direktiv, af grunde, der direkte vedrører det pågældende genforsikringsselskabs eller forsikringsselskabs finansielle soliditet.«
4)
I artikel 15 indsættes følgende stykke:
»1a. Hvis erhververen af de i stk. 1 omhandlede kapitalandele er et forsikringsselskab, et genforsikringsselskab, et kreditinstitut eller et investeringsselskab, der er meddelt tilladelse i en anden medlemsstat, eller et moderselskab for et sådant selskab eller en fysisk eller juridisk person, der kontrollerer et sådant selskab, og hvis det selskab, som erhververen overvejer at deltage i, som følge af denne erhvervelse bliver et datterselskab af erhververen eller bliver omfattet af dennes kontrol, skal der foretages en vurdering af erhvervelsen i form af den i artikel 9a nævnte forudgående høring.«
5)
I artikel 16 foretages følgende ændringer:
a)
Stk. 4, 5 og 6 affattes således:
»4. De kompetente myndigheder, der i henhold til stk. 1 eller 2 modtager fortrolige oplysninger, må kun anvende disse i forbindelse med udøvelse af deres hverv:
-
til undersøgelse af, om betingelserne for adgang til at udøve forsikringsvirksomhed er opfyldt, og for at lette tilsynet med selskabernes virksomhed, særlig med hensyn til forsikringsmæssige hensættelser, solvensmargen, administrativ og regnskabsmæssig praksis samt interne kontrolmekanismer, eller
-
til pålæggelse af sanktioner, eller
-
hvis den kompetente myndigheds afgørelser påklages til en højere administrativ myndighed, eller
-
i forbindelse med domstolsprøvelse i henhold til artikel 67 eller særbestemmelser i dette direktiv og andre direktiver, der er vedtaget vedrørende forsikrings- og genforsikringsselskaber.
5. Stk. 1 og 4 er ikke til hinder for udveksling af oplysninger inden for samme medlemsstat, hvis der findes to eller flere kompetente myndigheder i samme medlemsstat, eller medlemsstaterne imellem, mellem de kompetente myndigheder og:
-
de myndigheder, der har ansvaret for tilsynet med kreditinstitutter og andre finansieringsinstitutter, samt de myndigheder, der fører tilsyn med kapitalmarkederne
-
de organer, der medvirker ved likvidation og konkursbehandling af forsikringsselskaber og genforsikringsselskaber og i andre lignende procedurer, og
-
personer, der er ansvarlige for den lovpligtige revision af forsikringsselskabers, genforsikringsselskabers og andre finansieringsinstitutters regnskaber,
med henblik på varetagelsen af deres tilsynsopgaver, og med henblik på at give de organer, der forvalter tvangslikvidationsprocedurer eller garantiordninger de oplysninger, som er nødvendige for, at de kan udføre deres arbejde. Oplysninger, som de pågældende myndigheder, organer og personer modtager, er omfattet af den i stk. 1 omhandlede tavshedspligt.
6. Uanset stk. 1-4 kan medlemsstaterne tillade udveksling af oplysninger mellem de kompetente myndigheder og
-
de myndigheder, der er ansvarlige for at føre tilsyn med de organer, der medvirker ved likvidation og konkursbehandling af forsikringsselskaber og genforsikringsselskaber og i andre lignende procedurer, eller
-
de myndigheder, der er ansvarlige for at føre tilsyn med de personer, der står for den lovpligtige revision af forsikringsselskabers, genforsikringsselskabers, kreditinstitutters, investeringsselskabers og andre finansieringsinstitutters regnskaber, eller
-
uafhængige aktuarer, der fører lovpligtigt tilsyn med forsikrings- eller genforsikringsselskaber, samt de organer, der fører tilsyn med disse aktuarer.
Medlemsstater, der udnytter muligheden i første afsnit, kræver mindst, at følgende betingelser er opfyldt:
-
Oplysningerne skal bruges til udførelse af de tilsynsopgaver, som er beskrevet i første afsnit.
-
Oplysninger, der modtages i denne forbindelse, er underlagt den i stk. 1 omhandlede tavshedspligt.
-
Stammer oplysningerne fra en anden medlemsstat, kan de ikke videregives uden udtrykkelig tilladelse fra de kompetente myndigheder, som har videregivet nævnte oplysninger, og i givet fald udelukkende til det formål, som nævnte myndigheder har givet deres tilladelse til.
Medlemsstaterne meddeler Kommissionen og de øvrige medlemsstater, hvilke myndigheder, organer eller personer der kan modtage oplysninger i henhold til dette stykke.«
b)
Stk. 8 affattes således:
»8. Stk. 1-7 er ikke til hinder for, at en kompetent myndighed giver:
-
centralbanker og andre organer med tilsvarende opgaver i deres egenskab af pengepolitiske myndigheder
-
eventuelt andre offentlige myndigheder med ansvar for at føre tilsyn med betalingssystemerne
oplysninger med henblik på udførelsen af deres opgaver eller til hinder for, at de pågældende myndigheder eller organer sender de kompetente myndigheder de oplysninger, som er nødvendige for dem i henhold til stk. 4. Oplysninger, der modtages i denne forbindelse, er underlagt den i denne artikel omhandlede tavshedspligt.«
6)
Artikel 20, stk. 4, affattes således:
»4. Medlemsstaterne må ikke med henblik på oprettelse af forsikringsmæssige hensættelser bevare eller indføre en ordning med bruttoreserver, som indebærer, at genforsikreren, som har opnået tilladelse i overensstemmelse med direktiv 2005/68/EF, skal stille aktiver som sikkerhed for ikke optjente præmier og udestående erstatningshensættelser, hvis genforsikreren er et genforsikringsselskab eller et forsikringsselskab, der er meddelt tilladelse i overensstemmelse med direktiv 73/239/EØF eller nærværende direktiv.
Tillader hjemlandet, at forsikringsmæssige hensættelser dækkes af erstatningskrav over for en genforsikrer, som hverken er et genforsikringsselskab, som har opnået tilladelse i overensstemmelse med direktiv 2005/68/EF, eller et forsikringsselskab, som har opnået tilladelse i overensstemmelse med direktiv 73/239/EØF eller nærværende direktiv, skal det fastsætte betingelserne for at acceptere sådanne erstatningskrav.«
7)
Artikel 23 ændres som følger:
a)
Stk. 1, del B, litra f), affattes således:
»f)
gæld, der skyldes af genforsikringsselskaber, herunder genforsikringsselskabers andele af forsikringsmæssige hensættelser, og af special purpose vehicles, der er omtalt i artikel 46 i direktiv 2005/68/EF«
b)
Stk. 3, første afsnit, affattes således:
»3.
Medtagelse af aktiver eller kategorier af aktiver i stk. 1 betyder ikke, at alle disse aktiver automatisk skal accepteres som dækning for forsikringsmæssige hensættelser. Hjemlandet skal fastsætte mere detaljerede regler for betingelserne for anvendelse af godkendte aktiver.«
8)
I artikel 27, stk. 2, tilføjes følgende afsnit:
»Den faktiske solvensmargen skal også reduceres med følgende elementer:
a)
kapitalinteresser, som forsikringsselskabet besidder i:
-
forsikringsselskaber som defineret i artikel 4 i dette direktiv, artikel 6 i direktiv 73/239/EF eller artikel 1, litra b), i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 98/78/EF af 27. oktober 1998 om supplerende tilsyn med forsikringsselskaber i en forsikringsgruppe (35)
-
genforsikringsselskaber som defineret i artikel 3 i direktiv 2005/68/EF, og tredjelandsgenforsikringsselskaber som defineret i artikel 1, stk. 1, i direktiv 98/78/EF
-
forsikringsholdingselskaber som defineret i artikel 1, litra i), i direktiv 98/78/EF
-
kreditinstitutter og finansieringsinstitutter som defineret i artikel 1, stk. 1 og 5, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2000/12/EF af 20. marts 2000 om adgang til at optage og udøve virksomhed som kreditinstitut (36)
-
investeringsselskaber og finansieringsinstitutter som defineret i artikel 1, stk. 2, i Rådets direktiv 93/22/EØF af 10. maj 1993 om investeringsservice i forbindelse med værdipapirer (37) og i artikel 2, stk. 4 og 7, i Rådets direktiv 93/6/EØF af 15. marts 1993 om kravene til investeringsselskabers og kreditinstitutters kapitalgrundlag (38)
b)
hvert af følgende elementer, som genforsikringsselskabet besidder i forhold til de i litra a) definerede virksomheder, hvori det besidder en kapitalandel:
-
de i stk. 3 nævnte instrumenter
-
de i artikel 16, stk. 3, i direktiv 73/239/EØF nævnte instrumenter
-
de i artikel 35 og artikel 36, stk. 3, i direktiv 2000/12/EF nævnte efterstillede fordringer og instrumenter.
Såfremt der midlertidigt besiddes kapitalandele i et andet kreditinstitut, investeringsselskab, finansieringsinstitut, forsikrings- eller genforsikringsselskab eller forsikringsholdingselskab med henblik på at yde finansiel bistand til omorganisering og redning af det pågældende selskab, kan den kompetente myndighed frafalde bestemmelserne om fratrækning, der er omhandlet i litra a) og b) i tredje afsnit.
Som et alternativ til fratrækning af elementerne i litra a) og b) i tredje afsnit, som et forsikringsselskab måtte besidde i kreditinstitutter, investeringsselskaber og finansieringsinstitutter, kan medlemsstaterne tillade deres forsikringsselskaber med de fornødne tilpasninger at anvende metode 1, 2 eller 3 i bilag I til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2002/87/EF af 16. december 2002 om supplerende tilsyn med kreditinstitutter, forsikringsselskaber og investeringsselskaber i et finansielt konglomerat (39). Metode 1 (regnskabskonsolideringsmetoden) skal kun anvendes, hvis den kompetente myndighed har tiltro til omfanget af den integrerede forvaltning og interne kontrol vedrørende de enheder, som skal inkluderes i konsolideringen. Den metode, der vælges, skal anvendes ensartet over tid.
Medlemsstaterne kan fastsætte, at med henblik på beregningen af solvensmargenen efter dette direktiv skal forsikringsselskaber, der er underlagt supplerende tilsyn i henhold til direktiv 98/78/EF eller supplerende tilsyn i henhold til direktiv 2002/87/EF, ikke nødvendigvis fratrække elementerne i litra a) og b) i tredje afsnit i nærværende artikel, som besiddes i kreditinstitutter, investeringsselskaber, finansieringsinstitutter, forsikrings- eller genforsikringsselskaber eller forsikringsholdingselskaber, som er omfattet af det supplerende tilsyn. Med henblik på fratrækning af kapitalandele i henhold til dette afsnit skal der ved deltagelse forstås en deltagelse i den betydning, der er fastsat i artikel 1, litra f), i direktiv 98/78/EF.
9)
Artikel 28, stk. 2, ændres som følger:
a)
Litra a) affattes således:
»a)
Første resultat:
Det tal, der svarer til 4 % af præmiehensættelserne, vedrørende direkte forsikringsvirksomhed og overtagelser af genforsikring uden fradrag af afgivelse i genforsikring, multipliceres med det forhold, der i det seneste regnskabsår bestod mellem præmiehensættelsernes samlede beløb, med fradrag af afgivelserne i genforsikring, og præmiehensættelsernes bruttobeløb. Dette forhold må under ingen omstændigheder være mindre end 85 %. Efter ansøgning bilagt dokumentation fra forsikringsselskabet til den kompetente myndighed i hjemlandet og med denne kompetente myndigheds samtykke kan inddrivelige beløb fra de special purpose vehicles, som der henvises til i artikel 46 i direktiv 2005/68/EF, trækkes fra som genforsikring.«
b)
Litra b), første afsnit, affattes således:
»b)
Andet resultat:
For de kontakter, hvor risikosummen ikke er negativ, multipliceres det tal, der udgør 0,3 % af risikosummen, som forsikringsselskabet har påtaget sig ansvaret for, med det forhold, der i det seneste regnskabsår bestod mellem størrelsen af den samlede risikosum, for hvilken selskabet forbliver ansvarligt efter afgivelse og retrocession i genforsikring, og den samlede risikosum uden fradrag af afgivelse i genforsikring. Dette forhold må under ingen omstændigheder være under 50 %. Efter ansøgning bilagt dokumentation fra forsikringsselskabet til den kompetente myndighed i hjemlandet og med denne kompetente myndigheds samtykke kan inddrivelige beløb fra de special purpose vehicles, som der henvises til i artikel 46 i direktiv 2005/68/EF, trækkes fra som genforsikring.«
10)
Følgende artikel indsættes:
»Artikel 28a
Solvensmargen for forsikringsselskaber, der udøver genforsikringsvirksomhed
1. Medlemsstaterne skal på forsikringsselskaber, der har hjemsted på deres område, anvende bestemmelserne i artikel 35-39 i direktiv 2005/68/EF på deres overtagelser af genforsikring, når en af følgende betingelser er opfyldt:
a)
De opkrævede genforsikringspræmier udgør mindst 10 % af deres samlede præmier.
b)
De opkrævede genforsikringspræmier overstiger 50 000 000 EUR.
c)
De forsikringsmæssige hensættelser som følge af deres genforsikringsvirksomhed udgør mindst 10 % af deres samlede forsikringsmæssige hensættelser.
2. Medlemsstaterne kan for de forsikringsselskaber, der henvises til i stk. 1 i denne artikel, og som har hjemsted på deres område, vælge at gøre bestemmelserne i artikel 34 i direktiv 2005/68/EF om deres overtagelse af genforsikringer gældende, når en af betingelserne i nævnte stk. 1 er opfyldt.
I så fald skal den pågældende medlemsstat kræve, at alle aktiver, der benyttes af forsikringsselskabet til at dække de forsikringsmæssige hensættelser, der svarer til dets overtagelser af genforsikring, skal øremærkes og administreres adskilt fra forsikringsselskabets direkte forsikringsaktiviteter uden mulighed for overførsel. I dette tilfælde, og kun hvad angår deres overtagelser af genforsikring, vil forsikringsselskaber ikke være underlagt artikel 22-26.
Medlemsstaterne skal sikre, at deres kompetente myndigheder kontrollerer den i andet afsnit fastsatte adskillelse.«
11)
Artikel 37, stk. 4, affattes således:
»4. Medlemsstaterne skal sikre, at de kompetente myndigheder har beføjelse til at mindske reduktionen på basis af genforsikring til solvensmargenen som fastsat i henhold til artikel 28, hvor:
a)
arten og kvaliteten af genforsikringskontrakter er væsentligt ændret siden foregående regnskabsår
b)
der er begrænset eller ingen risikooverførsel i genforsikringskontrakterne.«
AFSNIT X
OVERGANGSBESTEMMELSER OG AFSLUTTENDE BESTEMMELSER
Artikel 61
Rettigheder erhvervet af eksisterende genforsikringsselskaber
1. Genforsikringsselskaber, som er omfattet af dette direktiv, og som i overensstemmelse med bestemmelserne i den medlemsstat, hvor de har hjemsted, har opnået tilladelse til at udøve genforsikringsvirksomhed inden 10. december 2005, anses for at have opnået tilladelse i overensstemmelse med artikel 3.
De er dog underlagt bestemmelserne i dette direktiv vedrørende udøvelse af genforsikringsvirksomhed og kravene i artikel 6, litra a), c) og d), artikel 7, 8 og 12 og artikel 32 til 41 fra den 10. december 2007.
2. Medlemsstaterne kan dog indrømme genforsikringsselskaber, jf. stk. 1, pr. den 10. december 2005 ikke opfylder bestemmelserne i artikel 6, litra a), artikel 7 og 8 samt artikel 32-40, en periode indtil den 10. december 2008 til at opfylde sådanne krav.
Artikel 62
Genforsikringsselskaber, som indstiller deres virksomhed
1. Genforsikringsselskaber, som den 10. december 2007 er ophørt med at indgå nye genforsikringskontrakter og udelukkende forvalter deres eksisterende portefølje med henblik på at indstille deres virksomhed, er ikke underlagt dette direktiv.
2. Medlemsstaterne udarbejder en liste over de heraf berørte genforsikringsselskaber og videregiver denne liste til alle de øvrige medlemsstater.
Artikel 63
Overgangsperiode for artikel 57, stk. 3, og 60, stk. 6
En medlemsstat kan udsætte gennemførelsen af bestemmelserne i artikel 57, stk. 3, i dette direktiv om ændring af artikel 15, stk. 3, i direktiv 73/239/EØF og af bestemmelsen i artikel 60, stk. 6, i dette direktiv indtil den 10. december 2008.
Artikel 64
Gennemførelse
1. Medlemsstaterne sætter de nødvendige love og administrative bestemmelser i kraft for at efterkomme dette direktiv senest den 10. december 2007. De meddeler straks Kommissionen teksten til disse love og bestemmelser.
Disse love og bestemmelser skal ved vedtagelsen indeholde en henvisning til dette direktiv eller skal ved offentliggørelsen ledsages af en sådan henvisning. De nærmere regler for henvisningen fastsættes af medlemsstaterne.
2. Medlemsstaterne meddeler Kommissionen teksten til de vigtigste nationale retsforskrifter, som de udsteder på det område, der er omfattet af dette direktiv.
Artikel 65
Ikrafttræden
Dette direktiv træder i kraft på dagen efter offentliggørelsen i Den Europæiske Unions Tidende.
Artikel 66
Adressater
Dette direktiv er rettet til medlemsstaterne.
Udfærdiget i Strasbourg, den 16. december 2005.
EUROOPAN PARLAMENTIN JA NEUVOSTON DIREKTIIVI 2005/68/EY,
annettu 16 päivänä marraskuuta 2005,
jälleenvakuutuksesta ja neuvoston direktiivien 73/239/ETY ja 92/49/ETY sekä direktiivien 98/78/EY ja 2002/83/EY muuttamisesta
(ETA:n kannalta merkityksellinen teksti)
EUROOPAN PARLAMENTTI JA EUROOPAN UNIONIN NEUVOSTO, jotka
ottavat huomioon Euroopan yhteisön perustamissopimuksen ja erityisesti sen 47 artiklan 2 kohdan ja 55 artiklan,
ottavat huomioon komission ehdotuksen,
ottavat huomioon Euroopan talous- ja sosiaalikomitean lausunnon (1),
ovat kuulleet alueiden komiteaa,
noudattavat perustamissopimuksen 251 artiklassa määrättyä menettelyä (2),
sekä katsovat seuraavaa:
(1)
Muun ensivakuutusliikkeen kuin henkivakuutusliikkeen aloittamista ja harjoittamista koskevien lakien, asetusten ja hallinnollisten määräysten yhteensovittamisesta 24 päivänä heinäkuuta 1973 annetussa neuvoston direktiivissä 73/239/ETY (3), muuta ensivakuutusta kuin henkivakuutusta koskevien lakien, asetusten ja hallinnollisten määräysten yhteensovittamisesta 18 päivänä kesäkuuta 1992 annetussa neuvoston direktiivissä 92/49/ETY (4) sekä henkivakuutuksesta 5 päivänä marraskuuta 2002 annetussa Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivissä 2002/83/EY (5) säädetään ensivakuutusliikkeen aloittamisesta ja harjoittamisesta yhteisössä.
(2)
Mainituissa direktiiveissä säädetään vakuutustoimintaa sisämarkkinoilla harjoittaviin vakuutusyrityksiin sovellettavasta oikeudellisesta kehyksestä sekä sijoittautumisoikeuden että palveluiden tarjoamisen vapauden kannalta siten, että tarkoituksena on helpottaa niiden vakuutusyritysten harjoittamaa yhteisön alueella sijaitsevien riskien kattamista, joiden kotipaikka on yhteisössä, ja antaa vakuutuksenottajille mahdollisuus turvautua, paitsi omaan jäsenvaltioonsa sijoittautuneisiin, myös sellaisiin vakuutuksenantajiin, joiden kotipaikka on yhteisössä ja jotka ovat sijoittautuneet muihin jäsenvaltioihin.
(3)
Mainituissa direktiiveissä säädettyä järjestelmää sovelletaan ensivakuutusliikkeiden koko liiketoimintaan eli sekä ensivakuutusliikkeen harjoittamiseen että tulevien jälleenvakuutusten muodossa harjoitettavaan toimintaan; erikoistuneiden jälleenvakuutusyritysten harjoittama jälleenvakuutustoiminta ei kuitenkaan kuulu kyseisen järjestelmän eikä muun yhteisön lainsäädännössä säädetyn järjestelmän soveltamisalaan.
(4)
Jälleenvakuutusala on erittäin tärkeää taloudellista toimintaa, sillä helpottamalla riskien laajempaa jakamista maailmanlaajuisesti se tarjoaa ensivakuutusliikkeille mahdollisuuden lisätä vakuutustoiminnan harjoittamiseen ja vakuutussuojan tarjoamiseen liittyvää kapasiteettiaan sekä alentaa pääomakustannuksiaan; jälleenvakuutustoiminnalla on keskeinen asema myös rahoitusjärjestelmän vakauttamisessa, sillä se on tärkeä tekijä vakavaraisuuden lujittamisen ja ensivakuutusmarkkinoiden sekä koko rahoitusjärjestelmän vakauden kannalta, koska sillä on merkittävä asema rahoituksen välitystoiminnan harjoittamisessa ja institutionaalisessa sijoitustoiminnassa.
(5)
Sijoittautumisvapauden ja palveluiden tarjoamisen vapauden rajoitusten poistamisesta jälleenvakuutuksen ja elelleenvakuutuksen osalta 25 päivänä helmikuuta 1964 annetussa neuvoston direktiivissä 64/225/ETY (6) säädetään sellaisten sijoittautumisvapauden ja palveluiden tarjoamisen vapauden rajoitusten poistamisesta, jotka liittyvät jälleenvakuutuspalvelujen tarjoajan kansalaisuuteen tai asuinpaikkaan. Mainitulla direktiivillä ei kuitenkaan ole poistettu rajoituksia, jotka aiheutuvat jälleenvakuutustoiminnan vakavaraisuutta koskevien kansallisten säännösten välisistä eroista. Tämä tilanne on johtanut huomattaviin eroihin yhteisössä harjoitettavassa jälleenvakuutusyritysten valvonnassa, mikä luo esteitä jälleenvakuutustoiminnan harjoittamiselle. Näitä ovat jälleenvakuutusyritysten velvollisuus sitoa varoja ensivakuutusliikkeen vakuutusteknisen vastuuvelan kattamiseen omalta osaltaan, jälleenvakuutusyritysten velvollisuus noudattaa eri valvontasääntöjä eri jäsenvaltioissa, joissa ne harjoittavat toimintaa, ja ensivakuutusliikkeiden toimivaltaisten viranomaisten jälleenvakuutusyrityksen toiminnan eri osa-alueisiin kohdistama epäsuora valvonta.
(6)
Jälleenvakuutusala on rahoituspalveluiden toimintasuunnitelman mukaan ala, jolla tarvitaan toimia yhteisön tasolla rahoituspalveluiden sisämarkkinoiden toteuttamiseksi. Tärkeimmät rahoitusalan järjestöt, kuten Kansainvälinen valuuttarahasto (IMF) ja Kansainvälinen vakuutusvalvontaviranomaisten järjestö (IAIS), ovat lisäksi painottaneet, että jälleenvakuutuksen valvontaa koskevien, yhteisön tasolla yhdenmukaistettujen sääntöjen puuttuminen jättää rahoituspalveluiden sääntelypuitteisiin suuren tyhjiön, joka olisi täytettävä.
(7)
Tämän direktiivin tarkoituksena on luoda vakavaraisuutta koskeva sääntelykehys yhteisön jälleenvakuutustoiminnalle. Direktiivi on osa vakuutusalaa koskevaa yhteisön lainsäädäntöä, jonka tarkoituksena on vakuutusalan sisämarkkinoiden toteuttaminen.
(8)
Direktiivi on yhdenmukainen kansainvälisen yhteisön ja erityisesti IAIS:n harjoittaman jälleenvakuutusyritysten vakavaraisuussääntöjä koskevan toiminnan kanssa.
(9)
Tässä direktiivissä sovelletaan ensivakuutusalaa koskevassa yhteisön lainsäädännössä noudatettua lähestymistapaa, joka perustuu toimilupien ja toiminnan vakauden valvontajärjestelmien vastavuoroisen tunnustamisen kannalta olennaiseen, välttämättömään ja riittävään yhdenmukaistamiseen ja mahdollistaa siten yhden, koko yhteisössä voimassa olevan toimiluvan myöntämisen sekä kotijäsenvaltion harjoittaman valvonnan periaatteen noudattamisen.
(10)
Jälleenvakuutustoiminnan aloittamiseen ja harjoittamiseen vaaditaan tämän vuoksi yksi virallinen toimilupa, jonka myöntämisestä vastaavat sen jäsenvaltion toimivaltaiset viranomaiset, jossa jälleenvakuutusyrityksen kotipaikka sijaitsee. Toimiluvan saaneella yrityksellä on lupa harjoittaa toimintaa koko yhteisössä joko sijoittautumisvapauden tai palveluiden tarjoamisen vapauden perusteella. Jäsenvaltio, jossa sivukonttori sijaitsee tai jossa palveluita tarjotaan, ei voi vaatia uutta toimilupaa jälleenvakuutusyritykseltä, joka haluaa harjoittaa sen alueella jälleenvakuutustoimintaa ja joka on jo saanut toimiluvan kotijäsenvaltiossaan. Jälleenvakuutusyritystä, joka on jo saanut toimiluvan kotijäsenvaltiossaan, ei myöskään olisi otettava kyseisen jälleenvakuutusyrityksen jälleenvakuuttaman vakuutusyrityksen toimivaltaisten viranomaisten harjoittaman lisävalvonnan eikä -tarkastusten kohteeksi. Jäsenvaltioilla ei myöskään olisi oltava mahdollisuutta vaatia yhteisössä toimiluvan saanutta jälleenvakuutusyritystä sitomaan varoja, joilla katettaisiin kyseisen jälleenvakuutusyrityksen osuus jälleenvakuutuksen ottajan vakuutusteknisestä vastuuvelasta. Toimiluvan myöntämistä tai peruuttamista koskevat edellytykset olisi määriteltävä. Toimivaltaisten viranomaisten ei olisi myönnettävä toimilupaa eikä toimiluvan voimassaolon pidennystä jälleenvakuutusyritykselle, joka ei täytä tässä direktiivissä säädettyjä edellytyksiä.
(11)
Tätä direktiiviä olisi sovellettava jälleenvakuutusyrityksiin, jotka harjoittavat pelkästään jälleenvakuutustoimintaa eivätkä lainkaan ensivakuutustoimintaa; lisäksi direktiiviä olisi sovellettava niin kutsuttuihin jälleenvakuutusalan kytkösyrityksiin, joiden perustajina tai omistajina ovat vakuutusyritysryhmään kuuluvien vakuutusyritysten lisävalvonnasta 27 päivänä lokakuuta 1998 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 98/78/EY (7) soveltamisalaan kuuluvat muut rahoitusalan yritykset kuin vakuutus- tai jälleenvakuutusyritykset taikka vakuutus- tai jälleenvakuutusyritysryhmät tai yksi taikka useampi muu kuin rahoitusalan yritys, ja jotka jälleenvakuuttavat ainoastaan niiden yritysten riskejä, joihin ne itse kuuluvat. Kun tässä direktiivissä viitataan jälleenvakuutusyritykseen, tällä käsitteellä olisi tarkoitettava myös jälleenvakuutusalan kytkösyrityksiä, paitsi jos jälleenvakuutusalan kytkösyrityksistä on annettu erityissäännöksiä. Jälleenvakuutusalan kytkösyritykset eivät kata riskejä, jotka johtuvat ryhmään kuuluvan vakuutus- tai jälleenvakuutusyrityksen ulkopuolisesta ensivakuutus- tai jälleenvakuutustoiminnasta. Lisäksi rahoitusalan yritysryhmään kuuluvat vakuutus- tai jälleenvakuutusyritykset eivät saa omistaa jälleenvakuutusalan kytkösyrityksiä.
(12)
Tätä direktiiviä ei kuitenkaan olisi sovellettava vakuutusyrityksiin, jotka jo kuuluvat direktiivien 73/239/ETY tai 2002/83/EY soveltamisalaan. Jotta voitaisiin varmistaa myös jälleenvakuutustoimintaa harjoittavien vakuutusyritysten vakavaraisuus ja jälleenvakuutustoiminnan erityispiirteiden ottaminen riittävän laajasti huomioon kyseisten vakuutusyritysten pääomavaatimuksissa, tässä direktiivissä annettuja jälleenvakuutusyritysten solvenssimarginaalia koskevia säännöksiä olisi kuitenkin sovellettava myös näiden vakuutusyritysten harjoittamaan jälleenvakuutustoimintaan, jos jälleenvakuutustoiminnan osuus niiden koko liiketoiminnasta on huomattava.
(13)
Tätä direktiiviä ei olisi sovellettava jäsenvaltion harjoittamaan tai täysimääräisesti takaamaan jälleenvakuutustoimintaan, kun se toimii tärkeään yleiseen etuun liittyvistä syistä viimeisenä mahdollisena vakuutuksenantajana, erityisesti jos tietyssä markkinatilanteessa on mahdotonta saada riittävää kaupallista vakuutussuojaa. Tässä yhteydessä riittävän kaupallisen vakuutussuojan puutteella olisi tarkoitettava pääasiassa markkinahäiriöitä, joille on ominaista riittävän laajan vakuutustarjousten valikoiman puuttuminen, vaikka ylisuurten vakuutusmaksujen ei yksinään olisi merkittävä tällaisen kaupallisen vakuutussuojan riittämättömyyttä. Tämän direktiivin 1 artiklan 2 kohdan d alakohtaa sovelletaan direktiivien 73/239/ETY tai 2002/83/EY soveltamisalaan kuuluvien vakuutusyritysten välisiin järjestelyihin, joilla pyritään yhdistämään suurista riskeistä kuten terrorismista aiheutuvia korvausvaatimuksia.
(14)
Jälleenvakuutusyrityksen on rajattava tavoitteensa jälleenvakuutustoimintaan ja siihen välittömästi liittyvään toimintaan. Tämän vaatimus voi sallia, että jälleenvakuutusyritys voi jatkaa esimerkiksi asiakkaidensa tilastollista tai vakuutusmatemaattista neuvontaa taikka niitä koskevaa riskianalyysien laatimista tai tutkimustoimintaa. Se voi hoitaa myös vakuutushallintayhtiön tehtäviä ja harjoittaa finanssiryhmittymään kuuluvien luottolaitosten, vakuutusyritysten ja sijoituspalveluyritysten lisävalvonnasta 16 päivänä joulukuuta 2002 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2002/87/EY (8) 2 artiklan 8 kohdassa tarkoitettuun rahoitusalan toimintaan liittyvää toimintaa. Tämä vaatimus ei missään tapauksessa salli jälleenvakuutustoimintaan liittymättömän pankki- ja rahoitusalan toiminnan harjoittamista.
(15)
Tässä direktiivissä olisi täsmennettävä toimivaltaisille viranomaisille annetut valvontavaltuudet ja -keinot. Jälleenvakuutusyrityksen kotijäsenvaltion toimivaltaisilla viranomaisilla olisi oltava vastuu jälleenvakuutusyritysten toiminnan vakauden valvonnasta, myös siltä osin kuin on kyse niiden vakavaraisuudesta, riittävän vakuutusteknisen vastuuvelan ja tasoitusvastuun muodostamisesta sekä tämän vastuuvelan ja vastuun kattamisesta hyvälaatuisilla varoilla.
(16)
Jäsenvaltioiden toimivaltaisilla viranomaisilla olisi oltava käytettävissään tarpeelliset valvontakeinot sen varmistamiseksi, että jälleenvakuutusyritysten liiketoiminta on asianmukaista koko yhteisössä riippumatta siitä, perustuuko se sijoittautumisvapauteen tai palveluiden tarjoamisen vapauteen. Niiden olisi erityisesti voitava toteuttaa aiheellisia suojatoimenpiteitä tai määrätä seuraamuksia, joiden tarkoituksena on estää jälleenvakuutuksen valvontaa koskevien määräysten noudattamatta jättäminen tai rikkominen.
(17)
Vakuutuskannan luovuttamista koskevien säännösten olisi oltava tässä direktiivissä tarkoitetun yhden toimiluvan periaatteen mukaisia. Niitä olisi sovellettava erilaisiin vakuutuskannan luovutuksiin jälleenvakuutusyritysten välillä, kuten jälleenvakuutusyritysten fuusiosta tai muista yhtiöoikeudellisista oikeustoimista johtuviin vakuutuskannan luovutuksiin tai kattamatta olevia menetyksiä käsittävien vakuutuskantojen luovutuksiin toiselle jälleenvakuutusyritykselle run-off-tilanteessa. Vakuutuskannan luovutusta koskeviin säännöksiin olisi lisäksi sisällytettävä ne, jotka koskevat erityisesti sijoittautumisoikeuden tai palveluiden tarjoamisen vapauden nojalla tehtyjen vakuutussopimusten siirtämistä toiselle jälleenvakuutusyritykselle.
(18)
Olisi säädettävä tietojen vaihdosta toimivaltaisten viranomaisten ja sellaisten viranomaisten tai elinten kesken, joiden tehtävänä on tehostaa rahoitusjärjestelmän toiminnan vakautta. Toimitettavien tietojen luottamuksellisuuden säilyttämiseksi tietojen vastaanottajien määrä olisi rajattava tiukasti. Tämän vuoksi olisi säädettävä edellytyksistä, joiden vallitessa edellä mainittujen tietojen vaihtaminen on sallittua. Silloin kun on säädetty, että tietoja saa antaa ainoastaan toimivaltaisten viranomaisten erityisellä luvalla, viranomaiset voivat lisäksi tarvittaessa asettaa suostumukselleen tiukkoja ehtoja. Sen varmistamiseksi, että toimivaltaiset viranomaiset kohdistavat riittävää valvontaa jälleenvakuutusyrityksiin, tässä direktiivissä olisi tältä osin säädettävä jäsenvaltioiden mahdollisuudesta tehdä sopimuksia tietojen vaihdosta kolmansien maiden kanssa edellyttäen, että luovutettujen tietojen salassapito taataan asianmukaisella tavalla.
(19)
Jälleenvakuutusyritysten toiminnan vakauden valvonnan tehostamiseksi olisi säädettävä, että tilintarkastaja on velvollinen viipymättä ilmoittamaan toimivaltaisille viranomaisille, kun hän tässä direktiivissä säädetyllä tavalla saa tehtäväänsä suorittaessaan tietoonsa seikkoja, joilla voi olla vakava vaikutus jälleenvakuutusyrityksen rahoitustilanteeseen tai sen hallinnon ja kirjanpidon organisointiin. Tavoitellun päämäärän saavuttamiseksi jäsenvaltioiden olisi säädettävä, että tämä velvollisuus koskee kaikkia tapauksia, joissa tilintarkastaja saa tietoonsa tällaisia seikkoja suorittaessaan tehtäväänsä yrityksessä, jolla on läheiset sidokset jälleenvakuutusyritykseen. Tilintarkastajien velvollisuus ilmoittaa tarvittaessa toimivaltaisille viranomaisille jälleenvakuutusyritystä koskevista tietyistä seikoista ja päätöksistä, jotka tulevat heidän tietoonsa heidän suorittaessaan tehtäviään muussa yrityksessä kuin jälleenvakuutusyrityksessä, ei sinänsä vaikuta heidän tehtäviensä luonteeseen tuossa yrityksessä eikä tapaan, jolla heidän on hoidettava tehtävänsä kyseisessä yrityksessä.
(20)
Olisi säädettävä tämän direktiivin soveltamisesta jo olemassa oleviin jälleenvakuutusyrityksiin, jotka jo ennen tämän direktiivin täytäntöönpanoa olivat saaneet jäsenvaltion säännösten mukaisesti toimiluvan tai oikeuden harjoittaa jälleenvakuutustoimintaa.
(21)
Jotta jälleenvakuutusyritys voi täyttää sitoumuksensa, kotijäsenvaltion olisi vaadittava jälleenvakuutusyritystä muodostamaan riittävä vakuutustekninen vastuuvelka. Vakuutusteknisen vastuuvelan määrä olisi määritettävä vakuutusyritysten tilinpäätöksistä ja konsolidoiduista tilinpäätöksistä 19 päivänä joulukuuta 1991 annetun neuvoston direktiivin 91/674/ETY (9) mukaisesti; henkijälleenvakuutustoiminnan osalta kotijäsenvaltion olisi lisäksi voitava antaa direktiivin 2002/83/EY mukaisesti yksityiskohtaisempia sääntöjä.
(22)
Jälleenvakuutusyritystä, joka harjoittaa jälleenvakuutustoimintaa tarjoamalla luottovakuutuksia ja jonka luottojälleenvakuutustoiminnan osuus sen koko liiketoiminnasta on vähäistä suurempi, olisi vaadittava muodostamaan tasoitusvastuu, joka on erillään solvenssimarginaalista; tasoitusvastuu olisi laskettava käyttämällä jotain niistä menetelmistä, joista säädetään direktiivissä 73/239/ETY ja jotka katsotaan samanveroisiksi. Lisäksi tässä direktiivissä olisi säädettävä kotijäsenvaltion oikeudesta vaatia niitä jälleenvakuutusyrityksiä, joiden kotipaikka sijaitsee sen alueella, muodostamaan kyseisen kotijäsenvaltion antamien sääntöjen mukaisesti tasoitusvastuut muille riskiluokille kuin luottojälleenvakuutusriskeille. Kansainvälisen IFRS 4 -tilinpäätösstandardin käyttöönoton johdosta tässä direktiivissä olisi selkeytettävä tämän direktiivin mukaisesti muodostettujen tasoitusvastuiden vakavaraisuusvaatimuksia. Koska jälleenvakuutustoiminnan valvontaa on arvioitava uudelleen Solvenssi II -hankkeessa, tässä direktiivissä ei ennakoida tulevaa, Solvenssi II -järjestelmän mukaista jälleenvakuutustoiminnan valvontaa.
(23)
Jälleenvakuutusyrityksellä olisi oltava riittävästi varoja vakuutusteknisen vastuuvelan ja tasoitusvastuiden kattamiseen ottaen huomioon jälleenvakuutusyrityksen harjoittaman liiketoiminnan laatu sekä erityisesti odotettavissa olevien korvausmaksujen luonne, määrä ja kesto siten, että voidaan turvata jälleenvakuutusyrityksen eri sijoitusinstrumentteihin ja maantieteellisesti riittävän hajautetusti tekemien sijoitusten riittävyys, likviditeetti, varmuus, laatu, kannattavuus ja yhteensopivuus; kyseiset sijoitukset antavat yritykselle mahdollisuuden mukautua riittävässä määrin muuttuviin taloudellisiin olosuhteisiin sekä erityisesti rahoitus- ja kiinteistömarkkinoiden kehitykseen tai vaikutuksiltaan merkittäviin katastrofeihin.
(24)
On välttämätöntä, että vakuutusteknisen vastuuvelan kattamiseen riittävien varojen lisäksi vakuutusyrityksillä olisi oltava täydentävä rahasto, niin sanottu solvenssimarginaali, jota edustavat vapaat varat ja toimivaltaisen viranomaisen suostumuksella muut taseen ulkopuoliset varallisuuserät ja jonka on määrä toimia puskurina haitallisiin liiketoiminnan heilahteluihin varautumiseksi. Tämä vaatimus on tärkeä osa toiminnan vakauden valvontaa. Siihen asti kun nykyinen solvenssimarginaalijärjestelmä on tarkistettu osana meneillään olevaa komission Solvenssi II -hanketta, jälleenvakuutusyrityksiltä vaadittava solvenssimarginaali olisi määritettävä ensivakuutusalaan tällä hetkellä sovellettavan lainsäädännön nojalla.
(25)
Ottaen huomioon kuolemanvaaravastuun kattavan henkijälleenvakuutuksen ja vahinkojälleenvakuutuksen samankaltaisuudet, erityisesti vakuutusvastuun suojan ja henkijälleenvakuutussopimusten keston osalta, henkijälleenvakuutukselta vaadittu solvenssimarginaali olisi määritettävä tämän direktiivin säännöksissä vahinkojälleenvakuutukselta vaadittavan solvenssimarginaalin mukaisesti. Kotijäsenvaltion olisi kuitenkin voitava soveltaa direktiivin 2002/83/EY säännöksiä vaaditun solvenssimarginaalin vahvistamiseen henkijälleenvakuutustoiminnalle, joka on kytköksissä sijoitusrahastoihin tai lisäetuihin oikeuttaviin sopimuksiin.
(26)
Joidenkin jälleenvakuutussopimustyyppien tai tiettyjen liiketoiminta-alojen erityisluonteen huomioon ottamiseksi olisi säädettävä mukautusten tekemisestä vaaditun solvenssimarginaalin laskentaan; komission olisi tehtävä mukautukset käyttäen perustamissopimuksella sille siirrettyjä täytäntöönpanovaltuuksia ja kuultuaan komission päätöksellä 2004/9/EY (10) perustettua Euroopan vakuutus- ja työeläkekomiteaa.
(27)
Tämän direktiivin täytäntöönpanemiseksi tarvittavista toimenpiteistä olisi päätettävä menettelystä komissiolle siirrettyä täytäntöönpanovaltaa käytettäessä 28 päivänä kesäkuuta 1999 tehdyn neuvoston päätöksen 1999/468/EY (11) 5 artiklassa säädettyä sääntelymenettelyä noudattaen.
(28)
Luettelon eristä, jotka voivat edustaa tämän direktiivin mukaista käytettävissä olevaa solvenssimarginaalia, olisi vastattava direktiiveissä 73/239/ETY ja 2002/83/EY annettua luetteloa.
(29)
Jälleenvakuutusyrityksillä olisi oltava myös takuurahasto, jotta voidaan varmistaa, että niillä on riittävästi varoja perustamisajankohtanaan ja että liiketoiminnan jatkuessa niiden solvenssimarginaali ei missään tapauksessa laske turvaavuuden vähimmäistason alapuolelle; jälleenvakuutusalan kytkösyritysten erityispiirteiden huomioon ottamiseksi olisi kuitenkin säädettävä kotijäsenvaltion mahdollisuudesta alentaa jälleenvakuutusalan kytkösyrityksiltä vaadittavan vähimmäistakuurahaston määrää.
(30)
Tämän direktiivin tietyissä säännöksissä määritetään vähimmäisvaatimukset. Kotijäsenvaltion olisi voitava säätää tiukempia, erityisesti vaadittua solvenssimarginaalia koskevia sääntöjä niiden jälleenvakuutusyritysten osalta, jotka ovat saaneet toimiluvan sen omilta toimivaltaisilta viranomaisilta.
(31)
Tätä direktiiviä olisi sovellettava rajoitettuun jälleenvakuutustoimintaan. Näin ollen on tarpeen antaa tätä direktiiviä varten rajoitetun jälleenvakuutuksen määritelmä. Kotijäsenvaltiolle olisi tällaisen jälleenvakuutustoiminnan erityisen luonteen vuoksi annettava mahdollisuus päättää rajoitetun jälleenvakuutustoiminnan harjoittamista koskevista erityissäännöksistä. Nämä säännökset voivat tietyiltä osin poiketa tässä direktiivissä säädetystä yleisestä järjestelmästä.
(32)
Tässä direktiivissä olisi annettava säännöt vakuutusyritysten ja jälleenvakuutusyritysten riskeistä vastaavista erillisyhtiöistä. Tällaisten erillisyhtiöiden, jotka eivät ole vakuutusyrityksiä tai jälleenvakuutusyrityksiä, erityinen luonne edellyttää niitä koskevien erityissäännösten antamista jäsenvaltioissa. Tässä direktiivissä olisi lisäksi säädettävä, että kotijäsenvaltion olisi annettava yksityiskohtaisempia sääntöjä, joissa määritellään olosuhteet, joissa erillisyhtiöstä saatavia korvausmääriä voidaan käyttää vakuutusyrityksen tai jälleenvakuutusyrityksen vakuutusteknisten vastuuvelkojen kattamiseen tarkoitettuina varoina. Tässä direktiivissä olisi myös säädettävä, että erillisyhtiöltä takaisin saatavia määriä voidaan pitää jälleenvakuutuksesta tai edelleenvakuutuksesta saatavina korvauksina tässä direktiivissä asetetuissa rajoissa, jos kyseinen vakuutusyritys tai jälleenvakuutusyritys jättää asiaa koskevan hakemuksen toimivaltaiselle viranomaiselle ja jos kyseinen toimivaltainen viranomainen antaa asiaa koskevan suostumuksen.
(33)
On välttämätöntä säätää toimenpiteistä tapauksissa, joissa jälleenvakuutusyrityksen taloudellinen asema muuttuu sellaiseksi, että sen on vaikea täyttää vakuutussopimuksista aiheutuvia velvoitteitaan. Erityistilanteissa on myös tarpeen myöntää toimivaltaisille viranomaisille valtuudet puuttua asiaan riittävän varhaisessa vaiheessa. Käyttäessään näitä valtuuksia toimivaltaisten viranomaisten olisi kuitenkin ilmoitettava jälleenvakuutusyrityksille valvontatoimiin johtaneet syyt hyvän hallinnon ja oikeudenmukaisen oikeudenkäynnin periaatteiden mukaisesti. Niin kauan kuin tilanne pysyy ennallaan, toimivaltaisia viranomaisia olisi estettävä antamasta todistusta siitä, että jälleenvakuutusyrityksellä on riittävä solvenssimarginaali.
(34)
On välttämätöntä säätää yhteistyön järjestämisestä jäsenvaltioiden toimivaltaisten viranomaisten välillä, jotta voidaan varmistaa, että jälleenvakuutusyritys, joka harjoittaa toimintaansa sijoittautumisvapauden ja palveluiden tarjoamisen vapauden nojalla, noudattaa siihen vastaanottavassa jäsenvaltiossa sovellettavia säännöksiä.
(35)
Olisi säädettävä oikeudesta hakea tuomioistuimilta muutosta toimiluvan epäämistä tai peruuttamista koskeviin päätöksiin.
(36)
On tärkeää säätää, ettei jälleenvakuutusyrityksiin, joiden kotipaikka sijaitsee yhteisön ulkopuolella ja jotka harjoittavat jälleenvakuutustoimintaa yhteisössä, sovelleta säännöksiä, joiden johdosta niitä kohdellaan suopeammin kuin jälleenvakuutusyrityksiä, joiden kotipaikka sijaitsee jäsenvaltiossa.
(37)
Jälleenvakuutusalan kansainväliset näkökohdat huomioiden olisi säädettävä mahdollisuudesta tehdä kansainvälisiä sopimuksia kolmansien maiden kanssa kunkin sopimuspuolen alueella toimintaa harjoittaviin jälleenvakuuttajiin sovellettavien valvontakeinojen määrittelemiseksi.
(38)
Olisi säädettävä joustavasta menettelystä, jolla voidaan arvioida yhteisön laajuisesti toiminnan vakauden valvontaa suhteessa kolmansiin maihin, jotta voidaan edistää niissä tapahtuvaa jälleenvakuutuspalveluiden vapauttamista joko sijoittautumisen tai palveluiden rajatylittävän tarjoamisen kautta. Tässä direktiivissä olisi tämän vuoksi säädettävä menettelyistä kolmansien maiden kanssa käytäviä neuvotteluita varten.
(39)
Komissiolla olisi oltava valtuudet hyväksyä täytäntöönpanotoimenpiteitä edellyttäen, että niillä ei muuteta tämän direktiivin keskeisiä osia. Näiden täytäntöönpanotoimenpiteiden olisi annettava yhteisölle mahdollisuus ottaa huomioon jälleenvakuutusalan tuleva kehitys. Tämän direktiivin täytäntöönpanon edellyttämistä toimenpiteistä olisi päätettävä päätöksen 1999/468/EY mukaisesti.
(40)
Vakuutusalaa koskevaa, olemassa olevaa yhteisön lainsäädäntöä olisi mukautettava tällä direktiivillä säädetyn jälleenvakuutusyritysten uuden valvontajärjestelmän huomioon ottamiseksi ja koko vakuutusalan sääntelykehyksen johdonmukaisuuden varmistamiseksi. Mukautuksia olisi tehtävä erityisesti niihin voimassa oleviin säännöksiin, joissa säädetään ensivakuutusliikkeiden valvontaa harjoittavien toimivaltaisten viranomaisten mahdollisuudesta kohdistaa jälleenvakuutusyrityksiin epäsuoraa valvontaa. Lisäksi on tarpeen kumota voimassa olevat säännökset, joiden nojalla jäsenvaltiot voivat vaatia varojen sitomista vakuutusyrityksen vakuutusteknisten vastuuvelkojen kattamiseen, vaadittiinpa sitä missä muodossa tahansa, jos tämän direktiivin nojalla toimiluvan saanut jälleenvakuutusyritys tai jokin vakuutusyritys on jälleenvakuuttanut vakuutuksenantajan. Olisi myös säädettävä, että jälleenvakuutustoimintaa harjoittavilta vakuutusyrityksiltä vaadittavaan solvenssimarginaaliin sovelletaan tässä direktiivissä säädettyjä jälleenvakuutusyrityksiin sovellettavia solvenssimarginaalisäännöksiä, jos kyseisen toiminnan osuus niiden koko liiketoiminnasta on huomattava. Direktiivejä 73/239/ETY, 92/49/ETY ja 2002/83/EY olisi siten muutettava tämän mukaisesti.
(41)
Direktiiviä 98/78/EY olisi muutettava sen varmistamiseksi, että vakuutus- tai jälleenvakuutusyritysryhmään kuuluviin jälleenvakuutusyrityksiin kohdistetaan lisävalvontaa samaan tapaan kuin vakuutusyrityksiin, jotka kuuluvat tällä hetkellä vakuutusyritysryhmään.
(42)
Neuvoston olisi paremmasta lainsäädännöstä tehdyn toimielinten välisen sopimuksen (12) 34 kohdan mukaisesti kehotettavajäsenvaltioita laatimaan omaan käyttöön ja yhteisön edun nimissä omat taulukkonsa, joista käy mahdollisimman tarkasti ilmi vastaavuus tämän direktiivin ja kansallisten täytäntöönpanotoimien välillä, sekä julkaisemaan ne.
(43)
Jäsenvaltiot eivät voi riittävällä tavalla saavuttaa tämän direktiivin tavoitetta, joka on säädöspuitteiden antaminen jälleenvakuutustoiminnan aloittamista ja harjoittamista varten, vaan se voidaan toiminnan vaikutukset ja laajuus huomioon ottaen saavuttaa paremmin yhteisön tasolla, joten yhteisö voi toteuttaa toimenpiteitä perustamissopimuksen 5 artiklassa vahvistetun toissijaisuusperiaatteen mukaisesti. Mainitussa artiklassa vahvistetun suhteellisuusperiaatteen mukaisesti tässä direktiivissä ei ylitetä sitä, mikä on tämän tavoitteen saavuttamiseksi tarpeen.
(44)
Koska tässä direktiivissä määritellään vähimmäisvaatimukset, jäsenvaltiot voivat säätää tiukemmista säännöistä,
OVAT ANTANEET TÄMÄN DIREKTIIVIN:
I OSASTO
SOVELTAMISALA JA MÄÄRITELMÄT
1 artikla
Soveltamisala
1. Tässä direktiivissä annetaan säännöt, joita sovelletaan sellaisten vain jälleenvakuutusta harjoittavien jälleenvakuutusyritysten itsenäisen jälleenvakuutustoiminnan aloittamiseen ja jatkamiseen, jotka ovat sijoittautuneet tai haluavat sijoittautua johonkin jäsenvaltioon.
2. Tätä direktiiviä ei sovelleta seuraaviin:
a)
direktiivien 73/239/ETY tai 2002/83/EY soveltamisalaan kuuluvat vakuutusyritykset;
b)
direktiivin 73/239/ETY 2 ja 3 artiklassa tarkoitetut liiketoimet ja toimijat;
c)
direktiivin 2002/83/EY 3 artiklassa tarkoitetut liiketoimet ja toimijat;
d)
jäsenvaltion hallituksen harjoittama tai täysimääräisesti takaama jälleenvakuutustoiminta, kun se toimii tärkeään yleiseen etuun liittyvistä syistä viimeisenä mahdollisena vakuutuksenantajana, myös sellaisesta markkinatilanteesta johtuvissa olosuhteissa, jossa on mahdotonta saada riittävää kaupallista vakuutussuojaa.
2 artikla
Määritelmät
1. Tässä direktiivissä tarkoitetaan:
a)
”jälleenvakuutuksella” toimintaa, jossa on kyse sellaisten riskien hyväksymisestä, jotka vakuutusyritys tai muu jälleenvakuutusyritys on luovuttanut. Kun on kyse Lloyd's-nimisestä vakuutuksenantajien yhteenliittymästä, jälleenvakuutuksella tarkoitetaan myös toimintaa, jossa muu vakuutus- tai jälleenvakuutusyritys kuin vakuutuksenantajien yhteenliittymä Lloyd's hyväksyy Lloyd'sin jäsenen luovuttamia riskejä;
b)
”jälleenvakuutusalan kytkösyrityksellä” jälleenvakuutusyritystä, jonka omistaa joko muu rahoitusalan yritys kuin direktiivin 98/78/EY soveltamisalaan kuuluva vakuutus- tai jälleenvakuutusyritys tai vakuutus- tai jälleenvakuutusyritysryhmä, tai muu kuin rahoitusalan yritys, jonka tarkoituksena on jälleenvakuuttaa ainoastaan niiden yritysten riskejä, joihin se itse kuuluu, tai siihen yritysryhmään kuuluvien yritysten riskejä, johon jälleenvakuutusalan kytkösyritys kuuluu;
c)
”jälleenvakuutusyrityksellä” yritystä, joka on saanut virallisen toimiluvan 3 artiklan mukaisesti;
d)
”sivukonttorilla” jokaista jälleenvakuutusyrityksen asioimistoa tai sivukonttoria;
e)
”toimipaikalla” jälleenvakuutusyrityksen kotipaikkaa tai sivukonttoria, ottaen huomioon, mitä d alakohdassa säädetään;
f)
”kotijäsenvaltiolla” jäsenvaltiota, jossa jälleenvakuutusyrityksen kotipaikka sijaitsee;
g)
”jäsenvaltiolla, jossa sivukonttori sijaitsee” jäsenvaltiota, jossa jälleenvakuutusyrityksen sivukonttori sijaitsee;
h)
”vastaanottavalla jäsenvaltiolla” jäsenvaltiota, jossa jälleenvakuutusyrityksellä on sivukonttori tai jossa se tarjoaa palveluita;
i)
”määräysvallalla” direktiivin 83/349/ETY (13) 1 artiklassa määriteltyä emoyrityksen ja tytäryrityksen välistä yhteyttä tai vastaavaa luonnollisen tai oikeushenkilön ja yrityksen välistä yhteyttä;
j)
”määräomistusyhteydellä” yrityksestä suoraan tai välillisesti omistettua osuutta, joka on vähintään 10 prosenttia yrityksen pääomasta tai äänivallasta taikka jolla voidaan vaikuttaa merkittävällä tavalla sen yrityksen johtamiseen, josta osuus omistetaan;
k)
”emoyrityksellä” direktiivin 83/349/ETY 1 ja 2 artiklassa määriteltyä emoyritystä;
l)
”tytäryrityksellä” direktiivin 83/349/ETY 1 ja 2 artiklassa määriteltyä tytäryritystä;
m)
”toimivaltaisilla viranomaisilla” kansallisia viranomaisia, joilla on lain tai asetuksen nojalla toimivalta valvoa jälleenvakuutusyrityksiä;
n)
”läheisillä sidoksilla” tilannetta, jossa kahden tai useamman luonnollisen henkilön tai oikeushenkilön välillä on sidossuhde:
i)
omistusyhteyden kautta eli siten, että yrityksestä suoraan tai määräysvallan kautta pidetään hallussa vähintään 20 prosenttia yrityksen äänivallasta tai pääomasta, tai
ii)
määräysvallan kautta kaikissa direktiivin 83/349/ETY 1 artiklan 1 ja 2 kohdan tapauksissa tai samankaltaisella suhteella luonnollisen henkilön tai oikeushenkilön ja yrityksen välillä;
o)
”rahoitusalan yrityksellä” jotakin seuraavista:
i)
luottolaitos taikka direktiivin 2000/12/EY (14) 1 artiklan 5 kohdassa tarkoitettu rahoituslaitos tai 23 kohdassa tarkoitettu pankkipalveluja avustavia palveluja tarjoava yritys,
ii)
vakuutusyritys, jälleenvakuutusyritys tai direktiivin 98/78/EY 1 artiklan i alakohdassa tarkoitettu vakuutushallintayhtiö,
iii)
direktiivin 2004/39/EY (15) 4 artiklan 1 kohdan 1 alakohdassa tarkoitettu sijoituspalveluyritys tai rahoituslaitos,
iv)
direktiivin 2002/87/EY 2 artiklan 15 kohdassa tarkoitettu rahoitusalan sekaholdingyhtiö;
p)
”erillisyhtiöllä” yritystä, joka voi olla yhtiömuotoinen ja joka ei ole olemassaoleva vakuutusyritys tai jälleenvakuutusyritys ja joka ottaa vastatakseen vakuutusyritysten tai jälleenvakuutusyritysten riskejä ja kattaa nämä riskit kokonaisuudessaan lainan liikkeelle laskemisesta saatavilla tuotoilla tai muilla rahoitusmenetelmillä, joissa lainan tai muun rahoitusmenetelmän tarjoajan oikeuksilla saataviensa suorituksiin on huonompi etuoikeus kuin tällaisen yhtiön jälleenvakuutusvelvoitteilla;
q)
”rajoitetulla jälleenvakuutuksella” jälleenvakuutusta, jossa nimenomainen enimmäishäviö, joka ilmaistaan siirrettynä taloudellisena enimmäisriskinä ja joka perustuu sekä huomattavaan vakuutusriskiin että riskien siirron ajoitukseen, ylittää sopimuksen kestoaikana maksettavat vakuutusmaksut rajoitetulla mutta huomattavalla summalla ja johon lisäksi liittyy jompikumpi seuraavista ominaisuuksista:
i)
erityinen ja olennainen korvaus rahan aika-arvosta,
ii)
sopimusehdot, joiden tarkoituksena on tasoittaa osapuolten sopimuksesta sen kuluessa saaman taloudellisen tuloksen välistä eroa aiotun riskien siirron toteuttamiseksi.
2. Tämän artiklan 1 kohdan a alakohtaa sovellettaessa jälleenvakuutusyrityksen direktiivin 2003/41/EY (16) soveltamisalaan kuuluvalle ammatillisia lisäeläkkeitä tarjoavalle laitokselle tarjoamaa vakuutussuojaa, jos laitoksen kotijäsenvaltion lainsäädäntö sallii tällaisen tarjoamisen, pidetään myös tämän direktiivin soveltamisalaan kuuluvana toimintana.
Edellä 1 kohdan d alakohtaa sovellettaessa jälleenvakuutusyrityksen pysyvä läsnäolo jäsenvaltion alueella rinnastetaan asioimistoon tai sivukonttoriin, vaikka mainittu läsnäolo ei käsittäisi sivukonttoria tai asioimistoa vaan ainoastaan toimiston, jota hoitaa yrityksen oma henkilökunta tai itsenäisesti toimiva henkilö, jolla on pysyvä valtuutus toimia yrityksen puolesta asioimiston tapaan.
Tämän artiklan 1 kohdan j alakohdan soveltamiseksi 12 artiklan ja 19-23 artiklan sekä 19-23 artiklassa tarkoitettujen muiden omistusoikeuksien tasojen osalta otetaan huomioon direktiivin 2001/34/EY (17) 92 artiklassa tarkoitetut äänioikeudet.
Edellä 1 kohdan l alakohdan soveltamiseksi jokainen tytäryrityksen tytäryritys katsotaan myös näiden yritysten perimmäisen emoyrityksen tytäryritykseksi.
Edellä 1 kohdan n alakohdan soveltamiseksi:
-
jokainen tytäryrityksen tytäryritys katsotaan näiden yritysten johdossa toimivan emoyrityksen tytäryritykseksi,
-
tilanteen, jossa kaksi tai useampaa luonnollista henkilöä on määräysvallan kautta pysyvästi sidoksissa yhteen ja samaan henkilöön, katsotaan myös muodostavan läheisen sidoksen tällaisten henkilöiden välille.
3. Silloin kun tässä direktiivissä viitataan euroon, kansalliseen valuuttaan sovellettavan vaihtoarvon on kunkin vuoden 31 päivästä joulukuuta oltava sen lokakuuta edeltävän kuukauden viimeisen päivän arvo, jolta on saatavissa eurovaihtoarvot kaikille yhteisön valuutoille.
II OSASTO
JÄLLEENVAKUUTUSTOIMINNAN ALOITTAMINEN JA TOIMILUVAN MYÖNTÄMINEN JÄLLEENVAKUUTUSYRITYKSELLE
3 artikla
Toimilupaa koskeva periaate
Jälleenvakuutustoiminnan aloittamiseen on oltava ennalta myönnetty virallinen toimilupa.
Seuraavien yritysten on haettava tällaista toimilupaa kotijäsenvaltion toimivaltaisilta viranomaisilta:
a)
yritys, joka perustaa kotipaikkansa kyseisen valtion alueelle; ja
b)
jälleenvakuutusyritys, joka toimiluvan saatuaan laajentaa liiketoimintaansa muuhun kuin aiemman toimiluvan kattamaan jälleenvakuutustoimintaan.
4 artikla
Toimiluvan soveltamisala
1. Edellä 3 artiklassa tarkoitettu toimilupa on voimassa koko yhteisössä. Jälleenvakuutusyritys voi harjoittaa sen nojalla liiketoimintaa yhteisössä joko sijoittautumisoikeuden tai palveluiden tarjoamisen vapauden perusteella.
2. Toimilupa myönnetään hakijan pyynnön mukaisesti joko vahinkojälleenvakuutus-, henkijälleenvakuutus- tai kaiken jälleenvakuutustoiminnan harjoittamista varten.
Sen myöntäminen perustuu 6 artiklan b kohdan ja 11 artiklan mukaisesti toimitettavaan toimintasuunnitelmaan ja sen jäsenvaltion, jossa toimilupaa haetaan, toimiluvan myöntämiselle asettamien edellytysten täyttymiseen.
5 artikla
Jälleenvakuutusyrityksen yhtiömuoto
1. Kotijäsenvaltion on vaadittava, että jälleenvakuutusyritys, jolle haetaan toimilupaa, on yhtiömuodoltaan jokin liitteessä I mainituista.
Jälleenvakuutusyritys voi olla yhtiömuodoltaan myös asetuksessa (EY) N:o 2157/2001 (18) määritelty eurooppayhtiö.
2. Jäsenvaltiot voivat tarvittaessa perustaa julkisoikeudellisia yrityksiä, sikäli kuin näiden yritysten tarkoituksena on harjoittaa jälleenvakuutusliikettä vastaavilla edellytyksillä kuin yksityisoikeudelliset yritykset.
6 artikla
Edellytykset
Kotijäsenvaltion on vaadittava, että jälleenvakuutusyritykset, joille haetaan toimilupaa:
a)
rajoittavat liiketoimintansa jälleenvakuutustoimintaan ja siitä välittömästi johtuvaan liiketoimintaan; ne voivat hoitaa myös vakuutusholdingyhtiön tehtäviä ja harjoittaa direktiivin 2002/87/EY 2 artiklan 8 kohdassa tarkoitettuun rahoitusalan toimintaan liittyvää toimintaa;
b)
esittävät 11 artiklan mukaisen toimintasuunnitelman;
c)
omistavat 40 artiklan 2 kohdassa säädetyn vähimmäistakuurahaston; ja
d)
ovat sellaisten henkilöiden tosiasiallisesti johtamia, jotka täyttävät hyvää mainetta sekä ammattipätevyyttä tai -kokemusta koskevat edellytykset.
7 artikla
Läheiset sidokset
1. Jos jälleenvakuutusyrityksen ja muun luonnollisen henkilön tai oikeushenkilön välillä vallitsee läheinen sidos, toimivaltaiset viranomaiset voivat myöntää toimiluvan vain, jos sidos ei estä niitä hoitamasta tehokkaasti valvontaan liittyviä tehtäviään.
2. Toimivaltaisten viranomaisten on evättävä toimilupa, jos yhteen tai useampaan jälleenvakuutusyritykseen läheisesti sidoksissa olevaan luonnolliseen henkilöön tai oikeushenkilöön sovellettavan kolmannen maan lait, asetukset tai hallinnolliset määräykset taikka niiden täytäntöönpanoon liittyvät vaikeudet estävät viranomaisia hoitamasta tehokkaasti valvontaan liittyviä tehtäviään.
3. Toimivaltaisten viranomaisten on vaadittava jälleenvakuutusyrityksiä toimittamaan niille tiedot, jotka ne tarvitsevat valvoakseen, että kohdassa 1 tarkoitettuja edellytyksiä noudatetaan jatkuvasti.
8 artikla
Jälleenvakuutusyrityksen kotipaikka
Jäsenvaltioiden on vaadittava, että jälleenvakuutusyritysten kotipaikka sijaitsee samassa jäsenvaltiossa kuin niiden sääntömääräinen kotipaikka.
9 artikla
Vakuutusehdot ja vakuutusmaksut
1. Tämä direktiivi ei estä jäsenvaltioita pitämästä edelleen voimassa tai antamasta lakeja, asetuksia tai hallinnollisia määräyksiä, joissa edellytetään perustamisasiakirjan ja yhtiöjärjestyksen hyväksymistä ja muiden tavanomaiseen valvontaan kuuluvien tarpeellisten asiakirjojen tiedoksi antamista.
2. Jäsenvaltiot eivät kuitenkaan saa antaa säännöksiä, joissa vaaditaan niiden vakuutussopimusten yleisten ja erityisten vakuutusehtojen, vakuutusmaksujen sekä lomakkeiden ja muiden sellaisten painettujen asiakirjojen ennalta hyväksymistä tai järjestelmällistä ilmoittamista, joita jälleenvakuutusyritys aikoo käyttää asioidessaan yritysten kanssa, jotka ovat jälleenvakuutuksenottajia tai edelleenvakuutuksenottajia.
10 artikla
Markkinoiden taloudelliset tarpeet
Jäsenvaltiot eivät saa vaatia, että markkinoiden taloudelliset tarpeet on otettava huomioon toimilupahakemusta käsiteltäessä.
11 artikla
Toimintasuunnitelma
1. Edellä 6 artiklan b alakohdassa tarkoitetun toimintasuunnitelman on sisällettävä seuraavat tiedot tai selvitykset:
a)
niiden riskien laatu, joita jälleenvakuutusyritys aikoo kattaa;
b)
jälleenvakuutusmuodot, joita jälleenvakuutusyritys aikoo käyttää jälleenvakuutuksenottajien kanssa tekemissään sopimuksissa;
c)
edelleenvakuutusta koskevat pääperiaatteet;
d)
erät, joista vähimmäistakuurahasto koostuu;
e)
hallinnon ja myyntiverkon arvioidut perustamiskustannukset ja niiden kattamiseen tarkoitetut varat.
2. Edellä 1 kohdan vaatimusten lisäksi toimintasuunnitelman on sisällettävä kolmelta ensimmäisestä tilikaudelta:
a)
arviot muista hallintokustannuksista kuin perustamiskustannuksista, erityisesti juoksevista yleiskuluista ja palkkioista;
b)
arviot vakuutusmaksuista ja korvauksista;
c)
taseen kehittymistä koskeva ennuste;
d)
arviot vastuuvelan ja solvenssimarginaalin kattamiseen tarkoitetuista varoista.
12 artikla
Määräomistusyhteyksiä omistavat osakkeenomistajat ja jäsenet
Kotijäsenvaltion toimivaltaiset viranomaiset eivät saa myöntää toimilupaa jälleenvakuutusliikkeen aloittamiseen, ennen kuin niille on ilmoitettu niiden suoraan tai välillisesti omistajina tai jäseninä olevien luonnollisten henkilöiden tai oikeushenkilöiden nimet, joilla on määräomistusyhteys, ja näiden omistusyhteyksien määrät.
Samojen viranomaisten on evättävä toimilupa, jos viranomaiset, ottaen huomioon, että on tarpeen turvata jälleenvakuutusyrityksen vakaa ja järkevä johtaminen, eivät ole vakuuttuneita kyseisten osakkeenomistajien tai jäsenten pätevyydestä.
13 artikla
Toimiluvan epäävä päätös
Päätös, jolla toimilupa evätään, on yksityiskohtaisesti perusteltava ja annettava tiedoksi asianomaiselle yritykselle.
Jäsenvaltion on säädettävä, että epäävä päätös voidaan saattaa 53 artiklan nojalla tuomioistuimen käsiteltäväksi.
Samoin on säädettävä myös niissä tapauksissa, joissa toimivaltaiset viranomaiset eivät ole käsitelleet toimilupahakemusta kuuden kuukauden kuluessa sen vastaanottamisesta.
14 artikla
Muiden jäsenvaltioiden toimivaltaisten viranomaisten edeltäkäsin tapahtuva kuuleminen
1. Asianomaisen toisen jäsenvaltion toimivaltaisia viranomaisia on kuultava ennen kuin toimilupa myönnetään jälleenvakuutusyritykselle,
a)
joka on toisessa jäsenvaltiossa toimiluvan saaneen vakuutus- tai jälleenvakuutusyrityksen tytäryritys; tai
b)
joka on toisessa jäsenvaltiossa toimiluvan saaneen vakuutus- tai jälleenvakuutusyrityksen emoyrityksen tytäryritys; tai
c)
jossa määräysvalta on samalla luonnollisella henkilöllä tai oikeushenkilöllä kuin toisessa jäsenvaltiossa toimiluvan saaneessa vakuutus- tai jälleenvakuutusyrityksessä.
2. Luottolaitosten tai sijoituspalveluyritysten valvonnasta vastaavaa toisen jäsenvaltion toimivaltaista viranomaista on kuultava ennen kuin toimilupa myönnetään jälleenvakuutusyritykselle,
a)
joka on yhteisössä toimiluvan saaneen luottolaitoksen tai sijoituspalveluyrityksen tytäryritys; tai
b)
joka on yhteisössä toimiluvan saaneen luottolaitoksen tai sijoituspalveluyrityksen emoyrityksen tytäryritys; tai
c)
jossa määräysvalta on samalla luonnollisella henkilöllä tai oikeushenkilöllä kuin yhteisössä toimiluvan saaneessa luottolaitoksessa tai sijoituspalveluyrityksessä.
3. Edellä 1 ja 2 kohdassa tarkoitettujen asianomaisten toimivaltaisten viranomaisten on kuultava toisiaan erityisesti arvioidessaan osakkeenomistajien sopivuutta sekä saman ryhmän toisen yrityksen johtamiseen osallistuvien johtajien mainetta ja kokemusta. Viranomaisten on ilmoitettava toisilleen kaikki osakkeenomistajien sopivuutta sekä johtajien mainetta ja kokemusta koskevat tiedot, joilla on merkitystä muiden toimiluvan myöntämiseen osallistuvien toimivaltaisten viranomaisten sekä toimintaehtojen noudattamisen jatkuvan arvioinnin kannalta.
III OSASTO
JÄLLEENVAKUUTUSLIIKKEEN HARJOITTAMISTA KOSKEVAT EDELLYTYKSET
1 LUKU
Taloudellisen valvonnan periaatteet ja menetelmät
1 jakso
Toimivaltaiset viranomaiset ja yleiset säännöt
15 artikla
Toimivaltaiset viranomaiset ja valvonnan kohde
1. Jälleenvakuutusyrityksen talouden valvonta, sellaisen liiketoiminnan valvonta mukaan luettuna, jota yritys harjoittaa joko sivukonttoreiden välityksellä tai palveluiden tarjoamisen vapauden perusteella, kuuluu yksinomaan kotijäsenvaltion toimivaltaan.
Jos vastaanottavan jäsenvaltion toimivaltaisilla viranomaisilla on perusteet katsoa, että jälleenvakuutusyrityksen liiketoiminta saattaa vaikuttaa sen vakavaraisuuteen, niiden on ilmoitettava asiasta kyseisen jälleenvakuutusyrityksen kotijäsenvaltion toimivaltaisille viranomaisille. Viimeksi mainitut viranomaiset ratkaisevat, noudattaako jälleenvakuutusyritys tässä direktiivissä määriteltyjä vakavaraisuussääntöjä.
2. Edellä 1 kohdassa tarkoitettuun talouden valvontaan kuuluu jälleenvakuutusyrityksen koko liiketoiminnan vakavaraisuuden, vakuutusteknisen vastuuvelan ja sitä kattavien varojen tarkastaminen kotijäsenvaltiossa yhteisön tasolla annettujen säännösten mukaisesti annettujen määräysten tai noudatettujen menettelyjen mukaisesti.
3. Jälleenvakuutusyrityksen kotijäsenvaltio ei syistä, jotka liittyvät suoraan kyseisen jälleenvakuutusyrityksen tai vakuutusyrityksen vakavaraisuuteen, saa kieltäytyä hyväksymästä jälleenvakuutusyrityksen tekemää edelleenvakuutussopimusta, jonka jälleenvakuutusyritys on tehnyt tämän direktiivin mukaisesti toimiluvan saaneen jälleenvakuutusyrityksen taikka direktiivin 73/239/ETY tai 2002/83/EY mukaisesti toimiluvan saaneen vakuutusyrityksen kanssa.
4. Kotijäsenvaltion toimivaltaisten viranomaisten on vaadittava, että jokaisella jälleenvakuutusyrityksellä on asianmukainen hallinto- ja kirjanpitojärjestelmä sekä riittävä sisäinen tarkastusmenettely.
16 artikla
Toiseen jäsenvaltioon sijoittautuneiden sivukonttoreiden valvonta
Jäsenvaltion, jossa sivukonttori sijaitsee, on säädettävä, että kun toisessa jäsenvaltiossa toimiluvan saanut jälleenvakuutusyritys harjoittaa liiketoimintaansa sivukonttorin välityksellä, kotijäsenvaltion toimivaltaiset viranomaiset voivat, ilmoitettuaan siitä ensiksi sen jäsenvaltion toimivaltaisille viranomaisille, jossa sivukonttori sijaitsee, tarkastaa paikan päällä itse tai tähän tarkoitukseen valtuuttamiensa henkilöiden välityksellä yrityksen talouden valvonnalle tarpeellisia tietoja. Sen jäsenvaltion viranomaiset, jossa sivukonttori sijaitsee, voivat osallistua tähän tarkastukseen.
17 artikla
Tilinpäätöstiedot, toiminnan vakautta koskevat tiedot ja tilastotiedot: valvontaa koskeva toimivalta
1. Jäsenvaltioiden on vaadittava, että kaikki jälleenvakuutusyritykset, joiden kotipaikka on sen alueella, laativat yrityksen koko toiminnan, taloudellisen aseman ja vakavaraisuuden kattavan tilinpäätöksen.
2. Jäsenvaltioiden on vaadittava, että jälleenvakuutusyritykset, joilla on kotipaikka sen alueella, toimittavat määräajoin asiakirjat ja tilastolliset asiakirjat, jotka ovat tarpeen valvontaa varten. Toimivaltaisten viranomaisten on toimitettava toisilleen kaikki valvontaa varten tarvittavat asiakirjat ja tiedot.
3. Kunkin jäsenvaltion on toteutettava tarpeelliset toimenpiteet sen varmistamiseksi, että toimivaltaisilla viranomaisilla on tarvittava toimivalta ja keinot niiden jälleenvakuutusyritysten liiketoiminnan valvomiseksi, joilla on kotipaikka sen alueella, kyseisen alueen ulkopuolella harjoitettava liiketoiminta mukaan luettuna.
4. Toimivaltaisille viranomaisille on erityisesti annettava valtuudet:
a)
perehtyä yksityiskohtaisesti jälleenvakuutusyrityksen tilaan ja koko liiketoimintaan muun muassa keräämällä tietoja tai vaatimalla jälleen- ja edelleenvakuutusliikettä koskevien asiakirjojen esittämistä sekä suorittamalla tarkastuksia paikan päällä jälleenvakuutusyrityksen toimitiloissa;
b)
toteuttaa jälleenvakuutusyrityksen, sen johtokunnan jäsenten tai johtajien tai yrityksessä määräysvaltaa käyttävien henkilöiden osalta kaikki asianmukaiset ja tarpeelliset toimenpiteet sen varmistamiseksi, että jälleenvakuutusyrityksen liiketoiminta on niiden lakien, asetusten ja hallinnollisten määräysten mukaista, joita jälleenvakuutusyrityksen on noudatettava kussakin jäsenvaltiossa;
c)
turvata näiden toimenpiteiden toteuttaminen, jos tarpeellista pakkotoimin ja tarvittaessa oikeusteitse.
Jäsenvaltiot voivat myös säätää, että toimivaltaisilla viranomaisilla on mahdollisuus saada edustajien hallussa olevia sopimuksia koskevat tiedot.
18 artikla
Vakuutuskannan luovutus
Kunkin jäsenvaltion on kansallisessa lainsäädännössä säädetyin edellytyksin annettava jälleenvakuutusyrityksille, joiden kotipaikka on sen alueella, lupa luovuttaa joko sijoittautumisoikeuden tai palveluiden tarjonnan vapauden perusteella tehtyjen vakuutussopimustensa vakuutuskanta kokonaan tai osittain yhteisön alueelle sijoittautuneelle vastaanottavalle yritykselle, jos vastaanottavan yrityksen kotijäsenvaltion toimivaltaiset viranomaiset vahvistavat, että jälkimmäisellä yrityksellä on kannan luovutuksen jälkeen 3 luvussa tarkoitettu riittävä solvenssimarginaali.
2 jakso
Määräomistusyhteydet
19 artikla
Osuuksien hankkiminen
Jäsenvaltioiden on säädettävä, että luonnollisen henkilön tai oikeushenkilön, joka aikoo hankkia omistukseensa suoraan tai välillisesti määräomistusyhteyden jälleenvakuutusyrityksestä, on ilmoitettava ennalta tästä omistusyhteydestä ja omistusyhteyden suuruudesta kotijäsenvaltion toimivaltaisille viranomaisille. Tämän henkilön on myös ilmoitettava kotijäsenvaltion toimivaltaisille viranomaisille aikomuksestaan lisätä määräomistusyhteyttään siten, että hänen osuutensa äänistä tai osakepääomasta on 20, 33 tai 50 prosenttia tai suurempi taikka siten, että jälleenvakuutusyrityksestä tulee tämän tytäryritys.
Kotijäsenvaltion toimivaltaisilla viranomaisilla on enintään kolme kuukautta ensimmäisessä kohdassa säädetyn ilmoituksen päivämäärästä vastustaa tätä suunnitelmaa, jos ne eivät ole kyseisen jälleenvakuutusyrityksen järkevän ja vakaan johtamisen varmistaminen huomioon ottaen vakuuttuneita ensimmäisessä kohdassa tarkoitetun henkilön pätevyydestä. Jos toimivaltaiset viranomaiset eivät vastusta kyseistä suunnitelmaa, ne voivat vahvistaa enimmäismääräajan sen toteuttamiselle.
20 artikla
Rahoitusalan yritysten hankkimat osuudet
Jos 19 artiklassa tarkoitetun omistusyhteyden hankkija on toisessa jäsenvaltiossa toimiluvan saanut vakuutusyritys, jälleenvakuutusyritys, luottolaitos tai sijoituspalveluyritys taikka sellaisen yrityksen emoyritys taikka luonnollinen henkilö tai oikeushenkilö, jolla on määräysvalta sellaisessa yrityksessä, ja jos yrityksestä, jossa ostaja aikoo hankkia tällaisen omistusyhteyden, tulee mainitun yritysoston myötä ostajan tytäryritys tai se joutuu ostajan määräysvaltaan, yritysostoa on arvioitava 14 artiklassa tarkoitetussa edeltä käsin tapahtuvassa kuulemisessa.
21 artikla
Luopumiset
Jäsenvaltioiden on säädettävä, että luonnollisen henkilön tai oikeushenkilön, joka aikoo luopua suorasta tai välillisestä määräomistusyhteydestä jälleenvakuutusyrityksessä, on ilmoitettava ennalta siitä ja arvioidun omistusyhteyden määrästä kyseisen kotijäsenvaltion toimivaltaisille viranomaisille.
Tällaisen henkilön on myös ilmoitettava toimivaltaisille viranomaisille aikomuksestaan vähentää määräomistusyhteyttään siten, että tämän osuus äänivallasta tai osakepääomasta on vähemmän kuin 20, 33 tai 50 prosenttia tai siten, että jälleenvakuutusyritys lakkaa olemasta tämän tytäryritys.
22 artikla
Jälleenvakuutusyrityksen toimivaltaiselle viranomaiselle antamat tiedot
Kun jälleenvakuutusyritykset ovat saaneet tiedon sellaisista niiden omaa pääomaa koskevien omistusyhteyksien hankkimisista tai luovuttamisista, joiden vuoksi omistusyhteys muuttuu 19 ja 21 artiklassa tarkoitettuja raja-arvoja suuremmaksi tai pienemmäksi, niiden on ilmoitettava siitä kotijäsenvaltionsa toimivaltaisille viranomaisille.
Jälleenvakuutusyritysten on myös vähintään kerran vuodessa ilmoitettava näille toimivaltaisille viranomaisille määräomistusyhteyksiä omistavien osakkaiden tai jäsenten nimet sekä kyseisten omistusten suuruudet sellaisina kuin ne ilmenevät esimerkiksi vuosittaisessa yhtiökokouksessa tai jäsenten kokouksessa käytettävissä olevista tiedoista tai pörssilistalla olevia yhtiöitä koskevien säännösten noudattamisen johdosta saaduista tiedoista.
23 artikla
Määräomistusyhteydet: toimivaltaisten viranomaisten valtuudet
Jäsenvaltioiden on säädettävä, että jos 19 artiklassa tarkoitettujen henkilöiden määräämisvalta on omiaan haittaamaan jälleenvakuutusyrityksen järkevää ja vakaata hoitoa, kotijäsenvaltion toimivaltaisten viranomaisten on toteutettava aiheelliset toimenpiteet tämän tilanteen lopettamiseksi. Näihin toimenpiteisiin voivat kuulua esimerkiksi kielto, johtokunnan jäseniin ja johtajiin kohdistetut seuraamukset tai kyseisten osakkaiden tai jäsenten omistamiin osakkeisiin liittyvän äänivallan käytön väliaikainen keskeyttäminen.
Samanlaisia toimenpiteitä on sovellettava luonnollisiin henkilöihin tai oikeushenkilöihin, jotka eivät noudata 19 artiklassa tarkoitettua ennakkoilmoitusvelvoitetta. Jos omistusyhteys on hankittu toimivaltaisten viranomaisten vastustuksesta huolimatta, jäsenvaltioiden on muista käytettävistä seuraamuksista huolimatta määrättävä joko vastaavan äänivallan käyttämisen väliaikaisesta keskeyttämisestä tai määrättävä annettujen äänien mitätöinnistä taikka mahdollisuudesta mitätöidä ne.
3 jakso
Salassapitovelvollisuus ja tietojen vaihto
24 artikla
Velvollisuus
1. Jäsenvaltioiden on säädettävä, että kaikkia henkilöitä, jotka työskentelevät tai ovat työskennelleet toimivaltaisten viranomaisten palveluksessa, sekä toimivaltaisten viranomaisten puolesta toimivia tilintarkastajia ja asiantuntijoita koskee salassapitovelvollisuus.
Salassapitovelvollisuuden nojalla ei luottamuksellisia tietoja, jotka edellä mainitut saavat tehtäviään suorittaessaan, saa luovuttaa kenellekään henkilölle eikä millekään viranomaiselle muutoin kuin sellaisena tiivistelmänä tai koosteena, jossa kyseistä jälleenvakuutusyritystä ei voida tunnistaa, sanotun kuitenkaan vaikuttamatta rikosoikeuden sovaltamisalaan kuuluvien tapausten käsittelyyn.
2. Jos jälleenvakuutusyritys on kuitenkin asetettu konkurssiin tai pakolliseen likvidaatiomenettelyyn, luottamuksellisia tietoja, jotka eivät koske yrityksen pelastamisessa mukana olevia kolmansia osapuolia, voidaan kuitenkin luovuttaa siviili- tai kauppaoikeudellisessa menettelyssä.
25 artikla
Jäsenvaltioiden toimivaltaisten viranomaisten välinen tietojen vaihto
Mitä 24 artiklassa säädetään, ei estä eri jäsenvaltioiden toimivaltaisia viranomaisia vaihtamasta tietoja jälleenvakuutusyrityksiin sovellettavien direktiivien mukaisesti. Näitä tietoja koskee 24 artiklassa säädetty salassapitovelvollisuus.
26 artikla
Yhteistyösopimukset kolmansien maiden kanssa
Jäsenvaltiot voivat tehdä yhteistyösopimuksia, jotka koskevat tietojen vaihtoa kolmansien maiden toimivaltaisten viranomaisten tai kolmansien maiden 28 artiklan 1 ja 2 kohdassa määriteltyjen viranomaisten ja elinten kanssa vain, jos luovutettujen tietojen salassapito taataan vähintään tässä jaksossa esitetyllä tavalla. Tietojen vaihdon on tapahduttava mainittujen viranomaisten tai elinten valvontatehtävän hoitamiseksi.
Jos tiedot ovat peräisin toisesta jäsenvaltiosta, niitä ei saa ilmaista ilman niiden toimivaltaisten viranomaisten nimenomaista suostumusta, jotka ovat ne luovuttaneet, eikä niitä saa luovuttaa muihin tarkoituksiin kuin mihin mainitut viranomaiset ovat antaneet suostumuksensa.
27 artikla
Luottamuksellisten tietojen käyttö
Toimivaltaiset viranomaiset, jotka saavat luottamuksellisia tietoja 24 ja 25 artiklan nojalla, voivat käyttää tietoja tehtäviensä hoitamisessa ainoastaan:
a)
tarkastaakseen, onko jälleenvakuutusliikkeen aloittamista koskevat edellytykset täytetty, ja helpottaakseen tällaisen liiketoiminnan harjoittamisen valvontaa erityisesti vakuutusteknisen vastuuvelan, solvenssimarginaalin, hallinto- ja kirjanpitomenetelmien ja sisäisen tarkastuksen menetelmien osalta;
b)
määrätäkseen seuraamuksia;
c)
haettaessa muutosta toimivaltaisten viranomaisten päätökseen hallinnollisessa muutoksenhaussa; tai
d)
tuomioistuinmenettelyissä, jotka on aloitettu 53 artiklan taikka tämän direktiivin tai muiden vakuutus- ja jälleenvakuutusyrityksiä koskevien direktiivien erityissäännösten mukaisesti.
28 artikla
Tietojen vaihto muiden viranomaisten kanssa
1. Mitä 24 ja 27 artiklassa säädetään, ei estä tietojen vaihtoa jäsenvaltiossa, kun samassa jäsenvaltiossa on kaksi tai useampia toimivaltaisia viranomaisia, tai jäsenvaltioiden kesken, kun tietoja vaihtavat toimivaltaiset viranomaiset ja
a)
luottolaitosten ja muiden rahoituslaitosten virallisesta valvonnasta vastaavat viranomaiset ja rahoitusmarkkinoiden valvonnasta vastaavat viranomaiset,
b)
vakuutus- ja jälleenvakuutusyritysten selvitystila- ja konkurssimenettelyihin sekä muuhun vastaavaan menettelyyn osallistuvat elimet, ja
c)
vakuutus- ja jälleenvakuutusyritysten ja muiden rahoituslaitosten lakisääteisestä tilintarkastuksesta vastaavat henkilöt,
valvontatehtäviensä hoitamiseksi tai sellaisten tietojen luovuttamiseksi elimille, jotka hoitavat pakollista purkamismenettelyä tai takuujärjestelmää, joille ne ovat välttämättömiä niiden tehtävien hoitamiseksi. Näiden viranomaisten, elinten ja henkilöiden saamia tietoja koskee 24 artiklassa säädetty salassapitovelvollisuus.
2. Sen estämättä, mitä 24-27 artiklassa säädetään, jäsenvaltiot voivat sallia tietojen vaihdon toimivaltaisten viranomaisten ja
a)
sellaisten viranomaisten kesken, jotka ovat vastuussa vakuutus- tai jälleenvakuutusyritysten selvitystila- ja konkurssimenettelyyn sekä muuhun vastaavaan menettelyyn osallistuvien elinten valvonnasta; tai
b)
sellaisten viranomaisten kesken, jotka ovat vastuussa vakuutus- ja jälleenvakuutusyritysten, luottolaitosten, sijoituspalveluyritysten ja muiden rahoituslaitosten lakisääteisiä tilintarkastuksia suorittavien henkilöiden valvonnasta; tai
c)
vakuutus- tai jälleenvakuutusyritysten laillisuusvalvonnasta vastaavien riippumattomien vakuutusmatemaatikkojen ja näiden vakuutusmatemaatikkojen valvonnasta vastuussa olevien elinten kesken.
Ensimmäisen alakohdan säännöksiä käyttävän jäsenvaltion on vaadittava, että vähintään seuraavat edellytykset täyttyvät:
a)
tietojen vaihdon tarkoituksena on ensimmäisessä alakohdassa tarkoitetun valvonnan tai laillisuusvalvonnan harjoittaminen;
b)
näin saatuja tietoja koskee 24 artiklassa säädetty salassapitovelvollisuus;
c)
jos tiedot ovat lähtöisin toisesta jäsenvaltiosta, ne saa luovuttaa ainoastaan tiedot luovuttaneiden toimivaltaisten viranomaisten nimenomaisella suostumuksella ja ne voidaan luovuttaa ainoastaan niihin tarkoituksiin, joita varten viranomaiset ovat antaneet suostumuksensa.
Jäsenvaltioiden on ilmoitettava komissiolle ja muille jäsenvaltioille niiden viranomaisten, henkilöiden ja elinten nimet, joille tämän kohdan nojalla voidaan antaa tietoja.
3. Sen estämättä, mitä 24-27 artiklassa säädetään, jäsenvaltiot voivat rahoitusjärjestelmän vakauden ja eheyden lujittamiseksi sallia tietojen vaihdon toimivaltaisten viranomaisten ja niiden viranomaisten tai elinten kesken, jotka lainsäädännön mukaisesti ovat vastuussa yhtiöoikeuden noudattamisen seurannasta ja rikkomusten tutkimisesta.
Ensimmäisen alakohdan mukaista mahdollisuutta käyttävän jäsenvaltion on vaadittava, että vähintään seuraavat edellytykset täyttyvät:
a)
tietoja käytetään ensimmäisessä alakohdassa tarkoitetun tehtävän hoitamiseen;
b)
näin saatuja tietoja koskee 24 artiklassa säädetty salassapitovelvollisuus;
c)
jos tiedot ovat lähtöisin toisesta jäsenvaltiosta, ne saa luovuttaa ainoastaan tiedot luovuttaneiden toimivaltaisten viranomaisten nimenomaisella suostumuksella ja ainoastaan niihin tarkoituksiin, joita varten viranomaiset ovat antaneet suostumuksensa.
Jos ensimmäisessä alakohdassa tarkoitetut viranomaiset tai toimielimet turvautuvat jäsenvaltiossa havainto- tai tutkintatehtävänsä hoitamisessa sellaisiin henkilöihin, jotka erityispätevyytensä vuoksi on nimetty tähän tehtävään ja jotka eivät ole julkisessa tehtävässä, ensimmäisessä alakohdassa säädetty mahdollisuus vaihtaa tietoja voidaan ulottaa näihin henkilöihin toisessa alakohdassa säädetyin edellytyksin.
Toisen alakohdan c alakohdan soveltamista varten ensimmäisessä alakohdassa tarkoitettujen viranomaisten tai elinten on ilmoitettava tiedot antaneille toimivaltaisille viranomaisille niiden henkilöiden nimet ja yksityiskohtaiset tehtävät, joille tiedot toimitetaan.
Jäsenvaltioiden on ilmoitettava komissiolle ja muille jäsenvaltioille niiden viranomaisten ja elinten nimet, joille tämän kohdan nojalla voidaan antaa tietoja.
29 artikla
Tietojen toimittaminen keskuspankeille ja rahapoliittisille viranomaisille
Tämä jakso ei estä toimivaltaista viranomaista toimittamasta keskuspankeille ja muille elimille, jotka hoitavat vastaavaa tehtävää rahapoliittisina viranomaisina, ja tarvittaessa muille maksujärjestelmien valvonnasta vastuussa oleville viranomaisille niiden tehtävän hoitamiseksi tarkoitettuja tietoja. Tämä jakso ei myöskään estä näitä viranomaisia tai elimiä toimittamasta toimivaltaisille viranomaisille tietoja, joita ne saattavat tarvita 27 artiklassa mainittuihin tarkoituksiin.
Näin saatuja tietoja koskee tässä jaksossa säädetty salassapitovelvollisuus.
30 artikla
Tietojen antaminen rahoituslainsäädännöstä vastaaville hallintoyksiköille
Sen estämättä, mitä 24 ja 27 artiklassa säädetään, jäsenvaltiot voivat lainsäädännössä säädetyin edellytyksin sallia tiettyjen tietojen antamisen muille keskushallinnon yksiköille, jotka vastaavat luotto- ja rahoituslaitosten, sijoituspalveluyritysten ja vakuutus- tai jälleenvakuutusyritysten valvontaa koskevasta lainsäädännöstä, sekä näiden yksiköiden toimeksiannosta toimiville tarkastajille.
Tietoja voidaan kuitenkin antaa vain, jos se on tarpeen toiminnan vakauden valvomiseksi.
Jäsenvaltioiden on kuitenkin säädettävä, että 25 artiklan ja 28 artiklan 1 kohdan mukaisesti sekä 16 artiklassa tarkoitetuissa paikan päällä tehdyissä tarkastuksissa saatuja tietoja ei saa antaa tässä artiklassa tarkoitetuissa tapauksissa, jollei siihen ole saatu nimenomaista suostumusta tiedot luovuttaneilta toimivaltaisilta viranomaisilta tai sen jäsenvaltion toimivaltaisilta viranomaisilta, jossa paikan päällä tehtävä tarkastus on tehty.
4 jakso
Tilintarkastajien velvollisuudet
31 artikla
Tilintarkastajien velvollisuudet
1. Jäsenvaltioiden on säädettävä vähimmäisvaatimuksena, että jokainen henkilö, jolle on myönnetty toimilupa direktiivin 84/253/ETY (19) mukaisesti ja joka hoitaa jälleenvakuutusyrityksessä direktiivin 78/660/ETY (20) 51 artiklassa, direktiivin 83/349/ETY 37 artiklassa tai direktiivin 85/611/ETY (21) 31 artiklassa tarkoitettua tehtävää tai muuta lakisääteistä tehtävää, on velvollinen viipymättä ilmoittamaan toimivaltaisille viranomaisille kyseistä yritystä koskevista seikoista tai päätöksistä, jotka hän on saanut tietoonsa tehtäväänsä hoitaessaan ja jotka voivat:
a)
olennaisesti rikkoa lakeja, asetuksia tai hallinnollisia määräyksiä, joissa säädetään toimilupaa koskevista edellytyksistä tai jotka erityisesti koskevat vakuutus- tai jälleenvakuutusyritysten toiminnan harjoittamista; tai
b)
vaikuttaa jälleenvakuutusyrityksen toiminnan jatkumiseen; tai
c)
johtaa tilien vahvistamatta jättämiseen tai varausten esittämiseen.
Kyseinen henkilö on myös velvollinen ilmoittamaan seikoista ja päätöksistä, jotka hän saa tietoonsa hoitaessaan ensimmäisessä alakohdassa tarkoitettua tehtävää yrityksessä, jolla on määräysvallasta johtuvat läheiset sidokset siihen jälleenvakuutusyritykseen, jossa hän hoitaa edellä mainittua tehtävää.
2. Sopimuksessa taikka laissa, asetuksessa tai hallinnollisessa määräyksessä olevan tietojen luovuttamista koskevan rajoituksen rikkomisena ei pidetä sitä, että direktiivin 84/253/ETY mukaisesti toimiluvan saanut henkilö luovuttaa tämän artiklan 1 kohdassa tarkoitetun merkityksellisen tiedon tai päätöksen toimivaltaiselle viranomaiselle, eikä tästä saa aiheutua seuraamuksia kyseiselle henkilölle.
2 LUKU
Vakuutusteknistä vastuuvelkaa koskevat säännöt
32 artikla
Vakuutusteknisen vastuuvelan muodostaminen
1. Kotijäsenvaltion on vaadittava, että jokainen jälleenvakuutusyritys muodostaa koko liiketoimintansa osalta riittävän vakuutusteknisen vastuuvelan.
Tämän vakuutusteknisen vastuuvelan määrä määräytyy direktiivissä 91/674/ETY annettujen sääntöjen mukaisesti. Kotijäsenvaltio voi tarvittaessa antaa yksityiskohtaisempia sääntöjä direktiivin 2002/83/EY 20 artiklan mukaisesti.
2. Jäsenvaltiot eivät saa käyttää tai ottaa käyttöön bruttovarausjärjestelmää, joka edellyttää varojen sitomista vakuutusmaksuvastuun ja korvausvastuun kattamiseksi, jos jälleenvakuuttaja on tämän direktiivin nojalla toimiluvan saanut jälleenvakuutusyritys tai direktiivien 73/239/ETY tai 2002/83/EY nojalla toimiluvan saanut vakuutusyritys.
3. Jos kotijäsenvaltio sallii vakuutusteknisen vastuuvelan kattamisen saatavilla jälleenvakuuttajilta, jotka eivät ole saaneet toimilupaa tämän direktiivin nojalla, tai vakuutusyrityksiltä, jotka eivät ole saaneet toimilupaa direktiivin 73/239/ETY tai 2002/83/EY nojalla, sen on määritettävä tällaisten saatavien hyväksymisen edellytykset.
33 artikla
Tasoitusvastuut
1. Kotijäsenvaltion on vaadittava jokaista jälleenvakuutusyritystä, joka jälleenvakuuttaa direktiivin 73/239/ETY liitteessä olevassa A kohdassa lueteltuja luokkaan 14 kuuluvia riskejä, muodostamaan tasoitusvastuun tasaamaan mahdollista teknistä alijäämää tai keskimääräistä korkeampaa vahinkosuhdetta tässä luokassa tilikauden päättyessä.
2. Luottojälleenvakuutuksen tasoitusvastuun suuruus on laskettava kotijäsenvaltion antamien sääntöjen mukaisesti käyttämällä yhtä direktiivin 73/239/ETY liitteessä olevassa D kohdassa mainituista neljästä keskenään yhdenvertaiseksi katsottavasta menetelmästä.
3. Kotijäsenvaltio voi vapauttaa luottovakuutusliikkeen jälleenvakuutustoiminnan tasoitusvastuun muodostamista koskevasta velvollisuudesta ne jälleenvakuutusyritykset, joiden luottovakuutusliikkeen jälleenvakuutustoiminnasta saatavat vakuutusmaksut ovat alle neljä prosenttia kaikista niiden saamista vakuutusmaksuista ja alle 2 500 000 euroa.
4. Kotijäsenvaltio voi myös vaatia jokaista jälleenvakuutusyritystä muodostamaan tasoitusvastuun muille riskiluokille kuin luottojälleenvakuutuksille. Tasoitusvastuut on laskettava kotijäsenvaltiossa voimassa olevien sääntöjen mukaisesti.
34 artikla
Vakuutusteknisen vastuuvelan kattavat varat
1. Kotijäsenvaltion on vaadittava jokaista jälleenvakuutusyritystä sijoittamaan 33 artiklan mukaisen vakuutusteknisen vastuuvelan ja tasoitusvastuut kattavat varat seuraavien sääntöjen mukaisesti:
a)
varoissa on otettava huomioon jälleenvakuutusyrityksen harjoittaman liiketoiminnan laatu ja erityisesti odotettavissa olevien korvauskulujen luonne, määrä ja kesto sijoitusten riittävyyden, likviditeetin, varmuuden, laadun, kannattavuuden ja yhteensopivuuden turvaamiseksi;
b)
jälleenvakuutusyrityksen on varmistettava, että varat on hajautettu eri instrumentteihin sekä maantieteellisesti ja että ne antavat yritykselle mahdollisuuden mukautua riittävässä määrin muuttuviin taloudellisiin olosuhteisiin sekä erityisesti rahoitus- ja kiinteistömarkkinoiden kehitykseen tai vaikutuksiltaan merkittäviin katastrofeihin. Yrityksen on arvioitava epävakaiden markkinaolosuhteiden vaikutus näihin varoihin ja hajautettava varoja siten, että tätä vaikutusta vähennetään;
c)
sijoitukset varoihin, joita ei saa käyttää kaupankäyntiin säännellyillä rahoitusmarkkinoilla, on pidettävä joka tapauksessa varovaisella tasolla;
d)
sijoitukset johdannaisinstrumentteihin ovat mahdollisia, mikäli ne auttavat pienentämään sijoitusriskejä tai helpottavat sijoitussalkun tehokasta hallintaa. Ne on arvioitava varovaisella tavalla ottaen huomioon niiden perustana olevat varat ja ne on otettava mukaan laitoksen omaisuuden arvostukseen. Laitoksen on myös vältettävä yhdestä ainoasta vastapuolesta ja muista johdannaisoperaatioista johtuvaa liiallista riskiä;
e)
varat on hajautettava asianmukaisesti, jotta vältetään liiallinen riippuvuus tietyistä varoista, liikkeellelaskijasta tai yritysryhmästä ja riskin kasaantuminen koko vakuutuskannassa. Saman liikkeellelaskijan tai samaan yritysryhmään kuuluvien liikkeellelaskijoiden liikkeelle laskemiin varoihin sijoittaminen ei saa asettaa yritystä alttiiksi liialliselle riskin keskittymiselle.
Jäsenvaltiot voivat päättää olla soveltamatta e alakohdassa tarkoitettuja vaatimuksia valtion obligaatioihin tehtäviin sijoituksiin.
2. Jäsenvaltiot eivät saa vaatia niiden alueelle sijoittautuneita jälleenvakuutusyrityksiä sijoittamaan tietyntyyppisiin varoihin.
3. Jäsenvaltiot eivät saa asettaa niiden alueelle sijoittautuneiden jälleenvakuutusyritysten tai niiden sijoitusjohtajien tekemien sijoituspäätösten ehdoksi minkäänlaista ennakkohyväksyntää tai järjestelmällistä ilmoitusvelvollisuutta.
4. Sen estämättä, mitä 1-3 kohdassa säädetään, kotijäsenvaltio voi antaa seuraavat määrälliset säännöt jokaiselle jälleenvakuutusyritykselle, jonka päätoimipaikka sijaitsee sen alueella, mikäli ne ovat varovaisuuden nojalla perusteltuja:
a)
sijoittaminen muissa valuutoissa kuin niissä, joilla vakuutustekninen vastuuvelka on tehty, olisi rajoitettava 30 prosenttiin vakuutusteknisen vastuuvelan bruttokokonaismäärästä;
b)
vakuutusteknisen vastuuvelan bruttokokonaismäärän sijoittaminen osakkeisiin ja muihin osakkeeseen rinnastettaviin arvopapereihin, joukkovelkakirjoihin ja muihin raha- ja pääomamarkkinavälineisiin, jotka eivät ole vaihdantakelpoisia säännellyillä markkinoilla, olisi rajoitettava 30 prosenttiin;
c)
kotijäsenvaltio voi vaatia jokaiselta jälleenvakuutusyritykseltä, ettei se sijoita enempää kuin viisi prosenttia vakuutusteknisen vastuuvelan bruttokokonaismäärästä saman yrityksen osakkeisiin, muihin osakkeeseen rinnastettaviin arvopapereihin, joukkovelkakirjoihin ja muihin raha- ja pääomamarkkinavälineisiin eikä enempää kuin kymmenen prosenttia vakuutusteknisen vastuuvelan bruttokokonaismäärästä samaan yritysryhmään kuuluvien yritysten osakkeisiin, muihin osakkeeseen rinnastettaviin arvopapereihin, joukkovelkakirjoihin ja muihin raha- ja pääomamarkkinavälineisiin.
5. Kotijäsenvaltion on annettava myös yksityiskohtaisempia sääntöjä, joissa määritellään ehdot, joilla erillisyhtiöltä olevia saatavia voidaan käyttää vakuutusteknisten vastuuvelkojen kattamiseen tarkoitettuina varoina tämän artiklan mukaisesti.
3 LUKU
Solvenssimarginaalia ja takuurahastoa koskevat säännöt
1 jakso
Käytettävissä oleva solvenssimarginaali
35 artikla
Yleissääntö
Kunkin jäsenvaltion on vaadittava, että jokaisella jälleenvakuutusyrityksellä, jonka kotipaikka on sen alueella, on jatkuvasti käytettävissä sen koko liiketoiminnan osalta riittävä ja vähintään tämän direktiivin vaatimuksia vastaava solvenssimarginaali.
36 artikla
Hyväksyttävät erät
1. Käytettävissä olevan solvenssimarginaalin muodostavat jälleenvakuutusyrityksen varat, joista on vähennetty kaikki ennakoitavissa olevat vastuut sekä aineettomat erät, seuraavat erät mukaan luettuina:
a)
maksettu osakepääoma tai keskinäisen jälleenvakuutusyrityksen osalta takuupääoma lisättynä osakastileillä, jotka täyttävät seuraavat vaatimukset:
i)
perustamiskirjassa ja yhtiöjärjestyksessä on määrättävä, että näiltä tileiltä voidaan suorittaa maksuja jäsenille vain, jos se ei aiheuta käytettävissä olevan solvenssimarginaalin pienenemistä alle vaaditun tason tai, yrityksen tultua puretuksi, jos kaikki yrityksen muut velat on maksettu;
ii)
perustamiskirjassa ja yhtiöjärjestyksessä on määrättävä, että kaikista i alakohdassa tarkoitetuista maksuista, jotka suoritetaan muutoin kuin yksittäisen osakkuuden päättymisen vuoksi, on ilmoitettava toimivaltaisille viranomaisille vähintään kuukautta aikaisemmin ja että nämä voivat tämän määräajan kuluessa kieltää maksun; ja
iii)
perustamiskirjan ja yhtiöjärjestyksen asiaa koskevia määräyksiä voidaan muuttaa vasta, kun toimivaltaiset viranomaiset ovat ilmoittaneet, etteivät ne vastusta muutosta, jollei i ja ii alakohdassa esitetyistä vaatimuksista muuta johdu;
b)
sidotut ja vapaat rahastot ja varaukset, jotka eivät vastaa vakuutusliikkeestä johtuvia velvoitteita ja joita ei ole luokiteltu tasoitusvastuuksi;
c)
siirtyvä voitto tai tappio sen jälkeen kun siitä on vähennetty maksettavat osingot.
2. Käytettävissä olevasta solvenssimarginaalista vähennetään jälleenvakuutusyrityksen omistuksessa suoraan olevien omien osakkeiden määrä.
Sellaisten jälleenvakuutusyritysten osalta, jotka diskonttaavat tai tekevät vähennyksen vahinkovakuutuksen korvausvastuuta koskevaan vastuuvelkaansa sijoitustoiminnan tuoton huomioon ottamiseksi direktiivin 91/674/ETY 60 artiklan 1 kohdan g alakohdassa sallitulla tavalla, käytettävissä olevaa solvenssimarginaalia alennetaan määrällä, joka saadaan vähentämällä tilinpäätöksen liitetiedoissa ilmoitetusta vastuuvelasta ennen diskonttausta tai vähennystä se vastuuvelan määrä, joka on diskontattu tai johon on tehty vähennys. Tämä oikaisu on tehtävä kaikkien direktiivin 73/239/ETY liitteessä olevassa A kohdassa lueteltujen riskien osalta, lukuun ottamatta kyseisessä liitteessä olevan A kohdan luokissa 1 ja 2 lueteltuja riskejä. Muiden kuin kyseisessä liitteessä olevan A kohdan 1 ja 2 vakuutusluokkien osalta vastuuvelkaan sisältyvien eläkkeiden diskonttausta ei tarvitse oikaista.
Ensimmäisen ja toisen alakohdan mukaisten vähennysten lisäksi käytettävissä olevasta solvenssimarginaalista on vähennettävä myös seuraavat erät:
a)
omistusyhteydet, jotka jälleenvakuutusyrityksellä on seuraavissa yrityksissä ja yhteisöissä:
i)
direktiivin 73/239/ETY 6 artiklassa, direktiivin 2002/83/EY 4 artiklassa tai direktiivin 98/78/EY 1 artiklan b kohdassa tarkoitetuissa vakuutusyrityksissä,
ii)
tämän direktiivin 3 artiklassa tarkoitetuissa jälleenvakuutusyrityksissä tai direktiivin 98/78/EY 1 artiklan 1 kohdassa tarkoitetussa yhteisöön kuulumattoman maan jälleenvakuutusyrityksessä,
iii)
direktiivin 98/78/EY 1 artiklan i alakohdassa tarkoitetuissa vakuutusholdingyhtiöissä,
iv)
direktiivin 2000/12/EY 1 artiklan 1 ja 5 kohdassa tarkoitetuissa luottolaitoksissa ja rahoituslaitoksissa,
v)
direktiivin 93/22/ETY (22) 1 artiklan 2 kohdassa ja direktiivin 93/6/ETY (23) 2 artiklan 4 ja 7 kohdassa tarkoitetuissa sijoituspalveluyrityksissä ja luottolaitoksissa;
b)
seuraavat jälleenvakuutusyrityksen a alakohdassa määritellyissä laitoksissa, joissa sillä on omistusyhteys, omistamat erät:
i)
4 kohdassa tarkoitetut rahoitusvälineet,
ii)
direktiivin 2002/83/EY 27 artiklan 3 kohdassa tarkoitetut rahoitusvälineet,
iii)
direktiivin 2000/12/EY 35 artiklassa ja 36 artiklan 3 kohdassa tarkoitetut etuoikeudeltaan huonommassa asemassa olevat saamiset ja välineet.
Jos osuudet toisessa luottolaitoksessa, sijoituspalveluyrityksessä, rahoituslaitoksessa, vakuutus- tai jälleenvakuutusyrityksessä tai vakuutushallintayhtiössä omistetaan väliaikaisesti kyseisen yrityksen tai laitoksen uudelleenorganisoimiseksi ja pelastamiseksi toteutettavaa taloudellista auttamistoimenpidettä varten, toimivaltainen viranomainen voi poiketa kolmannen alakohdan a ja b alakohdan vähennyssäännöksistä.
Vaihtoehtona jälleenvakuutusyrityksen luottolaitoksissa, sijoituspalveluyrityksissä ja rahoituslaitoksissa omistamien kolmannen alakohdan a ja b alakohdassa tarkoitettujen erien vähentämiselle jäsenvaltiot voivat sallia jälleenvakuutusyritystensä soveltavan tarpeellisin mukautuksin direktiivin 2002/87/EY liitteessä I tarkoitettuja menetelmiä 1, 2 ja 3. Menetelmää 1 (tilinpäätösten konsolidointi) sovelletaan vain, jos toimivaltainen viranomainen luottaa konsolidoinnin kohteeksi otettavien yksiköiden yhdennetyn hallinnoinnin ja sisäisten tarkastusten tasoon. Valittua menetelmää on sovellettava johdonmukaisesti eri aikoina.
Jäsenvaltiot voivat säätää, että tässä direktiivissä säädetyn solvenssimarginaalin laskemisen osalta direktiivin 98/78/EY mukaisen lisävalvonnan tai direktiivin 2002/87/EY mukaisen lisävalvonnan kohteena olevien jälleenvakuutusyritysten ei edellytetä vähentävän kolmannen alakohdan a ja b alakohdassa tarkoitettuja eriä, jotka ne omistavat luottolaitoksissa, sijoituspalveluyrityksissä, rahoituslaitoksissa, vakuutus- tai jälleenvakuutusyrityksissä tai vakuutushallintayhtiöissä, jotka kuuluvat lisävalvonnan piiriin.
Tässä kohdassa tarkoitetun omistusyhteyksien vähentämisen osalta omistusyhteydellä tarkoitetaan direktiivin 98/78/EY 1 artiklan f kohdan mukaista omistusyhteyttä.
3. Käytettävissä oleva solvenssimarginaali voi muodostua myös seuraavista eristä:
a)
kumulatiivinen etuoikeutettu osakepääoma ja etuoikeusasemaltaan huonommassa asemassa olevat lainat voivat muodostaa enintään 50 prosenttia käytettävissä olevasta tai vaaditusta solvenssimarginaalista, sen mukaan kumpi on alhaisempi; tästä määrästä enintään 25 prosenttia voi olla määräaikaisia etuoikeusasemaltaan huonommassa asemassa olevia lainoja tai määräaikaista kumulatiivista etuoikeutettua osakepääomaa, jos sen varalta, että jälleenvakuutusyritys joutuu konkurssiin tai selvitystilaan, on tehty sitovat sopimukset, joiden perusteella etuoikeusasemaltaan huonommassa asemassa olevilla lainoilla tai etuoikeutetulla osakepääomalla on kaikkien muiden velkojien saatavia huonompi etuoikeus, eikä niitä makseta takaisin ennen kuin kaikki muut kyseisenä ajankohtana voimassa olevat velat on maksettu.
Etuoikeusasemaltaan huonommassa asemassa olevan lainan on täytettävä myös seuraavat edellytykset:
i)
vain täysimääräisesti maksetut varat voidaan ottaa huomioon;
ii)
määräaikaisten lainojen alkuperäisen erääntymisajan on oltava vähintään viisi vuotta. Jälleenvakuutusyrityksen on viimeistään vuotta ennen erääntymisaikaa esitettävä toimivaltaisten viranomaisten hyväksyttäväksi suunnitelma siitä, miten käytettävissä oleva solvenssimarginaali aiotaan pitää vaaditulla tasolla tai saattaa sille tasolle erääntymispäivänä, jollei lainan osuutta käytettävissä olevasta solvenssimarginaalista vähennetä asteittain vähintään viiden erääntymispäivää edeltävän vuoden kuluessa. Toimivaltaiset viranomaiset voivat antaa luvan näiden varojen aikaistettuun takaisinmaksuun edellyttäen, että liikkeeseen laskeva jälleenvakuutusyritys pyytää sitä ja sen käytettävissä oleva solvenssimarginaali ei laske vaadittua tasoa alemmaksi;
iii)
lainat, joiden erääntymisaikaa ei ole määrätty, on maksettava takaisin noudattaen viiden vuoden irtisanomisaikaa, paitsi siinä tapauksessa, ettei niitä enää pidetä käytettävissä olevan solvenssimarginaalin osana eikä aikaistettu takaisinmaksu edellytä toimivaltaisten viranomaisten ennalta antamaa suostumusta. Jälkimmäisessä tapauksessa jälleenvakuutusyrityksen on ilmoitettava asiasta toimivaltaisille viranomaisille vähintään kuusi kuukautta ennen aiottua takaisinmaksupäivää sekä esitettävä käytettävissä oleva ja vaadittu solvenssimarginaali ennen kyseistä takaisinmaksua ja sen jälkeen. Toimivaltaiset viranomaiset voivat antaa luvan takaisinmaksuun ainoastaan, jos jälleenvakuutusyrityksen käytettävissä oleva solvenssimarginaali ei laske vaadittua tasoa alemmaksi;
iv)
lainasopimus ei saa sisältää määräystä, jonka mukaan tietyissä muissa olosuhteissa kuin siinä tapauksessa, että jälleenvakuutusyritys puretaan, velka on maksettava takaisin ennen sovittua erääntymispäivää;
v)
lainasopimusta voidaan muuttaa ainoastaan, jos toimivaltaiset viranomaiset ovat ilmoittaneet, etteivät ne vastusta muutosta,
b)
arvopaperit, joiden kestoa ei ole määritetty, ja muut rahoitusvälineet, muut kuin a alakohdassa mainitut kumulatiiviset etuoikeutetut osakkeet mukaan luettuina, voivat yhdessä a alakohdassa tarkoitettujen, etuoikeusasemaltaan huonommassa asemassa olevien lainojen kanssa muodostaa enintään 50 prosenttia käytettävissä olevasta tai vaaditusta solvenssimarginaalista, sen mukaan kumpi on alhaisempi, jos seuraavat edellytykset täyttyvät:
i)
niitä ei voida maksaa takaisin haltijan aloitteesta eikä ilman toimivaltaisten viranomaisten ennalta antamaa suostumusta;
ii)
liikkeeseen laskemista koskevan sopimuksen on annettava jälleenvakuutusyritykselle mahdollisuus lykätä lainan koron maksamista;
iii)
lainanantajan saatavilla jälleenvakuutusyritykseltä on oltava kaikkia muita etuoikeudettomien saatavien haltijoita huonompi etuoikeus;
iv)
arvopapereiden liikkeeseen laskemista koskevissa asiakirjoissa on määrättävä, että velkaa ja maksamattomia korkoja voidaan käyttää tappioiden kattamiseen siten, että turvataan jälleenvakuutusyrityksen liiketoiminnan jatkuminen;
v)
ainoastaan täysimääräisesti maksetut määrät voidaan ottaa huomioon.
4. Jos yritys on tehnyt perustellun hakemuksen kotijäsenvaltion toimivaltaiselle viranomaiselle ja toimivaltainen viranomainen on suostunut siihen, käytettävissä olevan solvenssimarginaalin voivat muodostaa myös seuraavat erät:
a)
puolet maksamattomasta osakepääomasta tai takuupääomasta, kun siitä on maksettu 25 prosenttia, kuitenkin enintään 50 prosenttia käytettävissä olevasta solvenssimarginaalista tai vaaditusta solvenssimarginaalista, sen mukaan kumpi on alhaisempi;
b)
sellaisen keskinäisen vahinkovakuutusyhtiön tai -yhdistyksen osalta, jonka maksut voivat vaihdella, kaikki ne lisämaksut, jotka se voi vaatia jäseniltä maksettavaksi kyseisenä tilikautena, enintään puolet enimmäismaksujen ja perittyjen maksujen erotuksesta, kuitenkin enintään 50 prosenttia käytettävissä olevasta solvenssimarginaalista tai vaaditusta solvenssimarginaalista, sen mukaan kumpi on alhaisempi. Toimivaltaisten kansallisten viranomaisten on annettava ohjeet, joissa ilmoitetaan ehdot, joilla lisämaksut voidaan hyväksyä;
c)
omaisuuden arvostuserot, jos nämä eivät ole luonteeltaan poikkeuksellisia.
5. Lisäksi jos jälleenvakuutusyritys on tehnyt perustellun hakemuksen kotijäsenvaltion toimivaltaiselle viranomaiselle ja toimivaltainen viranomainen on suostunut siihen, käytettävissä olevan solvenssimarginaalin voivat henkijälleenvakuutustoiminnan osalta muodostaa myös seuraavat erät:
a)
31 päivään joulukuuta 2009 määrä, joka vastaa 50 prosenttia yrityksen tulevista voitoista, kuitenkin enintään 25 prosenttia käytettävissä olevasta solvenssimarginaalista tai vaaditusta solvenssimarginaalista, sen mukaan kumpi on alhaisempi; tulevien voittojen määrä saadaan kertomalla arvioitu vuotuinen voitto vakuutussopimusten jäljellä olevaa keskimääräistä kautta edustavalla kertoimella; käytettävä kerroin voi olla enintään 6; arvioitu vuotuinen voitto ei saa ylittää direktiivin 2002/83/EY 2 artiklan 1 kohdassa luetellusta toiminnasta viiden viimeisen tilikauden aikana saatujen voittojen aritmeettista keskiarvoa.
Toimivaltaiset viranomaiset voivat hyväksyä tällaisen määrän sisällyttämisen käytettävissä olevaan solvenssimarginaaliin ainoastaan,
i)
jos toimivaltaisille viranomaisille toimitetaan vakuutusmatemaatikon laatima kertomus, jossa osoitetaan näiden tulevien voittojen syntymisen todennäköisyys; ja
ii)
siltä osin kuin tätä osaa 4 kohdan c alakohdassa tarkoitetuista omaisuuden arvostuseroista muodostuvista tulevista voitoista ei jo ole otettu huomioon;
b)
jos zillmerointia ei suoriteta tai jos zillmerointi on pienempi kuin vakuutusmaksuihin sisältyvä hankintamenon kuormituslisä, erotus zillmeroimattoman tai osittain zillmeroidun vakuutusmaksuvastuun ja sen vakuutusmaksuvastuun välillä, joka on zillmeroitu vakuutusmaksuun sisältyvää hankintamenojen kuormituslisää vastaavan prosentin mukaisesti; tämä määrä voi kuitenkin olla enintään 3,5 prosenttia kaikkien niiden henkijälleenvakuutussopimusten, joissa zillmerointi on mahdollista, vakuutussummien ja vakuutusmaksuvastuun erotuksesta; erotuksesta vähennetään aktivoitujen hankintamenojen poistamatta oleva osuus.
6. Muutokset tämän artiklan 1-5 kohtaan sellaisen kehityksen huomioon ottamiseksi, joka oikeuttaa käytettävissä olevaan solvenssimarginaaliin sisältyvien erien tekniseen tarkistukseen, tehdään 55 artiklan 2 kohdan mukaista menettelyä noudattaen.
2 jakso
Vaadittu solvenssimarginaali
37 artikla
Vahinkojälleenvakuutustoiminnan vaadittu solvenssimarginaali
1. Vaaditun solvenssimarginaalin laskentaperusteina ovat joko vuotuiset vakuutusmaksut tai kolmen viimeksi kuluneen tilikauden keskimääräiset korvausmenot.
Jos kyseessä on jälleenvakuutusyritys, joka pääasiallisesti vakuuttaa vain luotto-, myrsky-, raesade- tai hallariskejä, on keskimääräisten korvausmenojen vertailujaksona kuitenkin pidettävä seitsemää viimeistä tilikautta.
2. Rajoittamatta 40 artiklan soveltamista vaaditun solvenssimarginaalin määrän on vastattava tämän artiklan 3 ja 4 kohdan tuloksia sen mukaan kumpi on korkeampi.
3. Kun vakuutusmaksuja käytetään laskelman perusteena, käytetään jäljempänä kuvatulla laskentatavalla saatua vakuutusmaksutulon bruttomäärää tai vakuutusmaksutuottojen bruttomäärää sen mukaan kumpi on korkeampi.
Direktiivin 73/239/ETY liitteessä olevassa A kohdassa lueteltujen vakuutusluokkien 11, 12 ja 13 vakuutusmaksuja korotetaan 50 prosenttia.
Direktiivin 73/239/ETY liitteessä olevassa A kohdassa luetelluissa muissa vakuutusluokissa kuin 11, 12 ja 13 vakuutusmaksuja voidaan korottaa tämän direktiivin 55 artiklan 2 kohdassa tarkoitetun menettelyn mukaisesti enintään 50 prosenttia erityisten jälleenvakuutustoimintojen tai -sopimustyyppien osalta kyseisten toimintojen tai sopimusten erityispiirteiden huomioon ottamiseksi. Jälleenvakuutusliikkeen vakuutusmaksut, vakuutusmaksuihin liittyvät liitännäismaksut mukaan luettuina, jotka ovat erääntyneet viimeksi kuluneena tilikautena, lasketaan yhteen.
Tästä summasta vähennetään viimeksi kuluneen tilikauden aikana erääntyneiden mutta saamatta jääneiden vakuutusmaksujen kokonaismäärä sekä niiden verojen ja veronluonteisten maksujen kokonaismäärä, jotka koskevat tähän summaan sisältyviä vakuutusmaksuja.
Näin saatu määrä jaetaan kahteen osaan, joista ensimmäinen käsittää enintään 50 000 000 euroa ja toinen ylimenevän osan; ensimmäisestä otetaan 18 prosenttia ja jälkimmäisestä 16 prosenttia ja lasketaan ne yhteen.
Näin laskettu summa kerrotaan suhdeluvulla, joka saadaan vertaamalla jälleenvakuutusyrityksen kolmen viimeksi kuluneen tilikauden omalle vastuulle jäävien korvausmenojen summaa, josta on vähennetty edelleenvakuutuksesta saatavat korvaukset, korvausmenojen bruttomäärään; tämän suhdeluvun on kuitenkin aina oltava vähintään 50 prosenttia. Jos vakuutusyritys on tehnyt perustellun hakemuksen kotijäsenvaltion toimivaltaiselle viranomaiselle ja toimivaltainen viranomainen on suostunut siihen, 46 artiklassa tarkoitetuilta erillisyhtiöiltä saatavat korvaukset voidaan myös vähentää edelleenvakuutuksena.
Toimivaltaisten viranomaisten luvalla voidaan käyttää tilastollisia menetelmiä vakuutusmaksujen kohdentamiseksi.
4. Korvausperusteinen tulos lasketaan seuraavalla tavalla käyttäen direktiivin 73/239/ETY liitteessä olevassa A kohdassa lueteltujen vakuutusluokkien 11, 12 ja 13 osalta saatavia, korvausvastuuta ja takaisin saatuja korvauksia, joita korotetaan 50 prosenttia.
Direktiivin 73/239/ETY liitteessä olevassa A kohdassa luetelluissa muissa vakuutusluokissa kuin 11, 12 ja 13 korvausvastuuta ja takaisin saatuja korvauksia voidaan korottaa tämän direktiivin 55 artiklan 2 kohdassa tarkoitetun menettelyn mukaisesti enintään 50 prosenttia erityisten jälleenvakuutustoimintojen tai -sopimustyyppien osalta kyseisten toimintojen tai sopimusten erityispiirteiden huomioon ottamiseksi.
Maksetut saatavat, vähentämättä niistä edelleenvakuuttajien maksamia saatavia, 1 kohdassa määritellyltä jaksolta lasketaan yhteen.
Näin saatuun summaan lisätään korvausvastuuta koskevan vastuuvelan määrä viimeksi kuluneen tilikauden lopussa.
Tästä summasta vähennetään 1 kohdassa mainittuja jaksoja koskevat takaisin saadut korvaukset.
Jäljellä olevasta summasta vähennetään korvausvastuuta koskevan vastuuvelan määrä laskettuna viimeistä tilikautta, jolta on tehty tilinpäätös, edeltävän toisen tilikauden alussa. Jos 1 kohdassa vahvistettu viiteajanjakso on seitsemän tilikautta, vähennetään korvausvastuuta koskevan vastuuvelan määrä laskettuna viimeistä tilikautta, jolta on tehty tilinpäätös, edeltävän kuudennen tilikauden alussa.
Edellä 1 kohdassa määritellyn viiteajanjakson mukaisesti joko yksi kolmasosa tai yksi seitsemäsosa näin saadusta kokonaismäärästä jaetaan kahteen osaan, joista ensimmäinen käsittää enintään 35 000 000 euroa ja toinen yli menevän osan; ensimmäisestä otetaan 26 prosenttia ja jälkimmäisestä 23 prosenttia ja lasketaan ne yhteen.
Näin laskettu summa kerrotaan suhdeluvulla, joka saadaan vertaamalla yrityksen kolmen viimeksi kuluneen tilikauden omalle vastuulle jäävien korvausmenojen summaa, josta on vähennetty edelleenvakuutuksesta saatavat korvaukset, korvausmenojen bruttomäärään; tämän suhdeluvun on kuitenkin aina oltava vähintään 50 prosenttia. Jälleenvakuutusyrityksen kotijäsenvaltion toimivaltaiselle viranomaiselle toimittaman selvityksiin perustuvan hakemuksen perusteella ja viranomaisen suostumuksella 46 artiklassa mainituilta erillisyhtiöiltä saatavat korvaukset voidaan myös vähentää edelleenvakuutuksena.
Toimivaltaisten viranomaisten luvalla voidaan käyttää tilastollisia menetelmiä korvausten, vastuuvelan ja takaisin saatujen korvausten kohdentamiseksi.
5. Jos 2, 3 ja 4 kohdan mukaisesti laskettu vaadittu solvenssimarginaali on alhaisempi kuin edeltävän vuoden vaadittu solvenssimarginaali, vaaditun solvenssimarginaalin on oltava vähintään yhtä suuri kuin edeltävän vuoden vaadittu solvenssimarginaali kerrottuna viimeisen tilikauden lopussa lasketun korvausvastuuta koskevan vastuuvelan määrän ja viimeisen tilikauden alussa lasketun korvausvastuuta koskevan vastuuvelan määrän välisellä suhdeluvulla. Tällöin vastuuvelan määrä on laskettava ilman edelleenvakuutuskorvauksia. Suhdeluku voi kuitenkin olla enintään 1.
6. Lisäksi 3 kohdan viidennessä alakohdassa ja 4 kohdan seitsemännessä alakohdassa mainittuihin osuuksiin sovellettavat prosenttiluvut on alennettava yhteen kolmasosaan teknisesti henkivakuutustoiminnan tavoin harjoitettavan sairausvakuutustoimintaan liittyvän jälleenvakuutustoiminnan tapauksessa, jos
a)
suoritetut vakuutusmaksut lasketaan sairastuvuustaulukoiden perusteella vakuutusmatemaattisia menetelmiä käyttäen;
b)
eliniän pitenemisen varalta muodostetaan varaus;
c)
riittävän suuren varmuuslisän muodostamiseksi peritään lisämaksua;
d)
vakuutusyritys voi irtisanoa sopimuksen viimeistään kolmannen vakuutusvuoden loppuun mennessä;
e)
sopimuksessa säädetään mahdollisuudesta korottaa vakuutusmaksuja tai alentaa korvaussuorituksia myös voimassa olevien sopimusten osalta.
38 artikla
Henkijälleenvakuutustoiminnan vaadittu solvenssimarginaali
1. Henkijälleenvakuutustoiminnan vaadittu solvenssimarginaali on määritettävä 37 artiklan mukaisesti.
2. Sen estämättä, mitä tämän artiklan 1 kohdassa säädetään, kotijäsenvaltio voi säätää, että sijoitusrahastoihin tai lisäetuihin oikeuttaviin sopimuksiin liittyvissä, direktiivin 2002/83/EY 2 artiklan 1 kohdan a alakohdassa tarkoitettujen vakuutusten jälleenvakuutusluokissa ja kyseisen direktiivin 2 artiklan 1 kohdan b alakohdassa sekä 2 artiklan 2 kohdan b, c, d ja e alakohdassa tarkoitetussa toiminnassa vaadittu solvenssimarginaali määritetään direktiivin 2002/83/EY 28 artiklan mukaisella tavalla.
39 artikla
Samanaikaisesti sekä vahinkojälleen- että henkijälleenvakuutustoimintaa harjoittavan jälleenvakuutusyrityksen vaadittu solvenssimarginaali
1. Kotijäsenvaltion on vaadittava, että jokaisella jälleenvakuutusyrityksellä, joka harjoittaa sekä vahinko- että henkijälleenvakuutustoimintaa, on käytettävissään solvenssimarginaali, joka kattaa sekä vahinko- että henkijälleenvakuutustoiminnan vaadittujen solvenssimarginaalien kokonaismäärän, joka on määritettävä tämän direktiivin 37 ja 38 artiklan mukaisesti.
2. Jos käytettävissä oleva solvenssimarginaali jää alle tämän artiklan 1 kohdassa vaaditun tason, toimivaltaisten viranomaisten on toteutettava tämän direktiivin 42 ja 43 artiklassa säädetyt toimenpiteet.
3 jakso
Takuurahasto
40 artikla
Takuurahaston määrä
1. Yksi kolmasosa 37, 38 ja 39 artiklassa määritellystä vaaditusta solvenssimarginaalista muodostaa takuurahaston. Rahasto on muodostettava 36 artiklan 1, 2 ja 3 kohdassa sekä kotijäsenvaltion toimivaltaisen viranomaisen suostumuksella 36 artiklan 4 kohdan c alakohdassa luetelluista eristä.
2. Takuurahaston on oltava vähintään 3 000 000 euroa.
Jäsenvaltio voi jälleenvakuutusalan kytkösyritysten osalta säätää, että niiden vähimmäistakuurahaston on oltava vähintään miljoona euroa.
41 artikla
Takuurahaston määrän tarkistaminen
1. Edellä 40 artiklan 2 kohdassa säädetyt euromääräiset määrät on tarkistettava vuosittain, ensimmäisen kerran 10 päivänä joulukuuta 2007, Eurostatin julkaisemassa, kaikki jäsenvaltiot kattavassa Euroopan kuluttajahintaindeksissä tapahtuvien muutosten ottamiseksi huomioon.
Näitä määriä tarkistetaan ilman eri toimenpiteitä siten, että euromääräistä perusarvoa korotetaan yleisessä kuluttajahintaindeksissä tämän direktiivin voimaantulon ja tarkistuspäivän välisenä aikana tapahtuneen prosentuaalisen muutoksen verran ja arvo pyöristetään ylöspäin lähimpään 100 000 eurolla jaolliseen määrään.
Jos prosentuaalinen muutos on viimeisimmän tarkistuksen jälkeen alle viisi prosenttia, tarkistusta ei suoriteta.
2. Komissio ilmoittaa vuosittain Euroopan parlamentille ja neuvostolle tarkistuksesta ja 1 kohdassa tarkoitetun tarkistetun määrän.
4 LUKU
Taloudellisissa vaikeuksissa olevat tai säännösten vastaisesti toimivat jälleenvakuutusyritykset ja toimiluvan peruuttaminen
42 artikla
Taloudellisissa vaikeuksissa olevat jälleenvakuutusyritykset
1. Jos jälleenvakuutusyritys ei noudata 32 artiklaa, sen kotijäsenvaltion toimivaltainen viranomainen voi kieltää varojen vapaan hallinnan ilmoitettuaan aikomuksestaan vastaanottavien jäsenvaltioiden toimivaltaisille viranomaisille.
2. Jotta sellaisen jälleenvakuutusyrityksen taloudellinen asema, jonka solvenssimarginaali ei ole 37, 38 ja 39 artiklassa säädettyjen vähimmäisvaatimusten mukainen, voitaisiin palauttaa ennalleen, yrityksen kotijäsenvaltion toimivaltaisen viranomaisen on vaadittava, että sen hyväksyttäväksi esitetään tervehdyttämissuunnitelma.
Jos toimivaltainen viranomainen katsoo, että jälleenvakuutusyrityksen taloudellinen asema heikkenee edelleen, se voi poikkeustapauksissa rajoittaa myös yrityksen varojen vapaata hallintaa tai kieltää sen. Toimivaltaisen viranomaisen on sen jälkeen ilmoitettava kaikista toteuttamistaan toimenpiteistä niille muiden jäsenvaltioiden viranomaisille, joiden alueella jälleenvakuutusyritys harjoittaa liiketoimintaansa, ja kyseisten viranomaisten on ensiksi mainitun viranomaisen pyynnöstä toteutettava samat toimenpiteet.
3. Jos solvenssimarginaali ei ole 40 artiklassa määritellyn takuurahaston mukainen, kotijäsenvaltion toimivaltaisen viranomaisen on vaadittava jälleenvakuutusyritystä toimittamaan viranomaisen hyväksyttäväksi lyhyen aikavälin rahoitussuunnitelma.
Toimivaltainen viranomainen voi myös rajoittaa jälleenvakuutusyrityksen varojen vapaata hallintaa tai kieltää sen kokonaan. Sen on ilmoitettava asiasta kaikkien jäsenvaltioiden viranomaisille, joiden on toteutettava ilmoituksen antaneen viranomaisen pyynnöstä samat toimenpiteet.
4. Kunkin jäsenvaltion on toteutettava tarpeelliset toimenpiteet voidakseen kansallisen lainsäädäntönsä mukaisesti kieltää alueellaan sijaitsevien varojen vapaan hallinnan 1, 2 ja 3 kohdassa säädetyissä tapauksissa jälleenvakuutusyrityksen kotijäsenvaltion pyynnöstä, jonka on osoitettava ne varat, joihin toimenpiteet kohdistetaan.
43 artikla
Taloudellisen aseman tervehdyttämissuunnitelma
1. Jäsenvaltioiden on varmistettava, että toimivaltaisilla viranomaisilla on toimivalta vaatia jälleenvakuutusyrityksiltä taloudellisen aseman tervehdyttämissuunnitelmaa, jos toimivaltaiset viranomaiset katsovat, että yritysten jälleenvakuutussopimuksista johtuvat velvoitteet ovat uhattuina.
2. Tervehdyttämissuunnitelmassa on oltava kolmelta seuraavalta tilikaudelta vähintään seuraavat tiedot tai selvitykset:
a)
arviot hallintokustannuksista, erityisesti juoksevista yleiskuluista ja palkkioista;
b)
suunnitelma, jossa on yksityiskohtaiset arviot tuloista ja menoista tulevien ja menevien jälleenvakuutusten osalta;
c)
taseen kehittymistä koskeva ennuste;
d)
arviot vakuutusliikkeestä johtuvien velvoitteiden ja vaaditun solvenssimarginaalin kattamiseen tarkoitetuista varoista;
e)
yleinen edelleenvakuutuspolitiikka.
3. Jos jälleenvakuutusyrityksen taloudellinen asema on heikkenemässä ja jälleenvakuutusyrityksen sopimusvelvoitteet ovat uhattuina, jäsenvaltioiden on varmistettava, että toimivaltaisilla viranomaisilla on valtuudet velvoittaa jälleenvakuutusyritykset pitämään korkeampaa vaadittua solvenssimarginaalia sen varmistamiseksi, että jälleenvakuutusyritys kykenee täyttämään solvenssivaatimukset lähitulevaisuudessa. Korkeamman vaaditun solvenssimarginaalin tason on perustuttava 1 kohdassa tarkoitettuun taloudellisen aseman tervehdyttämissuunnitelmaan.
4. Jäsenvaltioiden on varmistettava, että toimivaltaisilla viranomaisilla on valtuudet alentaa kaikkien käytettävissä olevaan solvenssimarginaaliin hyväksyttävien erien arvoa varsinkin, jos näiden erien markkina-arvossa on tapahtunut merkittäviä muutoksia viimeisen tilikauden päättymisen jälkeen.
5. Jäsenvaltioiden on varmistettava, että toimivaltaisilla viranomaisilla on valtuudet pienentää 37, 38 ja 39 artiklan mukaisesti määritettyä edelleenvakuutustoimintaan perustuvaa alennusta solvenssimarginaaliin, jos
a)
edelleenvakuutussopimusten luonne tai laatu on muuttunut merkittävästi viimeksi kuluneesta tilikaudesta;
b)
edelleenvakuutussopimuksiin liittyvää riskinsiirtoa ei tapahdu tai se on rajallista.
6. Jos toimivaltaiset viranomaiset ovat vaatineet jälleenvakuutusyritykseltä tämän artiklan 1 kohdan mukaisen taloudellisen aseman tervehdyttämissuunnitelman, ne eivät saa myöntää 18 artiklan mukaista todistusta, jos ne katsovat, että yrityksen jälleenvakuutussopimuksista johtuvat velvollisuudet ovat uhattuina mainitussa 1 kohdassa tarkoitetulla tavalla.
44 artikla
Toimiluvan peruuttaminen
1. Kotijäsenvaltion toimivaltainen viranomainen voi peruuttaa jälleenvakuutusyritykselle antamansa toimiluvan, jos yritys
a)
ei käytä toimilupaa 12 kuukauden kuluessa, luopuu siitä nimenomaisesti tai lopettaa liiketoimintansa yli kuudeksi kuukaudeksi, jollei kyseinen jäsenvaltio ole säätänyt, että toimilupa raukeaa näissä tapauksissa;
b)
ei enää täytä toimiluvan saamisen edellytyksiä;
c)
ei ole voinut määräajassa toteuttaa 42 artiklassa tarkoitetussa tervehdyttämis- tai rahoitussuunnitelmassa vahvistettuja toimenpiteitä; ja
d)
laiminlyö törkeästi siihen sovellettavan lainsäädännön perusteella sille kuuluvia velvoitteita.
Jos toimilupa peruutetaan tai raukeaa, kotijäsenvaltion toimivaltaisen viranomaisen on ilmoitettava asiasta muiden jäsenvaltioiden toimivaltaisille viranomaisille, joiden on toteutettava aiheelliset toimenpiteet estääkseen sen, että kyseinen yritys aloittaa uuden liiketoiminnan niiden alueella joko sijoittautumisoikeuden tai palveluiden tarjoamisen vapauden perusteella.
2. Toimiluvan peruuttamispäätös on perusteltava yksityiskohtaisesti ja annettava tiedoksi kyseiselle jälleenvakuutusyritykselle.
IV OSASTO
RAJOITETTUA JÄLLEENVAKUUTUSTA JA ERILLISYHTIÖITÄ KOSKEVAT SÄÄNNÖKSET
45 artikla
Rajoitettu jälleenvakuutus
1. Kotijäsenvaltio voi antaa rajoitetun jälleenvakuutuksen harjoittamista koskevia erityissäännöksiä, jotka koskevat:
-
kaikkiin sopimuksiin sisällytettäviä pakollisia ehtoja,
-
asianmukaisia hallinto- ja kirjanpitomenettelyjä, riittäviä sisäisiä valvontamekanismeja ja riskinhallintaa koskevia vaatimuksia,
-
tilinpäätöstietoja, toiminnan vakautta koskevia tietoja ja tilastotietoja,
-
vakuutusteknisen vastuuvelan määrittelyä, jotta varmistetaan sen asianmukaisuus, luotettavuus ja objektiivisuus,
-
vakuutusteknisen vastuuvelan kattavien varojen sijoittamista siten, että otetaan huomioon jälleenvakuutusyrityksen harjoittaman liiketoiminnan laatu ja erityisesti odotettavissa olevien korvausmaksujen luonne, määrä ja kesto sen tekemien sijoitusten riittävyyden, likviditeetin, varmuuden, laadun, kannattavuuden ja yhteensopivuuden turvaamiseksi,
-
jälleenvakuutusyrityksiltä rajoitetussa jälleenvakuutuksessa edellytettäviä käytettävissä olevaa solvenssimarginaalia, vaadittua solvenssimarginaalia ja vähimmäistakuurahastoa koskevia sääntöjä.
2. Avoimuuden nimissä jäsenvaltioiden on toimitettava komissiolle viipymättä kaikki kansallisen lainsäädännön nojalla antamansa 1 kohdan mukaiset säännökset.
46 artikla
Erillisyhtiöt
1. Jos jäsenvaltio päättää hyväksyä tässä direktiivissä tarkoitetun erillisyhtiön perustamisen omalle alueelleen, sen on vaadittava siihen virallinen ennakkohyväksyntä.
2. Jäsenvaltion, johon erillisyhtiö perustetaan, on säädettävä tällaisen yhtiön toimintaa koskevat ehdot. Jäsenvaltioiden on erityisesti annettava säännöksiä, jotka koskevat
-
luvan soveltamisalaa,
-
kaikkiin sopimuksiin sisällytettäviä pakollisia ehtoja,
-
erillisyhtiötä johtavien henkilöiden hyvää mainetta ja ammattipätevyyttä koskevia edellytyksiä,
-
määräomistusyhteyksiä erillisyhtiöissä omistavien osakkaiden tai jäsenten soveliaisuutta ja luotettavuutta koskevia vaatimuksia,
-
asianmukaisia hallinto- ja kirjanpitomenettelyjä, riittäviä sisäisiä valvontamekanismeja ja riskinhallintaa koskevia vaatimuksia,
-
tilinpäätöstietoja, toiminnan vakautta koskevia tietoja ja tilastotietoja koskevia vaatimuksia,
-
erillisyhtiöiden solvenssimarginaalia koskevia vaatimuksia.
3. Avoimuuden vuoksi jäsenvaltioiden on toimitettava komissiolle viipymättä kaikki kansallisessa lainsäädännössään 2 kohdan soveltamiseksi antamansa säännökset.
V OSASTO
SIJOITTAUTUMISOIKEUTTA JA PALVELUIDEN TARJOAMISEN VAPAUTTA KOSKEVAT SÄÄNNÖKSET
47 artikla
Säännösten vastaisesti toimivat jälleenvakuutusyritykset
1. Jos vastaanottavan jäsenvaltion toimivaltaiset viranomaiset toteavat, että jälleenvakuutusyritys, jolla on sivukonttori sen alueella tai joka harjoittaa sen alueella liiketoimintaa palveluiden tarjoamisen vapauden perusteella, ei noudata tässä valtiossa siihen sovellettavia säännöksiä, niiden on vaadittava kyseistä jälleenvakuutusyritystä lopettamaan säännösten vastainen toiminta. Viranomaisten on samanaikaisesti ilmoitettava havainnoistaan kotijäsenvaltion toimivaltaiselle viranomaiselle.
Jos jälleenvakuutusyritys edelleenkin rikkoo vastaanottavassa jäsenvaltiossa siihen sovellettavia säännöksiä huolimatta kotijäsenvaltion toimivaltaisen viranomaisen toteuttamista toimenpiteistä tai siksi, että toimenpiteet osoittautuvat riittämättömiksi, vastaanottava jäsenvaltio voi ilmoitettuaan asiasta kotijäsenvaltion toimivaltaisille viranomaisille toteuttaa aiheelliset toimenpiteet estääkseen säännösten vastaisen toiminnan jatkumisen tai rangaistakseen siitä ja, jos se on ehdottoman tarpeellista, estää kyseistä jälleenvakuutusyritystä tekemästä uusia jälleenvakuutussopimuksia sen alueella. Jäsenvaltioiden on huolehdittava siitä, että tällaisten toimenpiteiden edellyttämät oikeudelliset asiakirjat voidaan niiden alueella antaa tiedoksi jälleenvakuutusyrityksille.
2. Toimenpide, joka on toteutettu 1 kohdan mukaisesti ja joka sisältää seuraamuksia tai rajoituksia jälleenvakuutusliikkeen harjoittamiselle, on perusteltava asianmukaisesti ja annettava tiedoksi kyseiselle jälleenvakuutusyritykselle.
48 artikla
Jälleenvakuutusyrityksen purkaminen
Jos jälleenvakuutusyritys puretaan, sivukonttorin välityksellä tai palvelujen tarjoamisen vapauden perusteella tehdyistä sopimuksista johtuvat velvoitteet on täytettävä samalla tavalla kuin tämän yrityksen muista vakuutussopimuksista johtuvat sitoumukset.
VI OSASTO
JÄLLEENVAKUUTUSYRITYKSET, JOIDEN KOTIPAIKKA ON YHTEISÖN ULKOPUOLELLA JA JOTKA HARJOITTAVAT JÄLLEENVAKUUTUSTOIMINTAA YHTEISÖSSÄ
49 artikla
Jälleenvakuutusliikkeen toimintaa koskevat periaatteet ja edellytykset
Jäsenvaltiot eivät saa soveltaa jälleenvakuutusyrityksiin, joiden kotipaikka sijaitsee yhteisön ulkopuolella ja jotka ovat aloittamassa tai harjoittavat jälleenvakuutustoimintaa niiden alueella, säännöksiä, joiden mukaisesti kyseisiin yrityksiin sovelletaan suotuisampaa kohtelua kuin jälleenvakuutusyrityksiin, joiden kotipaikka sijaitsee kyseisessä jäsenvaltiossa.
50 artikla
Kolmansien maiden kanssa tehdyt sopimukset
1. Komissio voi ehdottaa neuvostolle sellaisten sopimusten neuvottelemista yhden tai useamman kolmannen maan kanssa, jotka koskevat seuraaviin yrityksiin kohdistuvan valvonnan harjoittamisen keinoja:
a)
jälleenvakuutusyritykset, joiden kotipaikka sijaitsee kolmannessa maassa ja jotka harjoittavat jälleenvakuutustoimintaa yhteisössä;
b)
jälleenvakuutusyritykset, joiden kotipaikka sijaitsee yhteisössä ja jotka harjoittavat jälleenvakuutustoimintaa kolmannen maan alueella.
2. Edellä 1 kohdassa tarkoitetuilla sopimuksilla on pyrittävä erityisesti varmistamaan kunkin sopimuspuolen alueella sijaitseville jälleenvakuutusyrityksille yhtäläisen vakavaraisuussääntelyn perusteella tehokas markkinoillepääsy, ja niissä on määrättävä jälleenvakuutusta koskevien valvontasääntöjen ja -käytäntöjen vastavuoroisesta tunnustamisesta. Lisäksi niillä on pyrittävä varmistamaan, että
a)
jäsenvaltioiden toimivaltaiset viranomaiset saavat sellaisten jälleenvakuutusyritysten valvonnan kannalta välttämättömät tiedot, joiden kotipaikka sijaitsee yhteisössä ja jotka harjoittavat toimintaa kyseisten kolmansien maiden alueella;
b)
kolmansien maiden toimivaltaiset viranomaiset saavat sellaisten jälleenvakuutusyritysten valvonnan kannalta välttämättömät tiedot, joiden kotipaikka sijaitsee niiden alueella ja jotka harjoittavat toimintaa yhteisössä.
3. Rajoittamatta perustamissopimuksen 300 artiklan 1 ja 2 kohdan soveltamista komissio tarkastelee Euroopan vakuutus- ja työeläkekomitean avustuksella tämän artiklan 1 kohdassa tarkoitettujen neuvottelujen tulosta ja siitä johtuvaa tilannetta.
VII OSASTO
KOLMANNEN VALTION LAINSÄÄDÄNNÖN SOVELTAMISALAAN KUULUVAN EMOYRITYKSEN TYTÄRYRITYKSIIN TAIKKA TÄLLAISEN EMOYRITYKSEN SUORITTAMIIN OMISTUSYHTEYKSIEN HANKINTOIHIN SOVELLETTAVAT SÄÄNNÖT
51 artikla
Jäsenvaltioiden komissiolle toimittamat tiedot
Jäsenvaltioiden toimivaltaisten viranomaisten on ilmoitettava komissiolle ja muiden jäsenvaltioiden toimivaltaisille viranomaisille:
a)
yhden tai useamman sellaisen emoyrityksen suoraan tai välillisesti omistamalle tytäryritykselle myönnetystä toimiluvasta, johon sovelletaan kolmannen maan lainsäädäntöä;
b)
jos tällainen emoyritys hankkii yhteisön jälleenvakuutusyrityksestä omistusyhteyden, joka muuttaisi viimeksi mainitun sen tytäryritykseksi.
Jos a alakohdassa tarkoitettu toimilupa myönnetään kolmannen maan lainsäädännön soveltamisalaan kuuluvan yhden tai useamman emoyrityksen suoraan tai välillisesti omistamalle tytäryritykselle, yritysryhmän rakenne on määritettävä ilmoituksessa, jonka toimivaltaiset viranomaiset tekevät komissiolle.
52 artikla
Yhteisön jälleenvakuutusyritysten kohtelu kolmansissa maissa
1. Jäsenvaltioiden on ilmoitettava komissiolle kaikista yleisistä vaikeuksista, jotka niiden jälleenvakuutusyritykset kohtaavat niiden sijoittautuessa kolmanteen maahan tai harjoittaessa taikka jatkaessaan siellä toimintaansa.
2. Komissio laatii määräajoin kertomuksen, jossa tarkastellaan 3 kohdan mukaisesti yhteisön jälleenvakuutusyritysten kolmansissa maissa saamaa kohtelua; kertomuksessa tarkastellaan yhteisön jälleenvakuutusyrityksen sijoittautumista kolmansiin maihin, omistusyhteyksien hankkimista kolmansien maiden jälleenvakuutusyrityksistä, kolmansiin maihin sijoittautuneiden yritysten harjoittamaa jälleenvakuutustoimintaa sekä rajatylittävää jälleenvakuutustoiminnan harjoittamista yhteisöstä kolmansiin maihin. Komissio toimittaa kertomukset ja tarvittaessa aiheelliset ehdotukset tai suositukset neuvostolle.
3. Jos komissio havaitsee joko 2 kohdassa tarkoitettujen kertomusten tai muiden tietojen perusteella, että jokin kolmas maa ei myönnä yhteisön jälleenvakuutusyritykselle tehokasta markkinoillepääsyä, komissio voi antaa neuvostolle suosituksia valtuuksista aiheellisten neuvottelujen käymiseksi yhteisön jälleenvakuutusyritysten markkinoillepääsyedellytysten parantamisesta.
4. Tämän artiklan mukaisten toimenpiteiden on oltava niiden velvoitteiden mukaisia, joita yhteisöllä on kansainvälisten sopimusten nojalla, erityisesti Maailman kauppajärjestössä.
VIII OSASTO
MUUT SÄÄNNÖKSET
53 artikla
Oikeus hakea muutosta tuomioistuimessa
Jäsenvaltioiden on varmistettava, että tämän direktiivin täytäntöönpanoa varten annettujen lakien, asetusten ja hallinnollisten määräysten soveltamiseksi tehtyihin jälleenvakuutusyritystä koskeviin päätöksiin voidaan hakea muutosta tuomioistuimessa.
54 artikla
Jäsenvaltioiden ja komission yhteistyö
1. Jäsenvaltioiden on tehtävä yhteistyötä keskenään yhteisössä harjoitettavan jälleenvakuutusvalvonnan ja tämän direktiivin soveltamisen helpottamiseksi.
2. Komission ja jäsenvaltioiden toimivaltaisten viranomaisten on toimittava tiiviissä yhteistyössä helpottaakseen jälleenvakuutuksen valvontaa yhteisössä ja tutkiakseen kaikkia tämän direktiivin soveltamisessa mahdollisesti ilmeneviä vaikeuksia.
55 artikla
Komiteamenettely
1. Komissiota avustaa Euroopan vakuutus- ja työeläkekomitea.
2. Jos tähän kohtaan viitataan, sovelletaan päätöksen 1999/468/EY 5 ja 7 artiklassa säädettyä menettelyä ottaen huomioon mainitun päätöksen 8 artiklan säännökset.
Päätöksen 1999/468/EY 5 artiklan 6 kohdassa säädetty määräaika vahvistetaan kolmeksi kuukaudeksi.
3. Komitea vahvistaa työjärjestyksensä.
56 artikla
Täytäntöönpanotoimenpiteet
Seuraavat tämän direktiivin täytäntöönpanotoimenpiteet on hyväksyttävä 55 artiklan 2 kohdassa tarkoitetun menettelyn mukaisesti:
a)
liitteessä I säädettyjen yhtiömuotojen luettelon laajentaminen;
b)
36 artiklassa lueteltujen solvenssimarginaalin muodostavien erien täsmentäminen uusien rahoitusvälineiden luomisen huomioon ottamiseksi;
c)
37 artiklan 3 ja 4 kohdassa säädetyn vaaditun solvenssimarginaalin laskennassa käytettyjen vakuutusmaksujen tai korvausvastuun määrien korottaminen muissa kuin direktiivin 73/239/ETY liitteessä olevassa A kohdassa luetelluissa vakuutusluokissa 11, 12 ja 13 enintään 50 prosenttia erityisten jälleenvakuutustoimintojen tai sopimustyyppien osalta kyseisten toimintojen tai sopimusten erityispiirteiden huomioon ottamiseksi;
d)
40 artiklan 2 kohdassa säädetyn takuurahaston vähimmäismäärän muuttaminen talous- ja rahoituskehityksen huomioon ottamiseksi;
e)
2 artiklan määritelmien selventäminen sen varmistamiseksi, että tätä direktiiviä sovelletaan yhteisössä yhdenmukaisesti.
IX OSASTO
VOIMASSA OLEVIEN DIREKTIIVIEN MUUTTAMINEN
57 artikla
Direktiivin 73/239/ETY muuttaminen
Muutetaan direktiivi 73/239/ETY seuraavasti:
1)
Korvataan 12 a artiklan 1 ja 2 kohta seuraavasti:
”1. Asianomaisen toisen jäsenvaltion toimivaltaisia viranomaisia on kuultava ennen kuin toimilupa myönnetään vahinkovakuutusyritykselle,
a)
joka on toisessa jäsenvaltiossa toimiluvan saaneen vakuutus- tai jälleenvakuutusyrityksen tytäryritys; tai
b)
joka on toisessa jäsenvaltiossa toimiluvan saaneen vakuutus- tai jälleenvakuutusyrityksen emoyrityksen tytäryritys; tai
c)
jossa määräysvalta on samalla luonnollisella henkilöllä tai oikeushenkilöllä kuin toisessa jäsenvaltiossa toimiluvan saaneessa vakuutus- tai jälleenvakuutusyrityksessä.
2. Luottolaitosten tai sijoituspalveluyritysten valvonnasta vastaavia toisen jäsenvaltion toimivaltaisia viranomaisia on kuultava ennen kuin toimilupa myönnetään vahinkovakuutusyritykselle,
a)
joka on yhteisössä toimiluvan saaneen luottolaitoksen tai sijoituspalveluyrityksen tytäryritys; tai
b)
joka on yhteisössä toimiluvan saaneen luottolaitoksen tai sijoituspalveluyrityksen emoyrityksen tytäryritys; tai
c)
jossa määräysvalta on samalla luonnollisella henkilöllä tai oikeushenkilöllä kuin yhteisössä toimiluvan saaneessa luottolaitoksessa tai sijoituspalveluyrityksessä.”
2)
Lisätään 13 artiklan 2 kohtaan alakohta seuraavasti:
”Vakuutusyrityksen kotijsenvaltio ei saa kieltyty hyvksymst jlleenvakuutusyrityksen tai vakuutusyrityksen vakavaraisuuteen liittyvin perustein jlleenvakuutussopimusta, jonka vakuutusyritys on tehnyt jlleenvakuutuksesta 16 päivänä marraskuuta 2005 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2005/68/EY (24) nojalla toimiluvan saaneen jlleenvakuutusyrityksen taikka tmn direktiivin tai henkivakuutuksesta 5 päivänä marraskuuta 2002 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2002/83/EY (25) nojalla toimiluvan saaneen vakuutusyrityksen kanssa.
3)
Korvataan 15 artiklan 2 ja 3 kohta seuraavasti:
”2. Kotijäsenvaltion on vaadittava kaikkia vakuutusyrityksiä kattamaan tämän direktiivin 15 a artiklassa tarkoitettu vakuutustekninen vastuuvelka ja tasoitusvastuu yhtä suurilla ja toisiaan vastaavilla varoilla direktiivin 88/357/ETY 6 artiklan mukaisesti. Yhteisössä oleviin riskitilanteisiin liittyvien varojen on sijaittava yhteisössä. Jäsenvaltiot eivät saa vaatia vakuutusyrityksiä sijoittamaan varojaan tiettyyn jäsenvaltioon. Kotijäsenvaltio voi kuitenkin sallia lievemmät varojen sijaintia koskevat säännöt.
3. Jäsenvaltiot eivät saa käyttää eivätkä ottaa käyttöön vakuutusteknisen vastuuvelan muodostamiseksi bruttovarausjärjestelmää, joka edellyttää varojen sitomista jälleenvakuuttajan vakuutusmaksuvastuun ja korvausvastuun kattamiseksi, jos jälleenvakuuttaja on direktiivin 2005/68/EY nojalla toimiluvan saanut jälleenvakuutusyritys taikka tämän direktiivin tai direktiivin 2002/83/EY nojalla toimiluvan saanut vakuutusyritys.
Jos kotijäsenvaltio sallii vakuutusteknisen vastuuvelan kattamisen saatavilla jälleenvakuuttajalta, joka ei ole direktiivin 2005/68/EY nojalla toimiluvan saanut jälleenvakuutusyritys eikä tämän direktiivin eikä direktiivin 2002/83/EY nojalla toimiluvan saanut vakuutusyritys, sen on määritettävä tällaisten saatavien hyväksymisen edellytykset.”
4)
Muutetaan 16 artiklan 2 kohta seuraavasti:
a)
korvataan ensimmäisen alakohdan b alakohta seuraavasti:
”b)
rahastot ja varaukset (sidotut ja vapaat), jotka eivät vastaa vakuutusliikkeestä aiheutuvia velvoitteita ja joita ei ole luokiteltu tasoitusvastuuksi;”
b)
korvataan neljännen alakohdan johdantolause ja a alakohta seuraavasti:
”Käytettävissä olevasta solvenssimarginaalista vähennetään myös seuraavat erät:
a)
vakuutusyrityksen omistusyhteydet
-
tämän direktiivin 6 artiklassa, 2002/83/EY 4 artiklassa tai Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 98/78/EY 1 artiklan b kohdassa tarkoitetuissa vakuutusyrityksissä,
-
direktiivin 2005/68/EY 3 artiklassa tarkoitetuissa jälleenvakuutusyrityksissä tai direktiivin 98/78/EY 1 artiklan 1 kohdassa tarkoitetuissa yhteisöön kuulumattomien maiden jälleenvakuutusyrityksissä,
-
direktiivin 98/78/EY 1 artiklan i kohdan mukaisissa vakuutushallintayhtiöissä,
-
Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2000/12/EY 1 artiklan 1 ja 5 kohdassa tarkoitetuissa luottolaitoksissa ja rahoituslaitoksissa,
-
neuvoston direktiivin 93/22/ETY 1 artiklan 2 kohdassa ja neuvoston direktiivin 93/6/ETY 2 artiklan 4 ja 7 kohdassa tarkoitetuissa sijoituspalveluyrityksissä ja luottolaitoksissa.”
5)
Muutetaan 16 a artikla seuraavasti:
a)
korvataan 3 kohdan seitsemäs alakohta seuraavasti:
”Näin laskettu summa kerrotaan suhdeluvulla, joka saadaan jakamalla yrityksen kolmen viimeksi kuluneen tilikauden korvauskulujen määrä, josta on vähennetty jälleenvakuutuksesta saatavat korvaukset, korvauskulujen bruttomäärällä; tämä suhdeluku ei kuitenkaan koskaan saa olla pienempi kuin 50 prosenttia. Jos vakuutusyritys on tehnyt perustellun hakemuksen kotijäsenvaltion toimivaltaiselle viranomaiselle ja toimivaltainen viranomainen on suostunut siihen, direktiivin 2005/68/EY 46 artiklassa tarkoitetuilta erillisyhtiöiltä saatavat korvaukset voidaan myös vähentää jälleenvakuutuksena.”
b)
korvataan 4 kohdan seitsemäs alakohta seuraavasti:
”Näin laskettu summa kerrotaan suhdeluvulla, joka saadaan jakamalla yrityksen kolmen viimeksi kuluneen tilikauden korvauskulujen määrä, josta on vähennetty jälleenvakuutuksesta saatavat korvaukset, korvauskulujen bruttomäärällä; tämä suhdeluku ei kuitenkaan koskaan saa olla pienempi kuin 50 prosenttia. Jos vakuutusyritys on tehnyt perustellun hakemuksen kotijäsenvaltion toimivaltaiselle viranomaiselle ja toimivaltainen viranomainen on suostunut siihen, direktiivin 2005/68/EY 46 artiklassa tarkoitetuilta erillisyhtiöiltä saatavat korvaukset voidaan myös vähentää jälleenvakuutuksena.”
6)
Lisätään artikla seuraavasti:
”17 b artikla
1. Kunkin jäsenvaltion on vaadittava, että ne vakuutusyritykset, joiden kotipaikka sijaitsee sen alueella ja jotka harjoittavat jälleenvakuutustoimintaa, perustavat direktiivin 2005/68/EY 40 artiklassa tarkoitetun vähimmäistakuurahaston, joka kattaa sen koko liiketoiminnan, jos jokin seuraavista edellytyksistä täyttyy:
a)
jälleenvakuutusmaksujen osuus vakuutusmaksujen kokonaismäärästä on yli 10 prosenttia;
b)
jälleenvakuutusmaksujen määrä on yli 50 000 000 euroa;
c)
tulevista jälleenvakuutuksista johtuvien vastuuvelkojen osuus niiden vastuuvelkojen kokonaismäärästä on yli 10 prosenttia.
2. Kukin jäsenvaltio voi soveltaa direktiivin 2005/68/EY 34 artiklan säännöksiä 1 kohdassa tarkoitettujen vakuutusyritysten, joiden kotipaikka sijaitsee niiden alueella, harjoittamaan tulevaan jälleenvakuutustoimintaan, jos jokin mainitussa 1 kohdassa tarkoitetuista edellytyksistä täyttyy.
Siinä tapauksessa asianomaisen jäsenvaltion on vaadittava, että kaikki vakuutusyrityksen tulevista jälleenvakuutuksista johtuvien vastuuvelkojen kattamiseen tarkoitetut varat erotellaan ja että niitä hallinnoidaan ja ne järjestetään erillään vakuutusyrityksen ensivakuutustoiminnasta ilman siirtomahdollisuutta. Tässä tapauksessa, ja vain silloin kun kyseessä on tuleva jälleenvakuutustoiminta, vakuutusyrityksiin ei sovelleta direktiivin 92/49/ETY (26) 20, 21 ja 22 artiklaa eikä direktiivin 88/357/ETY liitettä I.
Jäsenvaltioiden on varmistettava, että niiden toimivaltaiset viranomaiset tarkistavat, että toisessa alakohdassa tarkoitettu erottelu on suoritettu.
3. Jos komissio päättää Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2005/68/EY 56 artiklan c kohdan nojalla korottaa kyseisen direktiivin 37 artiklan 3 ja 4 artiklassa säädetyn vaaditun solvenssimarginaalin laskennassa käytettyjä määriä, kunkin jäsenvaltion on sovellettava tämän artiklan 1 kohdassa tarkoitettujen vakuutusyritysten harjoittamaan tulevaan jälleenvakuutustoimintaan kyseisen direktiivin 35-39 artiklan säännöksiä.
7)
Korvataan 20 a artiklan 4 kohta seuraavasti:
”4. Jäsenvaltioiden on varmistettava, että toimivaltaisilla viranomaisilla on valtuudet pienentää 16 a artiklan mukaisesti määritettyä jälleenvakuutustoimintaan perustuvaa alennusta solvenssimarginaaliin, jos
a)
jälleenvakuutussopimusten luonne tai laatu on muuttunut merkittävästi viimeksi kuluneesta tilikaudesta;
b)
jälleenvakuutussopimuksiin liittyvää riskinsiirtoa ei tapahdu tai se on vähäistä.”
58 artikla
Direktiivin 92/49/ETY muuttaminen
Muutetaan direktiivi 92/49/ETY seuraavasti:
1)
Korvataan 15 artiklan 1 a kohta seuraavasti:
”1 a. Jos tämän artiklan 1 kohdassa tarkoitettujen omistusyhteyksien hankkija on toisessa jäsenvaltiossa toimiluvan saanut vakuutusyritys, jälleenvakuutusyritys, luottolaitos tai sijoituspalveluyritys tai sellaisen yrityksen emoyritys tai luonnollinen henkilö tai oikeushenkilö, jolla on määräysvalta sellaisessa yrityksessä, ja jos yrityksestä tulee mainitun yritysoston myötä ostajan tytäryritys tai se joutuu ostajan määräysvaltaan, yritysostoa on arvioitava direktiivin 73/239/ETY 12 a artiklassa tarkoitetussa ennakkokuulemisessa.”
2)
Korvataan 16 artiklan 4, 5 ja 6 kohta seuraavasti:
”4. Toimivaltaiset viranomaiset, jotka saavat luottamuksellisia tietoja 1 tai 2 kohdan mukaisesti, voivat käyttää tietoja tehtäviensä hoitamisessa ainoastaan
-
tarkastaakseen, onko vakuutusliikkeen aloittamista koskevat edellytykset täytetty, ja helpottaakseen tällaisen liiketoiminnan harjoittamisen valvontaa, erityisesti vakuutusteknisen vastuuvelan, solvenssimarginaalin, hallinto- ja kirjanpitomenetelmien ja sisäisen tarkastuksen menetelmien osalta,
-
määrätäkseen seuraamuksia,
-
haettaessa muutosta toimivaltaisten viranomaisten päätökseen hallinnollisessa muutoksenhaussa, tai
-
tuomioistuinmenettelyissä, jotka on aloitettu 53 artiklan mukaisesti tai tämän direktiivin tai muiden vakuutus- ja jälleenvakuutusyrityksiä koskevien direktiivien erityissäännösten mukaisesti.
5. Mitä 1 ja 4 kohdassa säädetään ei estä tietojen vaihtoa jäsenvaltiossa, kun samassa jäsenvaltiossa on kaksi tai useampi toimivaltainen viranomainen, tai jäsenvaltioiden kesken, kun tietoja vaihtavat toimivaltaiset viranomaiset ja
-
luottolaitosten ja muiden rahoituslaitosten virallisesta valvonnasta vastaavat viranomaiset ja rahoitusmarkkinoiden valvonnasta vastaavat viranomaiset,
-
vakuutus- ja jälleenvakuutusyritysten selvitystila- ja konkurssimenettelyihin sekä muuhun vastaavaan menettelyyn osallistuvat elimet, ja
-
vakuutus- ja jälleenvakuutusyritysten ja muiden rahoituslaitosten lakisääteisestä tilintarkastuksesta vastaavat henkilöt,
valvontatehtävien hoitamiseksi tai näiden tehtävien hoitamiseksi välttämättömien tietojen luovuttamiseksi elimille, jotka hoitavat pakollista purkamismenettelyä tai takuurahastoja. Näiden viranomaisten, elinten ja henkilöiden saamia tietoja koskee 1 kohdassa tarkoitettu salassapitovelvollisuus.
6. Sen estämättä, mitä 1-4 kohdassa säädetään, jäsenvaltiot voivat sallia tietojen vaihdon toimivaltaisten viranomaisten ja
-
sellaisten viranomaisten kesken, jotka ovat vastuussa vakuutus- tai jälleenvakuutusyritysten selvitystila- ja konkurssimenettelyyn sekä muuhun vastaavaan menettelyyn osallistuvien elinten valvonnasta, tai
-
sellaisten viranomaisten kesken, jotka ovat vastuussa vakuutusyritysten, jälleenvakuutusyritysten, luottolaitosten, sijoituspalveluyritysten ja muiden rahoituslaitosten lakisääteisiä tilintarkastuksia suorittavien henkilöiden valvonnasta, tai
-
vakuutus- tai jälleenvakuutusyritysten laillisuusvalvonnasta vastaavien riippumattomien vakuutusmatemaatikkojen sekä näiden vakuutusmatemaatikkojen valvonnasta vastuussa olevien elinten kesken.
Ensimmäisen alakohdan mukaista mahdollisuutta käyttävän jäsenvaltion on vaadittava, että vähintään seuraavat edellytykset täytetään:
-
tietoja käytetään ensimmäisessä alakohdassa tarkoitetun valvonnan tai laillisuusvalvonnan harjoittamiseen,
-
näin saatuja tietoja koskee 1 kohdassa säädetty salassapitovelvollisuus,
-
jos tiedot ovat lähtöisin toisesta jäsenvaltiosta, ne saa luovuttaa ainoastaan tiedot luovuttaneiden toimivaltaisten viranomaisten nimenomaisella suostumuksella ja tarvittaessa ainoastaan niihin tarkoituksiin, joita varten viranomaiset ovat antaneet suostumuksensa.
Jäsenvaltioiden on ilmoitettava komissiolle ja muille jäsenvaltioille niiden viranomaisten, henkilöiden ja elinten nimet, joille tämän kohdan nojalla voidaan antaa tietoja.”
3)
Muutetaan 21 artiklan 1 kohta seuraavasti:
a)
Korvataan johdantolause seuraavasti:
”1.
Kotijäsenvaltio voi olla antamatta vakuutusyritykselle lupaa kattaa vakuutusteknistä vastuuvelkaansa ja tasoitusvastuutaan muilla kuin seuraaviin luokkiin kuuluvilla varoilla:”
b)
Korvataan B alakohdan f alakohta seuraavasti:
”f)
saatavat jälleenvakuutuksenantajalta, myös jälleenvakuutuksenantajien osuudet vakuutusteknisestä vastuuvelasta ja jälleenvakuutuksesta 16 päivänä marraskuuta 2005 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2005/68/EY (27) 46 artiklassa tarkoitetuilta erillisyhtiöiltä.
c)
Korvataan C alakohdan kolmas alakohta seuraavasti:
”Tiettyjen varojen tai tietyn varojen luokan sisällyttäminen ensimmäisessä alakohdassa vahvistettuun luetteloon ei tarkoita sitä, että kaikki nämä varat voidaan ilman eri toimenpiteitä hyväksyä vakuutusteknisen vastuuvelan katteeksi. Kotijäsenvaltion on annettava tarkemmat määräykset hyväksyttävien varojen käyttöä koskevista edellytyksistä.”
4)
Korvataan 22 artiklan 1 kohdan johdantolause seuraavasti:
”1.
Kotijäsenvaltion on vaadittava, että vakuutusyritys saa sijoittaa vakuutusteknisistä vastuuvelkaa ja tasoitusvastuuta kattavista varoistaan enintään:”.
59 artikla
Direktiivin 98/78/EY muuttaminen
Muutetaan direktiivi 98/78/EY seuraavasti:
1)
Korvataan nimi seuraavasti:
”Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi 98/78/EY, annettu 27 päivänä lokakuuta 1998, vakuutus- tai jälleenvakuutusyritysryhmään kuuluvien vakuutus- ja jälleenvakuutusyritysten lisävalvonnasta”.
2)
Muutetaan 1 artikla seuraavasti:
a)
Korvataan c, i, j ja k alakohta seuraavasti:
”c)
’jälleenvakuutusyrityksellä’ yritystä, joka on saanut virallisen toimiluvan jälleenvakuutuksesta 16 päivänä marraskuuta 2005 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2005/68/EY (28) 3 artiklan mukaisesti;
”i)
’vakuutushallintayhtiöllä’ emoyritystä, jonka pääasiallisena toimintana on hankkia ja pitää hallussaan osuuksia tytäryrityksistä, jotka ovat yksinomaan tai pääasiallisesti vakuutus- tai jälleenvakuutusyrityksiä tai kolmannen maan vakuutus- tai jälleenvakuutusyrityksiä ja joista vähintään yksi on vakuutus- tai jälleenvakuutusyritys, ja joka ei ole finanssiryhmittymään kuuluvien luottolaitosten, vakuutusyritysten ja sijoituspalveluyritysten lisävalvonnasta 16 päivänä joulukuuta 2002 annetussa Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivissä 2002/87/EY (29) tarkoitettu rahoitusalan sekaholdingyhtiö;
j)
’sekavakuutushallintayhtiöllä’ muuta emoyritystä kuin vakuutusyritystä, kolmannen maan vakuutusyritystä, jälleenvakuutusyritystä, kolmannen maan jälleenvakuutusyritystä, vakuutushallintayhtiötä tai direktiivissä 2002/87/EY tarkoitettua rahoitusalan sekaholdingyhtiötä, jonka tytäryrityksistä vähintään yksi on vakuutus- tai jälleenvakuutusyritys;
k)
’toimivaltaisilla viranomaisilla’ kansallisia viranomaisia, joilla on lain tai asetuksen nojalla toimivalta valvoa vakuutus- tai jälleenvakuutusyrityksiä.
b)
Lisätään l alakohta seuraavasti:
”l)
’kolmannen maan jälleenvakuutusyrityksellä’ yritystä, jolta edellytettäisiin direktiivin 2005/68/EY 3 artiklan nojalla myönnettyä toimilupaa, jos sen kotipaikka sijaitsisi yhteisössä.”
3)
Korvataan 2, 3 ja 4 artikla seuraavasti:
”2 artikla
Lisävalvonnan soveltaminen vakuutusyrityksiin ja jälleenvakuutusyrityksiin
1. Direktiivin 73/239/ETY ja henkivakuutuksesta 5 päivänä marraskuuta 2002 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2002/83/EY (30) sekä direktiivin 2005/68/EY vakuutus- ja jälleenvakuutusyritysten valvontaa koskevien säännösten lisäksi jäsenvaltioiden on säädettävä, että kaikkien sellaisten vakuutus- tai jälleenvakuutusyritysten valvontaa, jotka ovat osakasyrityksinä vähintään yhdessä vakuutusyrityksessä tai jälleenvakuutusyrityksessä taikka kolmannen maan vakuutus- tai jälleenvakuutusyrityksessä, täydennetään tämän direktiivin 5, 6, 8 ja 9 artiklassa säädetyllä tavalla.
2. Vakuutus- tai jälleenvakuutusyritys, jonka emoyritys on vakuutushallintayhtiö taikka kolmannen maan vakuutus- tai jälleenvakuutusyritys, kuuluu 5 artiklan 2 kohdassa sekä 6, 8 ja 10 artiklassa säädetyllä tavalla lisävalvonnan piiriin.
3. Vakuutus- tai jälleenvakuutusyritys, jonka emoyritys on sekavakuutushallintayhtiö, kuuluu 5 artiklan 2 kohdassa sekä 6 ja 8 artiklassa säädetyllä tavalla lisävalvonnan piiriin.
3 artikla
Lisävalvonnan soveltamisala
1. Edellä 2 artiklan mukaisen lisävalvonnan harjoittaminen ei millään tavoin edellytä, että toimivaltaiset viranomaiset olisivat velvollisia harjoittamaan yksittäisen kolmannen maan vakuutusyrityksen, kolmannen maan jälleenvakuutusyrityksen, vakuutushallintayhtiön tai sekavakuutushallintayhtiön valvontaa.
2. Lisävalvonnan piiriin kuuluvat seuraavat 5, 6, 8, 9 ja 10 artiklassa tarkoitetut yritykset:
-
vakuutusyrityksen tai jälleenvakuutusyrityksen kytkösyritykset,
-
vakuutusyrityksen tai jälleenvakuutusyrityksen osakasyritykset,
-
vakuutusyrityksen tai jälleenvakuutusyrityksen osakasyrityksen kytkösyritykset.
3. Jäsenvaltiot voivat päättää olla ottamatta 2 artiklassa tarkoitetun lisävalvonnan piiriin yrityksiä, joiden kotipaikka sijaitsee kolmannessa maassa, jos on olemassa oikeudellisia esteitä tarpeellisten tietojen siirtämiselle, sanotun kuitenkaan rajoittamatta liitteessä I olevan 2.5 kohdan ja liitteessä II olevan 4 kohdan säännösten soveltamista.
Lisäksi lisävalvonnasta vastaavat toimivaltaiset viranomaiset voivat tapauskohtaisesti päättää olla ottamatta yritystä 2 artiklassa tarkoitetun lisävalvonnan piiriin seuraavissa tapauksissa:
-
kun yrityksellä, joka olisi otettava lisävalvonnan piiriin, on vain vähäinen merkitys vakuutusyritysten tai jälleenvakuutusyritysten lisävalvonnan tavoitteiden kannalta,
-
kun yrityksen taloudellisen tilanteen lisävalvonnan piiriin ottaminen ei ole vakuutusyritysten tai jälleenvakuutusyritysten lisävalvonnan tavoitteiden kannalta tarkoituksenmukaista tai se on harhaanjohtavaa.
4 artikla
Lisävalvonnan harjoittamiseen toimivaltaiset viranomaiset
1. Lisävalvontaa harjoittavat sen jäsenvaltion toimivaltaiset viranomaiset, jossa vakuutusyritys tai jälleenvakuutusyritys on saanut virallisen toimiluvan direktiivin 73/239/ETY 6 artiklan, direktiivin 2002/83/EY 4 artiklan tai direktiivin 2005/68/EY 3 artiklan nojalla.
2. Kun kahdessa tai useammassa jäsenvaltiossa toimiluvan saaneiden vakuutusyritysten tai jälleenvakuutusyritysten emoyritys on sama vakuutushallintayhtiö, kolmannen maan vakuutus- tai jälleenvakuutusyritys taikka sekavakuutushallintayhtiö, kyseisten jäsenvaltioiden toimivaltaiset viranomaiset voivat pyrkiä yhteisymmärrykseen siitä, mikä niistä vastaa lisävalvonnasta.
3. Kun jäsenvaltiossa on useampi kuin yksi vakuutus- ja jälleenvakuutusyritysten toiminnan vakautta valvova toimivaltainen viranomainen, tämän jäsenvaltion on ryhdyttävä tarvittaviin toimenpiteisiin niiden välisen yhteistoiminnan järjestämiseksi.
4)
Korvataan 5 artiklan 1 kohta seuraavasti:
”1. Jäsenvaltioiden on säädettävä, että toimivaltaisten viranomaisten on vaadittava, että lisävalvonnan alaisilla vakuutus- tai jälleenvakuutusyrityksillä on riittävät sisäisen valvonnan järjestelmät lisävalvonnan kannalta oleellisten tietojen tuottamiseksi.”
(5)
Korvataan 6, 7 ja 8 artikla seuraavasti:
”6 artikla
Tiedonsaanti
1. Jäsenvaltioiden on huolehdittava siitä, että niiden lisävalvonnasta vastaavat toimivaltaiset viranomaiset saavat kaikki tiedot, joilla on merkitystä lisävalvonnan alaisen vakuutus- tai jälleenvakuutusyrityksen valvonnassa. Toimivaltaiset viranomaiset voivat kääntyä tarpeellisten tietojen saamiseksi suoraan 3 artiklan 2 kohdassa tarkoitettujen yritysten puoleen vain siinä tapauksessa, että tällaisia tietoja on pyydetty vakuutus- tai jälleenvakuutusyritykseltä eikä se ole niitä toimittanut.
2. Jäsenvaltioiden on huolehdittava siitä, että niiden toimivaltaiset viranomaiset voivat itse tai tehtävään valtuuttamiensa henkilöiden välityksellä tarkastaa niiden alueella 1 kohdassa tarkoitetut tiedot paikan päällä seuraavissa yrityksissä:
-
lisävalvonnan alaiset vakuutusyritykset,
-
lisävalvonnan alaiset jälleenvakuutusyritykset,
-
kyseisen vakuutusyrityksen tytäryritykset,
-
kyseisen jälleenvakuutusyrityksen tytäryritykset,
-
kyseisen vakuutusyrityksen emoyritykset,
-
kyseisen jälleenvakuutusyrityksen emoyritykset,
-
kyseisen vakuutusyrityksen emoyrityksen tytäryritykset,
-
kyseisen jälleenvakuutusyrityksen emoyrityksen tytäryritykset.
3. Jos jäsenvaltion toimivaltaiset viranomaiset haluavat tätä artiklaa soveltaessaan määrätyissä tapauksissa tarkastaa toisessa jäsenvaltiossa sijaitsevaa vakuutusyrityksen kytkösyritystä, jälleenvakuutusyrityksen kytkösyritystä, tytäryritystä, emoyritystä tai lisävalvonnan alaisen vakuutus- tai jälleenvakuutusyrityksen emoyrityksen tytäryritystä koskevia tärkeitä tietoja, niiden on pyydettävä toisen jäsenvaltion toimivaltaisia viranomaisia toteuttamaan tarkastus. Pyynnön vastaanottaneiden viranomaisten on toimivaltansa rajoissa täytettävä pyyntö joko toteuttamalla tarkastus itse tai antamalla pyynnön esittäneiden viranomaisten taikka tilintarkastajan tai asiantuntijan toteuttaa tarkastus.
Pyynnön esittänyt toimivaltainen viranomainen voi halutessaan olla mukana tarkastuksessa, jos se ei toteuta tarkastusta itse.
7 artikla
Toimivaltaisten viranomaisten välinen yhteistyö
1. Kun eri jäsenvaltioihin sijoittautuneet vakuutus- tai jälleenvakuutusyritykset ovat sidoksissa toisiinsa suoraan tai välillisesti tai niillä on yhteinen osakasyritys, kunkin jäsenvaltion toimivaltaisten viranomaisten on toimitettava toisilleen pyynnöstä kaikki tarvittavat tiedot, jotka mahdollistavat tämän direktiivin mukaisen valvonnan toteuttamisen tai helpottavat sitä, sekä omasta aloitteestaan kaikki niiden mielestä toisille toimivaltaisille viranomaisille olennaiset tiedot.
2. Kun vakuutus- tai jälleenvakuutusyritys ja joko luottolaitosten liiketoiminnan aloittamisesta ja harjoittamisesta 20 päivänä maaliskuuta 2000 annetussa Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivissä 2000/12/EY (31) tarkoitettu luottolaitos tai sijoituspalveluista arvopaperimarkkinoilla 10 päivänä toukokuuta 1993 annetussa neuvoston direktiivissä 93/22/ETY (32) tarkoitettu sijoituspalveluyritys tai ne molemmat ovat sidoksissa toisiinsa suoraan tai välillisesti tai niillä on yhteinen osakasyritys, toimivaltaisten viranomaisten sekä näiden muiden yritysten valvonnasta vastaavien viranomaisten on tehtävä tiivistä yhteistyötä. Nämä viranomaiset vaihtavat keskenään toimivaltansa rajoissa kaikkia tietoja, jotka voivat helpottaa niiden tehtävän ja erityisesti tämän direktiivin mukaisen tehtävän hoitamista.
3. Tämän direktiivin nojalla saadut tiedot ja erityisesti toimivaltaisten viranomaisten välinen tietojen vaihto, josta säädetään tässä direktiivissä, kuuluvat muuta ensivakuutusta kuin henkivakuutusta koskevien lakien, asetusten ja hallinnollisten määräysten yhteensovittamisesta 18 päivänä kesäkuuta 1992 annetun neuvoston direktiivin 92/49/ETY (kolmas vahinkovakuutusdirektiivi) (33) 16 artiklassa ja direktiivin 2002/83/EY 16 artiklassa sekä direktiivin 2005/68/EY 24-30 artiklassa määritellyn salassapitovelvollisuuden piiriin.
8 artikla
Vakuutusyritysryhmän sisäiset liiketoimet
1. Jäsenvaltioiden on huolehdittava siitä, että toimivaltaiset viranomaiset valvovat yleisesti liiketoimia
a)
vakuutus- tai jälleenvakuutusyrityksen ja
i)
vakuutus- tai jälleenvakuutusyrityksen kytkösyrityksen,
ii)
vakuutus- tai jälleenvakuutusyrityksen osakasyrityksen, ja
iii)
vakuutus- tai jälleenvakuutusyrityksen osakasyrityksen kytkösyrityksen välillä;
b)
vakuutus- tai jälleenvakuutusyrityksen ja sellaisen luonnollisen henkilön välillä, jolla on omistusyhteys
i)
kyseisessä vakuutus- tai jälleenvakuutusyrityksessä taikka sen kytkösyrityksessä,
ii)
kyseisen vakuutus- tai jälleenvakuutusyrityksen osakasyrityksessä,
iii)
kyseisen vakuutus- tai jälleenvakuutusyrityksen osakasyrityksen kytkösyrityksessä.
Nämä liiketoimet koskevat erityisesti
-
lainoja,
-
takauksia ja taseen ulkopuolisia liiketoimia,
-
solvenssimarginaaliin hyväksyttäviä eriä,
-
sijoituksia,
-
jälleen- ja edelleenvakuutustoimia,
-
kustannusten jakamista koskevia sopimuksia.
2. Jäsenvaltioiden on vaadittava, että vakuutus- ja jälleenvakuutusyrityksillä on riittävät riskienhallintamenettelyt ja sisäiset valvontamekanismit, luotettavat raportointi- ja laskentamenettelyt mukaan luettuina, 1 kohdassa säädettyjen liiketoimien määrittämiseksi, mittaamiseksi, seuraamiseksi ja valvomiseksi tarkoituksenmukaisella tavalla. Jäsenvaltioiden on vaadittava myös, että vakuutus- ja jälleenvakuutusyritykset ilmoittavat vähintään vuosittain toimivaltaisille viranomaisille merkittävistä liiketoimista. Toimivaltaisten viranomaisten on valvottava näitä menettelyjä ja menetelmiä.
Jos näiden tietojen perusteella ilmenee, että vakuutus- tai jälleenvakuutusyrityksen vakavaraisuus on tai saattaa olla vaarassa, toimivaltaisen viranomaisen on toteutettava vakuutus- tai jälleenvakuutusyrityksessä asianmukaiset toimenpiteet.
6)
Korvataan 9 artiklan 3 kohta seuraavasti:
”3. Jos mukautettu vakavaraisuus on edellä 1 kohdassa tarkoitetun laskelman perusteella negatiivinen, toimivaltaisten viranomaisten on toteutettava kyseisessä vakuutus- tai jälleenvakuutusyrityksessä asianmukaiset toimenpiteet.”
7)
Muutetaan 10 artikla seuraavasti:
a)
Korvataan otsikko seuraavasti:
”Vakuutushallintayhtiöt, kolmannen maan vakuutusyritykset ja kolmannen maan jälleenvakuutusyritykset”.
b)
Korvataan 2 ja 3 kohta seuraavasti:
”2. Edellä 2 artiklan 2 kohdassa tarkoitetussa tapauksessa laskelmaan on sisällytettävä kaikki vakuutushallintayhtiön, kolmannen maan vakuutusyrityksen tai kolmannen maan jälleenvakuutusyrityksen kytkösyritykset liitteessä II säädetyllä tavalla.
3. Jos toimivaltaiset viranomaiset päätyvät laskelman perusteella siihen, että vakuutushallintayhtiön, kolmannen maan vakuutusyrityksen tai kolmannen maan jälleenvakuutusyrityksen tytäryrityksenä olevan vakuutus- tai jälleenvakuutusyrityksen vakavaraisuus on vaarantunut tai saattaa vaarantua, toimivaltaisten viranomaisten on toteutettava tässä vakuutus- tai jälleenvakuutusyrityksessä asianmukaiset toimenpiteet.”
8)
Muutetaan 10 a artikla seuraavasti:
a)
Korvataan 1 kohdan b alakohta seuraavasti:
”b)
jälleenvakuutusyritysten osalta, joissa on osakasyrityksinä 2 artiklassa tarkoitettuja yrityksiä, joiden kotipaikka on kolmannessa maassa;
c)
kolmannen maan vakuutusyritysten tai kolmannen maan jälleenvakuutusyritysten osalta, joissa on osakasyrityksinä 2 artiklassa tarkoitettuja yrityksiä, joiden kotipaikka sijaitsee yhteisössä.”
b)
Korvataan 2 kohta seuraavasti:
”2. Edellä 1 kohdassa tarkoitetuilla sopimuksilla on pyrittävä erityisesti varmistamaan, että
a)
jäsenvaltioiden toimivaltaiset viranomaiset voivat saada sellaisten vakuutus- ja jälleenvakuutusyritysten lisävalvonnan kannalta välttämättömät tiedot, joiden kotipaikka sijaitsee yhteisössä ja joilla on tytäryrityksiä ja omistusyhteyksiä yhteisön ulkopuolella sijaitsevissa yrityksissä; sekä
b)
kolmansien maiden toimivaltaiset viranomaiset voivat saada sellaisten vakuutus- ja jälleenvakuutusyritysten lisävalvonnan kannalta välttämättömät tiedot, joiden kotipaikka on niiden alueella ja joilla on tytäryrityksiä tai omistusyhteyksiä yhdessä tai useammassa jäsenvaltiossa sijaitsevissa yrityksissä.”
9)
Korvataan direktiivin 98/78/EY liitteet I ja II tämän direktiivin liitteellä II.
60 artikla
Direktiivin 2002/83/EY muuttaminen
Muutetaan direktiivi 2002/83/EY seuraavasti:
1)
Lisätään 1 artiklan 1 kohtaan alakohta seuraavasti:
”s)
’jälleenvakuutusyrityksellä’ jälleenvakuutuksesta 16 päivänä marraskuuta 2005 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2005/68/EY (34) 2 artiklan c alakohdassa tarkoitettua jälleenvakuutusyritystä.”
2)
Lisätään artikla seuraavasti:
”9 a artikla
Muiden jäsenvaltioiden toimivaltaisten viranomaisten edeltäkäsin tapahtuva kuuleminen
1. Asianomaisen toisen jäsenvaltion toimivaltaisia viranomaisia on kuultava ennen kuin toimilupa myönnetään henkivakuutusyritykselle,
a)
joka on toisessa jäsenvaltiossa toimiluvan saaneen vakuutus- tai jälleenvakuutusyrityksen tytäryritys; tai
b)
joka on toisessa jäsenvaltiossa toimiluvan saaneen vakuutus- tai jälleenvakuutusyrityksen emoyrityksen tytäryritys; tai
c)
jossa määräysvalta on samalla luonnollisella henkilöllä tai oikeushenkilöllä kuin toisessa jäsenvaltiossa toimiluvan saaneessa vakuutus- tai jälleenvakuutusyrityksessä.
2. Luottolaitosten tai sijoituspalveluyritysten valvonnasta vastaavia toisen jäsenvaltion toimivaltaisia viranomaisia on kuultava ennen kuin toimilupa myönnetään henkivakuutusyritykselle,
a)
joka on yhteisössä toimiluvan saaneen luottolaitoksen tai sijoituspalveluyrityksen tytäryritys; tai
b)
joka on yhteisössä toimiluvan saaneen luottolaitoksen tai sijoituspalveluyrityksen emoyrityksen tytäryritys; tai
c)
jossa määräysvalta on samalla luonnollisella henkilöllä tai oikeushenkilöllä kuin yhteisössä toimiluvan saaneessa luottolaitoksessa tai sijoituspalveluyrityksessä.
3. Edellä 1 ja 2 kohdassa tarkoitettujen asianomaisten toimivaltaisten viranomaisten on kuultava toisiaan erityisesti arvioidessaan osakkeenomistajien sopivuutta ja saman yritysryhmän toisen yrityksen johtamiseen osallistuvien johtajien mainetta ja kokemusta. Viranomaisten on ilmoitettava toisilleen kaikki osakkeenomistajien sopivuutta sekä johtajien mainetta ja kokemusta koskevat tiedot, joilla on merkitystä muiden toimiluvan myöntämiseen osallistuvien toimivaltaisten viranomaisten sekä toimintaehtojen noudattamisen jatkuvan arvioinnin kannalta.”
3)
Lisätään 10 artiklan 2 kohtaan alakohta seuraavasti:
”Vakuutusyrityksen kotijäsenvaltio ei saa kieltäytyä hyväksymästä jälleenvakuutusyrityksen tai vakuutusyrityksen vakavaraisuuteen suoraan liittyvin perustein jälleenvakuutussopimusta, jonka vakuutusyritys on tehnyt direktiivin 2005/68/EY nojalla toimiluvan saaneen jälleenvakuutusyrityksen tai direktiivin 73/239/ETY tai tämän direktiivin nojalla toimiluvan saaneen vakuutusyrityksen kanssa.”
4)
Lisätään 15 artiklaan kohta seuraavasti:
”1 a. Jos tämän artiklan 1 kohdassa tarkoitettujen omistusyhteyksien hankkija on toisessa jäsenvaltiossa toimiluvan saanut vakuutusyritys, jälleenvakuutusyritys, luottolaitos tai sijoituspalveluyritys tai sellaisen yrityksen emoyritys taikka luonnollinen henkilö tai oikeushenkilö, jolla on määräysvalta sellaisessa yrityksessä, ja jos yrityksestä tulee mainitun hankinnan myötä ostajan tytäryritys tai se joutuu ostajan määräysvaltaan, yritysostoa on arvioitava 9 a artiklassa tarkoitetussa edeltäkäsin tapahtuvassa kuulemisessa.”
5)
Muutetaan 16 artikla seuraavasti:
a)
Korvataan 4, 5 ja 6 kohta seuraavasti:
”4. Toimivaltaiset viranomaiset, jotka saavat luottamuksellisia tietoja 1 tai 2 kohdan mukaisesti, voivat käyttää tietoja tehtäviensä hoitamisessa ainoastaan
-
tarkastaakseen, onko vakuutusliikkeen aloittamista koskevat edellytykset täytetty ja helpottaakseen tällaisen liiketoiminnan harjoittamisen valvontaa, erityisesti vakuutusteknisen vastuuvelan, solvenssimarginaalin, hallinto- ja kirjanpitomenetelmien ja sisäisen tarkastuksen menetelmien osalta, tai
-
määrätäkseen seuraamuksia, tai
-
haettaessa muutosta toimivaltaisten viranomaisten päätökseen hallinnollisessa muutoksenhaussa, taikka
-
tuomioistuinmenettelyissä, jotka on aloitettu 67 artiklan mukaisesti tai tämän direktiivin tai muiden vakuutus- ja jälleenvakuutusyrityksiä koskevien direktiivien erityissäännösten mukaisesti.
5. Mitä 1 ja 4 kohdassa säädetään ei estä tietojen vaihtoa jäsenvaltiossa, kun samassa jäsenvaltiossa on kaksi tai useampi toimivaltainen viranomainen, tai jäsenvaltioiden kesken, kun tietoja vaihtavat toimivaltaiset viranomaiset ja
-
luottolaitosten ja muiden rahoituslaitosten virallisesta valvonnasta vastaavat viranomaiset ja rahoitusmarkkinoiden valvonnasta vastaavat viranomaiset,
-
vakuutus- ja jälleenvakuutusyritysten selvitystila- ja konkurssimenettelyihin sekä muuhun vastaavaan menettelyyn osallistuvat elimet, ja
-
vakuutus- ja jälleenvakuutusyritysten ja muiden rahoituslaitosten lakisääteisestä tilintarkastuksesta vastaavat henkilöt,
valvontatehtävien hoitamiseksi tai näiden tehtävien hoitamiseksi välttämättömien tietojen luovuttamiseksi elimille, jotka hoitavat pakollista purkamismenettelyä tai takuurahastoja. Näiden viranomaisten, elinten ja henkilöiden saamia tietoja koskee 1 kohdassa tarkoitettu salassapitovelvollisuus.
6. Sen estämättä, mitä 1-4 kohdassa säädetään, jäsenvaltiot voivat sallia tietojen vaihdon toimivaltaisten viranomaisten ja
-
sellaisten viranomaisten kesken, jotka ovat vastuussa vakuutus- tai jälleenvakuutusyritysten selvitystila- ja konkurssimenettelyyn sekä muuhun vastaavaan menettelyyn osallistuvien elinten valvonnasta, tai
-
sellaisten viranomaisten kesken, jotka ovat vastuussa vakuutusyritysten, jälleenvakuutusyritysten, luottolaitosten, sijoituspalveluyritysten ja muiden rahoituslaitosten lakisääteisiä tilintarkastuksia suorittavien henkilöiden valvonnasta, tai
-
vakuutus- tai jälleenvakuutusyritysten laillisuusvalvonnasta vastaavien riippumattomien vakuutusmatemaatikkojen sekä näiden vakuutusmatemaatikkojen valvonnasta vastuussa olevien elinten kesken.
Ensimmäisen alakohdan mukaista mahdollisuutta käyttävän jäsenvaltion on vaadittava, että vähintään seuraavat edellytykset täytetään:
-
tietoja käytetään ensimmäisessä alakohdassa tarkoitetun valvonnan tai laillisuusvalvonnan harjoittamiseen,
-
näin saatuja tietoja koskee 1 kohdassa säädetty salassapitovelvollisuus,
-
jos tiedot ovat lähtöisin toisesta jäsenvaltiosta, ne saa luovuttaa ainoastaan tiedot luovuttaneiden toimivaltaisten viranomaisten nimenomaisella suostumuksella ja tarvittaessa ainoastaan niihin tarkoituksiin, joita varten viranomaiset ovat antaneet suostumuksensa.
Jäsenvaltioiden on ilmoitettava komissiolle ja muille jäsenvaltioille niiden viranomaisten, henkilöiden ja elinten nimet, joille tämän kohdan nojalla voidaan antaa tietoja.”
b)
Korvataan 8 kohta seuraavasti:
”8. Mitä tämän artiklan 1-7 kohdassa säädetään, ei estä toimivaltaista viranomaista toimittamasta
-
keskuspankeille ja muille elimille, jotka hoitavat vastaavaa tehtävää rahapoliittisina viranomaisina, ja
-
tarvittaessa muille maksujärjestelmien valvonnasta vastuussa oleville viranomaisille,
niiden tehtävän hoitamiseksi tarkoitettuja tietoja eikä estä näitä viranomaisia tai elimiä toimittamasta toimivaltaisille viranomaisille tietoja, joita ne saattavat tarvita 4 kohdassa mainittuihin tarkoituksiin. Näin saatuja tietoja koskee tässä artiklassa säädetty salassapitovelvollisuus.”
6)
Korvataan 20 artiklan 4 kohta seuraavasti:
”4. Jäsenvaltiot eivät saa käyttää eivätkä ottaa käyttöön vakuutusteknisen vastuuvelan muodostamiseksi bruttovarausjärjestelmää, joka edellyttää varojen sitomista jälleenvakuuttajan vakuutusmaksuvastuun ja korvausvastuun kattamiseksi, jos jälleenvakuuttaja on direktiivin 2005/68/EY nojalla toimiluvan saanut jälleenvakuutusyritys tai direktiivin 73/239/ETY tai tämän direktiivin nojalla toimiluvan saanut vakuutusyritys.
Jos kotijäsenvaltio sallii vakuutusteknisen vastuuvelan kattamisen saatavilla jälleenvakuuttajalta, joka ei ole direktiivin 2005/68/EY nojalla toimiluvan saanut jälleenvakuutusyritys eikä direktiivin 73/239/ETY tai tämän direktiivin nojalla toimiluvan saanut vakuutusyritys, sen on määritettävä tällaisten saatavien hyväksymisen edellytykset.”
7)
Muutetaan 23 artikla seuraavasti:
a)
Korvataan 1 kohdan B alakohdan f alakohta seuraavasti:
”f)
saatavat jälleenvakuutuksenantajalta, myös jälleenvakuutuksenantajien osuudet vakuutusteknisestä vastuuvelasta ja direktiivin 2005/68/EY 46 artiklassa tarkoitetuilta erillisyhtiöiltä;”
b)
Korvataan 3 kohdan ensimmäinen alakohta seuraavasti:
”3.
Tiettyjen varojen tai tietyn varojen luokan sisällyttäminen 1 kohdassa vahvistettuun luetteloon ei tarkoita sitä, että kaikki nämä varat voidaan ilman eri toimenpiteitä hyväksyä vakuutusteknisen vastuuvelan katteeksi. Kotijäsenvaltion on annettava tarkemmat määräykset hyväksyttävien varojen käyttöä koskevista edellytyksistä.”
8)
Lisätään 27 artiklan 2 kohtaan alakohdat seuraavasti:
”Käytettävissä olevasta solvenssimarginaalista on vähennettävä myös seuraavat erät:
a)
omistusyhteydet, jotka vakuutusyrityksellä on
-
tämän direktiivin 4 artiklassa, direktiivin 73/239/ETY 6 artiklassa tai vakuutusyritysryhmään kuuluvien vakuutusyritysten lisävalvonnasta 27 päivänä lokakuuta 1998 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 98/78/EY (35) 1 artiklan b kohdassa tarkoitetuissa vakuutusyrityksissä,
-
direktiivin 2005/68/EY 3 artiklassa tarkoitetuissa jälleenvakuutusyrityksissä tai direktiivin 98/78/EY 1 artiklan 1 kohdassa tarkoitetuissa yhteisöön kuulumattomien maiden jälleenvakuutusyrityksissä,
-
direktiivin 98/78/EY 1 artiklan i alakohdassa tarkoitetuissa vakuutushallintayhtiöissä,
-
luottolaitosten liiketoiminnan aloittamisesta ja harjoittamisesta 20 päivänä maaliskuuta 2000 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2000/12/EY (36) 1 artiklan 1 ja 5 kohdassa tarkoitetuissa luottolaitoksissa ja rahoituslaitoksissa,
-
sijoituspalveluista arvopaperimarkkinoilla 10 päivänä toukokuuta 1993 annetun neuvoston direktiivin 93/22/ETY (37) 1 artiklan 2 kohdassa ja sijoituspalveluyritysten ja luottolaitosten omien varojen riittävyydestä 15 päivänä maaliskuuta 1993 annetun neuvoston direktiivin 93/6/ETY (38) 2 artiklan 4 ja 7 kohdassa tarkoitetuissa sijoituspalveluyrityksissä ja luottolaitoksissa;
b)
seuraavat vakuutusyrityksen a alakohdassa määritellyissä laitoksissa, joissa sillä on omistusyhteys, omistamat erät:
-
3 kohdassa tarkoitetut rahoitusvälineet,
-
direktiivin 73/239/ETY 16 artiklan 3 kohdassa tarkoitetut rahoitusvälineet,
-
direktiivin 2000/12/EY 35 artiklassa ja 36 artiklan 3 kohdassa tarkoitetut etuoikeudeltaan huonommassa asemassa olevat saamiset ja välineet.
Jos osuudet toisessa luottolaitoksessa, sijoituspalveluyrityksessä, rahoituslaitoksessa, vakuutus- tai jälleenvakuutusyrityksessä taikka vakuutushallintayhtiössä omistetaan väliaikaisesti kyseisen yrityksen tai laitoksen uudelleenorganisoimiseksi ja pelastamiseksi toteutettavaa taloudellista auttamistoimenpidettä varten, toimivaltainen viranomainen voi poiketa kolmannen alakohdan a ja b alakohdan vähennyssäännöksistä.
Vaihtoehtona vakuutusyrityksen luottolaitoksissa, sijoituspalveluyrityksissä ja rahoituslaitoksissa omistamien kolmannen alakohdan a ja b alakohdassa tarkoitettujen erien vähentämiselle jäsenvaltiot voivat sallia vakuutusyritystensä soveltavan tarpeellisin mukautuksin finanssiryhmittymään kuuluvien luottolaitosten, vakuutusyritysten ja sijoituspalveluyritysten lisävalvonnasta 16 päivänä joulukuuta 2002 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2002/87/EY (39) liitteessä I tarkoitettuja menetelmiä 1, 2 ja 3. Menetelmää 1 (tilinpäätösten konsolidointi) saa soveltaa vain, jos toimivaltainen viranomainen luottaa konsolidoinnin kohteeksi otettavien yksiköiden yhdennetyn hallinnoinnin ja sisäisten tarkastusten tasoon. Valittua menetelmää on sovellettava johdonmukaisesti eri aikoina.
Jäsenvaltiot voivat säätää, että tässä direktiivissä säädetyn solvenssimarginaalin laskemiseksi ei direktiivin 98/78/EY tai direktiivin 2002/87/EY mukaisen lisävalvonnan kohteena olevien vakuutusyritysten tarvitse vähentää tämän artiklan kolmannen alakohdan a ja b alakohdassa tarkoitettuja eriä, jotka ne omistavat luottolaitoksissa, sijoituspalveluyrityksissä, rahoituslaitoksissa, vakuutus- tai jälleenvakuutusyrityksissä tai vakuutusholdingyhtiöissä, jotka kuuluvat lisävalvonnan piiriin. Tässä kohdassa tarkoitetun omistusyhteyksien vähentämisen osalta omistusyhteydellä tarkoitetaan direktiivin 98/78/EY 1 artiklan f kohdan mukaista omistusyhteyttä.
9)
Muutetaan 28 artiklan 2 kohta seuraavasti:
a)
Korvataan a alakohta seuraavasti:
”a)
ensimmäinen tulos:
4 prosentin osuus laskennallisesta vakuutusmaksuvastuusta, joka liittyy menevän jälleenvakuutuksen sisältävään tulevaan jälleenvakuutukseen ja ensivakuutusliikkeeseen, kerrotaan menevällä jälleenvakuutuksella vähennetyn laskennallisen henkivakuutuksen vakuutusmaksuvastuun kokonaismäärän ja laskennallisen bruttovakuutusmaksuvastuun kokonaismäärän suhteella viime tilikautena. Tämä suhde ei kuitenkaan koskaan saa olla vähemmän kuin 85 prosenttia. Jos vakuutusyritys on tehnyt perustellun hakemuksen kotijäsenvaltion toimivaltaiselle viranomaiselle ja toimivaltainen viranomainen on suostunut siihen, direktiivin 2005/68/EY 46 artiklassa tarkoitetuilta erillisyhtiöiltä saatavat korvaukset voidaan myös vähentää jälleenvakuutuksena.”
b)
Korvataan b alakohdan ensimmäinen alakohta seuraavasti:
”b)
toinen tulos:
niiden vakuutusten osalta, joihin liittyvä riskisumma ei ole negatiivinen luku, 0,3 prosentin osuus tästä henkivakuutusyrityksen vastuulleen ottamasta riskisummasta kerrotaan yrityksen vastuullaan pitämän, menevällä jälleenvakuutuksella ja edelleenvakuutuksella vähennetyn riskisumman kokonaismäärän sekä menevän jälleenvakuutuksen ja edelleenvakuutuksen sisältävän riskisumman kokonaismäärän suhteella viime tilikautena. Tämä suhde ei koskaan saa olla vähemmän kuin 50 prosenttia. Jos vakuutusyritys on tehnyt perustellun hakemuksen kotijäsenvaltion toimivaltaiselle viranomaiselle ja toimivaltainen viranomainen on suostunut siihen, direktiivin 2005/68/EY 46 artiklassa tarkoitetuilta erillisyhtiöiltä saatavat korvaukset voidaan myös vähentää jälleenvakuutuksena.”
10)
Lisätään artikla seuraavasti:
”28 a artikla
Jälleenvakuutustoimintaa harjoittavien vakuutusyritysten solvenssimarginaali
1. Kunkin jäsenvaltion on sovellettava vakuutusyritysten, joiden kotipaikka sijaitsee niiden alueella, harjoittamaan tulevaan jälleenvakuutustoimintaan direktiivin 2005/68/EY 35-39 artiklan säännöksiä, jos jokin seuraavista edellytyksistä täyttyy:
a)
jälleenvakuutusmaksujen osuus vakuutusmaksujen kokonaismäärästä on yli 10 prosenttia;
b)
jälleenvakuutusmaksujen määrä on yli 50 000 000 euroa;
c)
tulevista jälleenvakuutuksista johtuvien vastuuvelkojen osuus niiden vastuuvelkojen kokonaismäärästä on yli 10 prosenttia.
2. Kukin jäsenvaltio voi soveltaa direktiivin 2005/68/EY 34 artiklan säännöksiä tämän artiklan 1 kohdassa tarkoitettujen vakuutusyritysten, joiden kotipaikka sijaitsee niiden alueella, harjoittamaan tulevaan jälleenvakuutustoimintaan, jos jokin mainitussa 1 kohdassa tarkoitetuista edellytyksistä täyttyy.
Siinä tapauksessa kyseisen jäsenvaltion on vaadittava, että kaikki vakuutusyrityksen tulevista jälleenvakuutuksista johtuvien vastuuvelkojen kattamiseen tarkoitetut varat erotellaan ja että niitä hallinnoidaan ja ne järjestetään erillään vakuutusyrityksen ensivakuutustoiminnasta ilman siirtomahdollisuutta. Tässä tapauksessa, ja vain silloin kun kyseessä on tuleva jälleenvakuutustoiminta, vakuutusyrityksiin ei sovelleta 22-26 artiklaa.
Jäsenvaltioiden on varmistettava, että niiden toimivaltaiset viranomaiset tarkistavat. että toisessa alakohdassa tarkoitettu erottelu on suoritettu.”
11)
Korvataan 37 artiklan 4 kohta seuraavasti:
”4. Jäsenvaltioiden on varmistettava, että toimivaltaisilla viranomaisilla on valtuudet pienentää 28 artiklan mukaisesti määritettyä jälleenvakuutustoimintaan perustuvaa alennusta solvenssimarginaaliin, jos
a)
jälleenvakuutussopimusten luonne tai laatu on muuttunut merkittävästi viimeksi kuluneesta tilikaudesta;
b)
jälleenvakuutussopimuksiin liittyvää riskinsiirtoa ei tapahdu tai se on vähäistä.”
X OSASTO
SIIRTYMÄ- JA LOPPUSÄÄNNÖKSET
61 artikla
Jo toimivien jälleenvakuutusyritysten saamat oikeudet
1. Tämän direktiivin soveltamisalaan kuuluvien jälleenvakuutusyritysten, jotka ovat saaneet toimiluvan tai oikeuden harjoittaa jälleenvakuutustoimintaa ennen 10 päivää joulukuuta 2005 sen jäsenvaltion lainsäädännön mukaisesti, jossa niiden kotipaikka sijaitsee, on katsottava saaneen toimiluvan 3 artiklan mukaisesti.
Niiden on kuitenkin 10 päivästä joulukuuta 2007 alkaen noudatettava tämän direktiivin jälleenvakuutustoiminnan harjoittamista koskevia säännöksiä sekä 6 artiklan a, c ja d alakohdassa, 7, 8 ja 12 artiklassa sekä 32-41 artiklassa säädettyjä vaatimuksia.
2. Jäsenvaltiot voivat antaa 1 kohdassa tarkoitetuille jälleenvakuutusyrityksille, jotka eivät 10 päivänä joulukuuta 2005 noudata 6 artiklan a alakohtaa, 7 ja 8 artiklaa eivätkä 32-40 artiklaa, 10 päivään joulukuuta 2008 asti ulottuvan määräajan toimintansa mukauttamiseksi kyseisiin vaatimuksiin.
62 artikla
Toimintansa lopettavat jälleenvakuutusyritykset
1. Jälleenvakuutusyritykset, jotka ovat lopettaneet 10 päivään joulukuuta 2007 mennessä uusien jälleenvakuutussopimusten tekemisen ja hallinnoivat pelkästään voimassa olevaa vakuutuskantaansa lopettaakseen toimintansa, eivät kuulu tämän direktiivin soveltamisalaan.
2. Jäsenvaltioiden on laadittava luettelo kyseisistä jälleenvakuutusyrityksistä ja annettava se tiedoksi kaikille jäsenvaltioille.
63 artikla
57 artiklan 3 kohdan ja 60 artiklan 6 kohdan mukainen siirtymäaika
Jäsenvaltiot voivat lykätä tämän direktiivin 57 artiklan 3 kohdassa olevien direktiivin 73/239/ETY 15 artiklan 3 kohdan muuttamista koskevien säännösten ja tämän direktiivin 60 artiklan 6 kohdan säännösten soveltamista 10 päivään joulukuuta 2008 asti.
64 artikla
Saattaminen osaksi kansallista lainsäädäntöä
1. Jäsenvaltioiden on saatettava tämän direktiivin noudattamisen edellyttämät lait, asetukset ja hallinnolliset määräykset voimaan 10 päivänä joulukuuta 2007. Niiden on toimitettava viipymättä komissiolle antamansa toimenpiteet.
Näissä jäsenvaltioiden antamissa toimenpiteissä on viitattava tähän direktiiviin tai niihin on liitettävä tällainen viittaus, kun ne virallisesti julkaistaan. Jäsenvaltioiden on säädettävä siitä, miten viittaukset tehdään.
2. Jäsenvaltioiden on toimitettava tämän direktiivin soveltamiseksi antamansa tärkeimmät kansalliset säännökset kirjallisina komissiolle.
65 artikla
Voimaantulo
Tämä direktiivi tulee voimaan sitä päivää seuraavana päivänä, jona se on julkaistu Euroopan unionin virallisessa lehdessä.
66 artikla
Osoitus
Tämä direktiivi on osoitettu kaikille jäsenvaltioille.
Tehty Strasbourgissa 16 päivänä marraskuuta 2005.