KOMMISSIONENS BESLUTNING
af 20. oktober 2004
om Tysklands statsstøtte til Landesbank Schleswig-Holstein Girozentrale, i dag HSH Nordbank AG
(meddelt under nummer K(2004) 3930)
(Kun den tyske udgave er autentisk)
(EØS-relevant tekst)
(2006/741/EF)
KOMMISSIONEN FOR DE EUROPÆISKE FÆLLESSKABER HAR -
under henvisning til traktaten om oprettelse af Det Europæiske Fællesskab, særlig artikel 88, stk. 2, første afsnit,
under henvisning til aftalen om Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde, særlig artikel 62, stk. 1, litra a),
efter at have opfordret medlemsstaten og andre interesserede parter til at fremsætte deres bemærkninger i overensstemmelse med disse artikler (1) og under hensyntagen til disse bemærkninger, og
ud fra følgende betragtninger:
I. SAGSFORLØB
(1)
Den foreliggende sag vedrører delstaten Slesvig-Holstens overdragelse til Landesbank Schleswig-Holstein Girozentrale (»LSH«) af Wohnungsbaukreditanstalt des Landes Schleswig-Holstein (»WKA«), Wirtschaftsaufbaukasse Schleswig-Holstein AG (»WAK«) og den særlige reserve i form af fast ejendom (Zweckrücklage Liegenschaften). Der er indledt yderligere seks sager mod Tyskland på grund af formueoverdragelser til andre delstatsbanker, bl.a. Westdeutsche Landesbank Girozentrale (»WestLB«).
(2)
Ved brev af 12. januar 1993 anmodede Kommissionen Tyskland om oplysninger om et kapitaltilskud på 4 mia. DEM til WestLB som følge af integreringen af Wohnungsbauförderanstalt (»WfA«) samt lignende indskud af egenkapital til andre delstatsbanker. Tyskland blev anmodet om at oplyse, hvilke delstatsbanker der var overført offentligretlige selskaber til, og hvilke forhold der kunne begrunde transaktionerne.
(3)
Tyskland svarede ved brev af 16. marts 1993 og 17. september 1993. Ved brev af 10. november 1993 og 13. december 1993 anmodede Kommissionen om yderligere oplysninger, som Tyskland fremsendte ved brev af 8. marts 1994.
(4)
Ved brev af 31. maj 1994 og 21. december 1994 meddelte den tyske bankforening, Bundesverband deutscher Banken e.V. (»BdB«), som repræsenterer private banker med hjemsted i Tyskland, bl.a. Kommissionen, at WKA og WAK, inkl. formuer, var blevet overført til LSH pr. 1. januar 1991. Samtidig var WKA's og WAK's opgaver overgået til Investitionsbank Schleswig-Holstein (»IB«), der var blevet oprettet forinden. IB drives som en særlig afdeling inden for LSH. Den dermed forbundne forhøjelse af LSH's egenkapital var efter BdB's opfattelse en konkurrenceforvridning til fordel for LSH, da der ikke var aftalt nogen form for godtgørelse i overensstemmelse med det markedsøkonomiske investorprincip. BdB indgav derfor med sit andet brev en formel klage og opfordrede Kommissionen til at indlede en procedure efter EF-traktatens artikel 93, stk. 2 (nu artikel 88, stk. 2), mod Tyskland.
(5)
Klagen omfattede desuden lignende formueoverdragelser til Landesbank Berlin, Westdeutsche Landesbank, Norddeutsche Landesbank, Hamburger Landesbank og Bayerische Landesbank. I februar og marts 1995 og december 1996 tilsluttede flere individuelle banker sig klagen fra deres forbund.
(6)
Ved brev af 6. august 1997 og 30. juli 1998 underrettede BdB Kommissionen om to yderligere formueoverdragelser i Slesvig-Holsten og Hessen til hhv. LSH og Landesbank Hessen-Thüringen. Ifølge oplysningerne fra BdB agtede delstaten Slesvig-Holsten at overdrage sine bebyggede faste ejendomme til IB og at opføre dem som en særlig reserve i LSH's egenkapital. I denne forbindelse henviste BdB til § 20 i forslag til Gesetz zur Änderung des Investitionsbankgesetzes des Landes Schleswig-Holsteins (version af 26. juni 1997), hvorefter aktiverne i form af fast ejendom efter fradrag af gæld skal opføres som en særlig reserve i LSH's egenkapital. BdB henviste til lovmotiverne til lovforslagets § 20, hvorefter den særlige reserve i form af fast ejendom skulle betragtes som en del af delstatsbankens ansvarlige egenkapital i overensstemmelse med grundprincipperne i Kreditwesengesetz. Målet ifølge lovmotiverne - dvs. at mobilisere delstatens formue for at fremskaffe likvide midler, uden at delstaten mister råde- og bestemmelsesretten - ville ifølge BdB ikke blive opfyldt, hvis LSH skulle betale markedsprisen for den overdragne faste ejendom.
(7)
Kommissionen undersøgte i første omgang formueoverdragelsen til WestLB, men erklærede, at den ville vurdere overdragelserne til de øvrige banker i lyset af resultaterne i WestLB-sagen (2). Ved beslutning 2000/392/EF (3) erklærede Kommissionen i 1999 støtteforanstaltningen (forskellen mellem den betalte godtgørelse og den normale godtgørelse på markedet) uforenelig med fællesmarkedet, og den krævede, at støtten skulle tilbagesøges. Beslutningen blev annulleret af Retten i Første Instans den 6. marts 2003 (4) på grund af manglende begrundelse for to faktorer, der var blevet anvendt ved beregningen af godtgørelsens størrelse, men blev stadfæstet på alle øvrige punkter.
(8)
Ved brev af 1. september 1999 anmodede Kommissionen Tyskland om oplysninger om overdragelserne til de øvrige delstatsbanker. Ved brev af 8. december 1999 fremsendte Tyskland oplysninger om overdragelsen til LSH af WKA og WAK, som Tyskland supplerede ved brev af 22. januar 2001. Ved brev af 22. februar 2001 anmodede Kommissionen på ny Tyskland om oplysninger, som Tyskland fremsendte ved brev af 3. maj 2001.
(9)
Ved brev af 13. november 2002 underrettede Kommissionen Tyskland om sin beslutning om at indlede den formelle procedure efter EF-traktatens artikel 88, stk. 2, angående overdragelsen til LSH af WKA, WAK og Slesvig-Holstens særlige reserve i form af fast ejendom. Samtidig indledte Kommissionen procedurer på grund af lignende formueoverdragelser til Norddeutsche Landesbank Girozentrale, Bayerische Landesbank Girozentrale, Hamburgische Landesbank Girozentrale og Landesbank Hessen-Thüringen. Kommissionen havde allerede forinden i juli 2002 indledt en procedure på grund af overdragelsen af Wohnungsbaukreditanstalt til Landesbank Berlin.
(10)
Beslutningerne om at indlede proceduren blev offentliggjort i Den Europæiske Unions Tidende (5). Kommissionen opfordrede interesserede parter til at fremsætte deres bemærkninger.
(11)
Ved brev af 11. april 2003 fremsatte LSH bemærkninger til indledningen af proceduren i LSH-sagen.
(12)
Ved brev af 14. april 2003 fremsatte Tyskland bemærkninger til indledningen af proceduren.
(13)
Ved brev af 29. juli 2003 fremsatte BdB under ét bemærkninger til de enkelte beslutninger af 13. november 2002.
(14)
Efter at Kommissionen den 11. september 2003 havde anmodet herom, fremsendte Tyskland ved brev af 29. oktober og 6. november 2003 yderligere oplysninger og kommenterede BdB's bemærkninger angående LSH. Ved brev af 30. oktober 2003 fremsendte Tyskland en redegørelse fra delstaten Nordrhein-Westfalen og WestLB angående BdB's bemærkninger til de fem procedurer, der var blevet indledt i november 2002.
(15)
Den 7. april 2004, den 30. april 2004, den 19. maj 2004 og den 12. august 2004 anmodede Kommissionen om yderligere oplysninger, som Tyskland fremsendte ved brev af 1. og 28. juni 2004, 27. maj 2004, 23. juni 2004, 27. august 2004 og 30. september 2004.
(16)
Den 19. juli 2004 fremsendte klageren (BdB), delstaten Nordrhein-Westfalen og WestLB AG en foreløbig aftale om en passende godtgørelse for den overdragne formue. Godtgørelsen burde efter deres opfattelse lægges til grund for Kommissionens beslutning. Den 13. oktober 2004 modtog Kommissionen aftalen i dens endelige form. Den 29. september 2004 fremsendte BdB, delstaten Slesvig-Holsten og HSH Nordbank, der opstod i 2003 ved en fusion af LSH og Hamburgische Landesbank, desuden en foreløbig aftale om en passende godtgørelse for den overdragne særlige formue. Kommissionen har siden hen modtaget flere breve fra nævnte parter og fra Tyskland. Den 14. oktober 2004 modtog Kommissionen aftalen om overdragelsen af den særlige formue til LSH i dens endelige form. Derudover er der også blevet indgået lignende aftaler i de øvrige sager angående formueoverdragelser til delstatsbanker, bortset fra i Landesbank Hessen-Thüringens tilfælde, og aftalerne er blevet sendt til Kommissionen.
II. DETALJERET BESKRIVELSE AF FORANSTALTNINGERNE
1. LANDESBANK SCHLESWIG-HOLSTEIN GIROZENTRALE
(17)
Landesbank Schleswig-Holstein Girozentrale (»LB Kiel«), som har hjemsted i Kiel, var med en koncernbalance på 145,5 mia. EUR (pr. 31. december 2002) en af Tysklands femten største banker. Den blev grundlagt i 1917 som delstatsbank for Slesvig-Holsten. Banken var et offentligretligt kreditinstitut og drev virksomhed som offentligretlig institution (Anstalt des öffentlichen Rechts).
(18)
LSH var siden 1994 ejet af WestLB-Konzern (39,9 %), delstaten Slesvig-Holsten (25,05 %), Sparkassen- und Giroverband für Schleswig-Holstein (25,05 %) og Landesbank Baden-Württemberg (10 %). Grundlaget for denne ejerstruktur var den overdragelse af stamaktier, som delstaten Slesvig-Holsten og Sparkassen- und Giroverband für Schleswig-Holstein foretog den 1. januar 1994 til WestLB og Landesbank Baden-Württemberg. Før overdragelsen havde delstaten og Sparkassen- und Giroverband hver især 50 % af stamaktierne.
(19)
Den 2. juni 2003 opstod HSH Nordbank AG som aktieselskab ved en fusion af LSH og Hamburgische Landesbank. Skatte- og regnskabsmæssigt skete fusionen med tilbagevirkende kraft pr. den 1. januar 2003.
(20)
I LSH's årsberetning for 2002 udgjorde koncernens kernekapitalprocent 6,5 % og dens solvensnøgletal 10,3 %. Egenkapitalforrentningen udgjorde 10,4 % i 2002.
(21)
Ifølge § 42 i Sparkassengesetz für das Land Schleswig-Holstein var LSH pålagt opgaven som statsbank, centralbank for sparekasserne og forretningsbank. Den skulle varetage delstatens bankforretninger, bistå sparekasserne med deres opgaver og udstede kommunale lån. Som statsbank udstedte den lån til den offentlige sektor, medvirkede - til dels som medlem af et konsortium med private banker - ved emissionen af delstatsobligationslån og statsgældsbeviser. Derudover fungerede LSH som almindelig forretningsbank.
(22)
LSH udførte med sine over 2 500 ansatte bankforretninger både på regionalt og internationalt plan og anså som nordtysk bank Nordtyskland og Østersøområdet for sit kerneområde. Den havde egne filialer, agenturer og kapitalandele og var international produkt- og sektorekspert i transport-, skibs-, ejendoms- og bankfinansiering og deltog i stigende grad i syndikering og som aktør på de internationale kapitalmarkeder.
2. OVERDRAGELSEN TIL LSH AF WKA- OG WAK-FORMUERNE OG DEN SÆRLIGE RESERVE I FORM AF FAST EJENDOM
2.1. OPRETTELSEN OG UDVIKLINGEN AF INVESTITIONSBANK SCHLESWIG-HOLSTEIN
(23)
Ved Gesetz über die Investitionsbank Schleswig-Holstein (Investitionsbankgesetz eller »IBG«) af 11. december 1990 blev IB med virkning fra den 1. januar 1991 grundlagt som organisatorisk og økonomisk uafhængig, offentligretlig institution (Anstalt des öffentlichen Rechts), der ikke er en juridisk person, inden for LSH. Dermed foregår IB's genfinansiering i LSH's navn og med dennes deltagelse.
(24)
IB er det centrale støtteorgan for erhvervs- og strukturpolitikken i Slesvig-Holsten. IB's produktudbud omfatter erhvervsstøtte og støtte til fremme af boligbyggeriet, støtte til miljø- og energiprojekter, kommunal- og landbrugsstøtte og projektstyring for delstat og kommuner (6). Derudover støtter IB infrastrukturprojekter i Østersøområdet.
(25)
IB blev ved lov af 7. maj 2003, som trådte i kraft den 1. juni 2003, udskilt fra LSH's formue med virkning fra den 1. juni 2003 og med regnskabsmæssig tilbagevirkende kraft fra den 1. januar 2003 og oprettet som offentligretlig institution, der er en juridisk person, under navnet »Investitionsbank Schleswig-Holstein« og med hjemsted i Kiel. Den formue, som Investitionsbank Schleswig-Holstein fik tildelt, herunder alle aktiver og passiver, blev overdraget til Investitionsbank Schleswig-Holstein ved universalsuccession. Selv om formuen blev udskilt med regnskabsmæssig tilbagevirkende kraft fra den 1. januar 2003, kunne LSH fortsætte med at bruge IB-kapitalen til at dække sine konkurrenceudsatte aktiviteter på samme måde som hidtil frem til den 1. juni 2003.
(26)
Også Liegenschaftsverwaltung Schleswig-Holstein (LVSH) blev med virkning fra den 1. juni 2003 og med regnskabsmæssig tilbagevirkende kraft fra den 1. januar 2003 oprettet som offentligretlig institution, der er en juridisk person, under navnet »Liegenschaftsverwaltung Schleswig-Holstein« med hjemsted i Kiel. Den særlige formue i form af fast ejendom blev derfor overført til Liegenschaftsverwaltung Schleswig-Holstein den 1. juni 2003. I den forbindelse overgik alle aktiver og passiver til Liegenschaftsverwaltung Schleswig-Holstein ved universalsuccession. Selv om formuen blev udskilt med regnskabsmæssig tilbagevirkende kraft fra den 1. januar 2003, kunne LSH fortsætte med at bruge den særlige formue i form af fast ejendom til at dække sine konkurrenceudsatte aktiviteter på samme måde som hidtil frem til den 1. juni 2003.
2.2. OVERDRAGELSEN TIL LSH AF WKA
(27)
WKA blev ved lov af 31. marts 1950 oprettet som offentligretligt selskab (Körperschaft des öffentlichen Rechts) under navnet »Landestreuhandstelle für Wohnungs- und Kleinsiedlungswesen in Schleswig-Holstein«. WKA skulle hjælpe delstaten med at sikre egnede boliger til borgerne, særlig ved at støtte offentligt og skattebegunstiget boligbyggeri. WKA-formuen bestod af særlige aktiver (Sondervermögen) og egne aktiver (Eigenvermögen). De særlige aktiver var efter loven øremærket til løbende støtte til foranstaltninger til socialt boligbyggeri. Denne øremærkning omfattede ikke WAK's egne aktiver. WKA brugte bl.a. sine egne aktiver til at yde lavt forrentede byggelån (7).
(28)
WKA, inkl. formue, blev efter fradrag af afviklingsomkostninger overdraget til LSH med virkning fra den 1. januar 1991, jf. IBG's § 2, stk. 1. Fusionen mellem WKA og LSH er således reguleret ved IBG's § 2, stk. 1. Ifølge IBG's § 14, stk. 1, overgik alle WKA's opgaver og beføjelser, der er opregnet i bilag 1 til IBG, til IB den 1. januar.
2.3. OVERDRAGELSEN TIL LSH AF WAK
(29)
WAK var et særligt kreditinstitut, der var blevet oprettet som aktieselskab af delstaten, og som havde til opgave at yde finansiel bistand til projekter, der gennemføres af handelsvirksomheder, og andre foranstaltninger til styrkelse af erhvervs- og transportstrukturen.
(30)
Ved IBG's § 3 bemyndiges finansministeren til at overtage WAK's samlede formue, inkl. rettigheder og pligter. En sådan bemyndigelse var nødvendig, da WAK som aktieselskab ikke - i lighed med WKA - kunne fusioneres med LSH. WAK-formuen blev derfor først overdraget til delstaten ved universalsuccession efter § 359 i Aktiengesetz, så aktiverne efterfølgende kunne overføres til LSH. Økonomisk set svarede det til, at WAK blev overdraget til LSH.
(31)
Finansministeriet gjorde brug af denne bemyndigelse og accepterede tilbuddet af 19. november 1990 fra WAK's bestyrelse om at overdrage formuen pr. 2. januar 1991. WAK's samlede formue, inkl. rettigheder og pligter, blev overdraget pr. 2. januar 1991 ved en overdragelsesaftale af 2. januar 1991 mellem delstaten og LSH (8).
(32)
Ifølge IBG's § 14, stk. 1, varetog IB fortsat alle WAK's opgaver, der er opregnet i bilag 2 til IBG.
2.4. OVERDRAGELSEN TIL LSH AF DEN SÆRLIGE RESERVE I FORM AF FAST EJENDOM
(33)
Ved IBG's § 17, stk. 2, blev Slesvig-Holstens Finans- og Energiministerium bemyndiget til at overdrage fast ejendom til IB. IB blev med salget retlig og økonomisk ejer af de overdragne faste ejendomme. Ifølge Tyskland kunne IB dog ikke disponere frit over de overdragne ejendomme. Alle aktiverne i form af fast ejendom, herunder også eventuelle overskud, var derimod øremærket til særlige formål.
(34)
Ifølge IBG's § 20, stk. 1, blev de overdragne aktiver i form af fast ejendom således opført som særlig reserve i form af fast ejendom. Ifølge § 20, stk. 2, skulle indtægter fra aktiverne i form af fast ejendom bruges til at vedligeholde, erhverve og opføre fast ejendom. De kunne dog også - efter delstatsregeringens beslutning - bruges til at varetage IB's opgaver eller udloddes til delstaten.
(35)
Delstaten Slesvig-Holsten solgte i alt [...] (9) faste ejendomme til IB i flere trancher. Prisen for de enkelte ejendomme blev baseret på handelsværdien, som forinden var fastsat ved individuelle ekspertvurderinger.
(36)
Delstaten Slesvig-Holsten overdrog en del af den opnåede pris til LSH via den særlige reserve i form af fast ejendom. Overdragelsen af delstatens faste ejendomme havde følgende virkning på LSH's regnskabsmæssige egenkapital: IB's køb af første tranche af ejendomme betød på balancetidspunktet den 31. december 1999, at LSH's regnskabsmæssige egenkapital blev øget med [...] mio. DEM. Med købet af anden tranche steg den særlige reserve i form af fast ejendom til i alt [...] mio. DEM på balancetidspunktet den 31. december 2000. Efter købet af tredje tranche nåede den op på i alt [...] mio. DEM på balancetidspunktet den 31. december 2001 og holdt sig på samme niveau frem til den 31. december 2002 (10).
(37)
Den særlige reserve i form af fast ejendom havde ifølge Tyskland for LSH hverken en finansieringsfunktion eller en forretningsudvidende funktion. Den kunne ikke bruges til at dække forretninger, da den ikke var blevet godkendt som lovbestemt kernekapital af det tyske finanstilsyn, Bundesaufsichtsamt für das Kreditwesen (11) (»BAKred«).
3. KAPITALKRAV IFØLGE EGENKAPITALDIREKTIVET OG SOLVENSDIREKTIVET
(38)
Ifølge Rådets direktiv 89/647/EØF af 18. december 1989 om solvensnøgletal for kreditinstitutter (12) (herefter »solvensdirektivet«) og Rådets direktiv 89/299/EØF af 17. april 1989 om kreditinstitutters egenkapital (13) (herefter »egenkapitaldirektivet«), ved hvilke Kreditwesengesetz (»KWG«) blev ændret, skal banker råde over ansvarlig kapital på mindst 8 % af deres risikovægtede aktiver. Heraf skal mindst 4 procentpoint være såkaldt kernekapital (tier 1-kapital), hvad der omfatter kapitalkomponenter, som kreditinstituttet straks og uden begrænsning skal kunne anvende som sikkerhed for risici eller tab på det tidspunkt, hvor sådanne indtræder. Kernekapitalen er af afgørende betydning for en banks samlede egenkapitalgrundlag i tilsynsøjemed, da den supplerende kapital (tier 2-kapital) kun godkendes som sikkerhed for en banks risikobetonede forretninger med indtil 100 % af den disponible kernekapital.
(39)
Pr. 30. juni 1993 (14) skulle de tyske banker tilpasse deres ansvarlige kapital til de nye krav i solvensdirektivet og egenkapitaldirektivet (15). Allerede inden solvensdirektivet blev gennemført i tysk ret, havde mange delstatsbanker et forholdsvis svagt egenkapitalgrundlag. Det var derfor absolut nødvendigt for disse kreditinstitutter at forhøje deres egenkapitalgrundlag for at forhindre, at muligheden for at udvide deres forretninger blev begrænset, eller for at sikre, at de i det mindste kunne bibeholde deres eksisterende forretningsomfang. På grund af den spændte budgetsituation var de offentlige ejere imidlertid ikke i stand til at indskyde ny kapital, men ønskede heller ikke at privatisere og at hente supplerende kapital på kapitalmarkedet. Det blev derfor besluttet at gennemføre formue- og kapitaloverdragelser, f.eks. i WestLB's tilfælde ved at tilføre formuen tilhørende delstaten Nordrhein-Westfalens Wohnungsbauförderungsanstalt (»WfA«), i LSH's tilfælde de nævnte WKA- og WAK-formuer og senere hen også de faste ejendomme.
4. VIRKNINGERNE AF OVERDRAGELSERNE TIL LSH
4.1. OVERDRAGELSEN TIL LSH AF WKA- OG WAK-FORMUERNE
(40)
WKA's egne aktiver og WAK-formuen blev ifølge Tyskland indskudt i IB's særlige reserve. IB's kapital nåede dermed op på i alt 1 306,05 mio. DEM (IB's særlige reserve på [...] mio. DEM - bestående af WKA's kapital ([...] mio. DEM) og WAK's kapital ([...] mio. DEM) - og den særlige reserve til boligbyggeri på [...] mio. DEM) (16). Egenkapitalen beløb sig ifølge den foreløbige åbningsbalance til i alt 1 558 mio. DEM pr. 1. januar 1991. Ved den endelige revision den 1. januar 1991 blev beløbet korrigeret til 1 306,05 mio. DEM (17).
(41)
Ved brev af 15. august 1991 havde BAKred anerkendt, at LSH's ansvarlige egenkapital var steget med 1 559,44 mio. DEM som følge af IB's kapitalreserve. Tyskland påpegede, at den endelige revision viste, at den godkendte egenkapital rent faktisk kun var på 1 306,05 mio. DEM, og at LSH derfor fra den 15. august 1991 kun havde supplerende ansvarlig kapital til rådighed i dette omfang (18).
(42)
LSH disponerede imidlertid ikke ubegrænset over de overdragne midler, eftersom den særlige reserve var øremærket til støtteprojekter, selv om der var tale om egenkapital. Af IB's særlige reserve på 1 306 mio. DEM blev 288 mio. DEM anvendt til IB's støtteaktiviteter i 1991. I perioden 1991-2003 disponerede LSH ifølge Tyskland over følgende beløb, der kunne anvendes til konkurrenceudsatte aktiviteter, eller følgende beløb blev rent faktisk anvendt af LSH som ansvarsgrundlag:
Figur 1
Indskudt IB-kapital og kapitalbeløb, der kan anvendes til konkurrenceudsatte aktiviteter, og faktisk anvendte kapitalbeløb (gennemsnit pr. år)
mio. DEM
1991
(4 mdr.)
1992
1993
1994
1995
1996
1997
1998
1999
2000
2001
2002
2003
(5 mdr.)
IB's kapital i alt
1 306,0
1 312,2
1 337,9
1 387,0
1 472,0
1 563,0
1 665,9
1 763,0
1 814,0
1 817,0
1 849,2
1 923,9
1 967,6
Godkendt af banktilsynet
1 306,0
1 312,2
1 337,9
1 387,0
1 472,0
1 563,0
1 665,9
1 763,0
1 814,0
1 817,0
1 849,2
1 923,9
1 967,6
Anvendt af IB
288,0
299,0
383,9
363,0
380,0
391,0
401,9
417,0
[...]
[...]
[...]
[...]
[...]
LSH's disponible beløb
1 018,0
1 013,1
954,0
1 024,0
1 092,0
1 172,0
1 264,0
1 346,0
[...]
[...]
[...]
[...]
[...]
Faktisk anvendt af LSH
0
0
347,0
326,0
161,0
508,0
815,0
1 104,0
[...]
[...]
[...]
[...]
[...]
(43)
LSH havde ifølge Tyskland en kernekapital på 581 mio. DEM og en supplerende kapital på 100 mio. DEM pr. 31. december 1990. Det samlede egenkapitalgrundlag udgjorde dermed 681 mio. DEM, og aktiverne på 1 306 mio. DEM øgede dermed egenkapitalgrundlaget med ca. 190 %.
(44)
Antager man, at LSH i 1992 havde 1 013 mio. DEM til rådighed til sine konkurrenceudsatte aktiviteter, steg dens kapacitet til at yde lån, der risikovægtes med 100 %, med mindst 18 000 mio. DEM, når man går ud fra det daværende solvensnøgletal på 5,6 % ifølge den dagældende Kreditwesengesetz.
(45)
Antager man, at LSH, siden solvensnøgletallet på 8 % blev indført i EU, havde mellem 1 024 mio. DEM (1994) og [...] mio. DEM (2002) til rådighed til sine konkurrenceudsatte aktiviteter, steg dens kapacitet til at yde lån, der risikovægtes med 100 %, med hhv. 12 800 mio. DEM (1994) og over [...] mio. DEM (2002). I 1999 disponerede LSH over hele [...] mio. DEM, så dens udlånsmasse steg med mindst [...] mio. DEM.
(46)
I realiteten kunne den tilladte udlånsmasse dog være blevet øget mere, da en banks risikobetonede aktiver i reglen ikke skal risikovægtes med 100 % (19). Det gælder også for LSH, som bl.a. arbejder med refinansiering sammen med sparekasser og med långivning sammen med kommunerne. Går man ud fra en realistisk risikovægtning, som for LSH's vedkommende formentlig er på under 50 %, skulle det være muligt at fordoble forretningsvolumenet til over 30 mia. DEM.
4.2. OVERDRAGELSEN TIL LSH AF DELSTATENS FASTE EJENDOMME
(47)
Ifølge Tyskland afviste BAKred ved brev af 25. maj 1999 at godkende den særlige reserve i form af fast ejendom som lovbestemt kernekapital. BAKred bedømte i brevet af 25. maj 1999 ganske vist den særlige reserve i form af fast ejendom som kapitalreserve, men ikke som egenkapital. De overdragne faste ejendomme og dermed også den særlige reserve, der var blevet oprettet til fordel for LSH efter købet, kunne efter BAKred's opfattelse trækkes ud til enhver tid (20).
(48)
Efter dette afslag henvendte LSH sig ifølge Tyskland ikke på ny til BAKred for at få godkendt den særlige reserve som kernekapital, heller ikke angående den foreliggende sag om godtgørelsens størrelse. Den særlige reserve i form af fast ejendom kan derfor efter Tysklands opfattelse hverken anvendes af LSH til konkurrenceudsatte aktiviteter eller af IB til dennes egne aktiviteter (21).
5. GODTGØRELSE FOR DEN OVERDRAGNE EGENKAPITAL
5.1. GODTGØRELSE FOR WKA- OG WAK-FORMUERNE
(49)
LSH betalte en godtgørelse for IB's overdragne kapital, men kun for så vidt angik det faktisk anvendte dækningsbeløb. Ifølge de foreliggende oplysninger blev der aftalt en fast godtgørelse på 900 000 DEM for 1993. For 1994-1996 blev der betalt en avance (Gewinnvorab) på 0,5 % af de dele af den særlige reserve, der faktisk blev anvendt til konkurrenceudsatte aktiviteter, og en fast godtgørelse på 750 000 DEM (1994) og 200 000 DEM (1995). For 1997-2002 var avancen på [...] % af de dele af IB's kapital, der faktisk blev anvendt til konkurrenceudsatte aktiviteter (22). Der blev hverken betalt godtgørelse for 1991 eller 1992.
(50)
LSH har betalt følgende godtgørelser (23):
Figur 2
Betalt godtgørelse for indskudt IB-kapital efter skat
mio. DEM
1991
1992
1993
1994
1995
1996
1997
1998
1999
2000
2001
2002
2003
Betalt godtgørelse efter skat
0
0
0,9
2,4
1,0
2,5
5,0
6,6
[...]
[...]
[...]
[...]
[...]
(51)
Ifølge Tyskland var det nye solvensdirektiv imidlertid ikke det eneste afgørende for LSH ved overdragelsen af WKA- og WAK-formuerne. Formålet med at indskyde den formue, der var øremærket til boligbyggeri, og som ikke kunne anvendes som likvid kapital, var at sikre, at aktiverne blev anvendt så effektivt som muligt, dels for at øge kapitalgrundlaget til yderligere støtteaktiviteter, dels for at anvende formuerne på en økonomisk hensigtsmæssig måde. WKA's og WAK's fusion med LSH havde vist sig at være den økonomisk mest hensigtsmæssige løsning for delstaten, også sammenlignet med et retligt uafhængigt støtteorgan (24). Desuden gjorde overdragelsen af WKA- og WAK-formuerne ifølge Tyskland det muligt at øge LSH's økonomiske styrke, hvis der blev solgt kapitalandele i LSH. Samtidig ville fusionen sikre LSH's egenkapitalgrundlag på lang sigt i lyset af de skærpede fællesskabsregler (25). Muligheden for at øge den ansvarlige egenkapital spillede ifølge Tyskland dermed også en afgørende rolle ved overdragelsen til LSH af WKA- og WAK-formuerne.
5.2. GODTGØRELSE FOR DE FASTE EJENDOMME
(52)
Ifølge Tyskland betalte LSH ikke delstaten Slesvig-Holsten nogen godtgørelse for de aktiver, der blev overdraget som særlig reserve i form af fast ejendom (26).
III. BEGRUNDELSE FOR AT INDLEDE PROCEDUREN
(53)
Kommissionen kom i sin beslutning af 13. november 2002 om at indlede proceduren frem til, at overdragelsen af WKA og WAK og overdragelsen af [...] mio. EUR til en særlig reserve i form af fast ejendom for delstaten Slesvig-Holsten formentlig var statsstøtte i henhold til EF-traktatens artikel 87, stk. 1, til fordel for LSH.
(54)
Undersøgelsen tog udgangspunkt i det markedsøkonomiske investorprincip. Efter dette princip er det forhold, at en virksomhed ejes af det offentlige og tilføres offentlige midler, ikke afgørende for, om der er tale om statsstøtte. Tilførslen af offentlige midler udgør kun en begunstigelse, hvis den offentlige virksomhed får stillet midler til rådighed på betingelser, den ikke havde opnået under normale markedsvilkår.
(55)
I den foreliggende sag mente Kommissionen, at den økonomiske fordel, som LSH fik i kraft af den indskudte egenkapital, navnlig bestod i en øget udlånsmasse til LSH's kommercielle, konkurrenceudsatte udlånsaktiviteter (egenkapitalens forretningsudvidende funktion). Værdien af den kapital, der blev indskudt, ville på normale markedsvilkår blive godtgjort under hensyn til sin funktion og den risiko, investor påtager sig. Den langsigtede risikofrie rentesats (statsobligationer med ti års løbetid) tillagt et risikotillæg, som afspejler aktivernes forhøjede risiko, kunne således ses som en rettesnor for fastsættelsen af den normale godtgørelse for den indskudte kapital. Da godtgørelsen for langsigtede risikofrie investeringer allerede lå på ca. 9 % (27), da midlerne blev overdraget, dvs. ultimo 1990, var Kommissionen stærkt i tvivl om, hvorvidt den betalte faste godtgørelse og/eller en godtgørelse på 0,5 % eller [...] % om året for de faktisk anvendte midler - selv uden hensyn til det nødvendige risikotillæg - kunne betragtes som almindelig markedspraksis.
(56)
Kommissionen nærede også tvivl om, hvorvidt en investor, der disponerer ud fra markedsøkonomiske betragtninger, ville have accepteret, at hans godtgørelse begrænses til den del, der svarer til de faktisk anvendte midler.
(57)
Kommissionen anerkendte dog allerede i beslutningen om at indlede proceduren, at der ved fastsættelsen af den normale godtgørelse på markedet skal tages hensyn til, at den indskudte kapital ikke var likvid. Selv om bankens ikke-likvide egenkapital gjorde det muligt at øge dens udlånsmasse, måtte der ifølge Kommissionen tages hensyn til, at LSH - ved et indskud af ikke-likvid kapital - kun kunne øge sit forretningsomfang maksimalt ved at refinansiere den samlede ekstra udlånsmasse på kapitalmarkedet. Delstaten kunne således ikke forvente samme forrentning som en investor, der indskyder likvid kapital, hvorfor det var rimeligt at foretage et tilsvarende nedslag.
(58)
Kommissionen kunne ikke anerkende, at delstaten Slesvig-Holsten ved overdragelsen af WKA- og WAK-formuerne havde påset, at den fik behørig del i de af bankens afkast, der kommer til udbetaling, og i bankens værditilvækst. Delstaten Slesvig-Holsten havde navnlig ikke insisteret på at få ændret ejerforholdet i egen favør, hvad der imidlertid havde været påkrævet for at sikre, at udbyttebetalingerne og værdistigningerne svarede til den indskudte kapital. Delstaten havde desuden ikke øget, men reduceret sin andel i denne værditilvækst siden den 1. januar 1994.
(59)
Kommissionen konkluderede derfor i beslutningen om at indlede proceduren, at de nævnte foranstaltninger til fordel for LSH, som primært udfører forretninger på regionalt plan, men også på nationalt og internationalt plan, formentlig var statsstøtte i henhold til EF-traktatens artikel 87, stk. 1. Da ingen af undtagelsesbestemmelserne i EF-traktatens artikel 87, stk. 2 og 3, og artikel 86, stk. 2, fandt anvendelse i den foreliggende situation, forekom statsstøtten ikke forenelig med fællesmarkedet.
IV. KOMMENTARER FRA TYSKLAND OG LSH
(60)
Det blev gjort gældende, at LSH kun i begrænset omfang havde kunnet disponere over IB-kapitalen, da kapitalen modsat almindelig kernekapital ikke eller kun i begrænset omfang opfyldte tre væsentlige funktioner: a) finansieringsfunktionen, som LSH kun ville have kunnet disponere over, hvis hele WAK og WKA var blevet overdraget, b) garantifunktionen, som var yderst begrænset, da IB-kapitalen var efterstillet LSH's øvrige egenkapital. Derudover sikrede pligten til at tilføre supplerende midler, at IB-kapitalen heller ikke ville blive taget i brug, hvis LSH blev insolvent, og c) desuden kunne IB-kapitalen kun i begrænset omfang anvendes til at skabe forretninger, dels da den del af kapitalen, der skulle anvendes som sikkerhed for de ejendomme, der var overdraget til IB, skulle fratrækkes, dels da udvidelsen af IB's egne forretninger indebar, at den del af IB-kapitalen, der stod til rådighed for LSH, var blevet mindre i de senere år.
(61)
Det blev derfor konkluderet, at den indskudte IB-kapital ikke skulle betragtes som et almindeligt indskud af selskabskapital, og at de særlige forhold i sagen ville reducere den godtgørelse, delstaten kunne forvente som passende for IB-kapitalen.
(62)
Det blev videre gjort gældende, at der ikke var tale om statsstøtte i henhold til EF-traktatens artikel 87, stk. 1. For det første havde forholdet mellem delstatsbanken og dens offentlige ejere stadig primært været præget af de særlige statsgarantiordninger for offentlige banker i Tyskland, dvs. ordningerne med Anstaltslast (forpligtelse til at sikre organets økonomiske grundlag) og Gewährträgerhaftung (hæftelsespligt), da IB-kapitalen blev overdraget. IB-kapitalen var blevet indskudt med præcis dette formål. I forhold til den historiske forståelse af denne statsgarantiordning ville det ikke være rimeligt at reducere Anstaltslast til de hæftende parters blotte pligt til at sikre organet mod konkurs. For det andet gør LSH gældende, at den udfører tjenesteydelser af almindelig økonomisk interesse. For det tredje var kravet om en gennemsnitsforrentning i strid med EF-traktatens artikel 87, stk. 1, sammenholdt med EF-traktatens artikel 295, da det ville være i strid med princippet om ligebehandling af private og offentlige virksomheder, jf. EF-traktatens artikel 295, at stille et sådant specifikt krav til den offentlige investor.
(63)
Der blev set på tre forskellige økonomiske modeller til at beregne, hvad der er en normal godtgørelse på markedet for et kapitalindskud: en model baseret på forsikringspræmien, en model baseret på risikoprofilen og en model baseret på selskabskapitalen.
(64)
Ved forsikringspræmiemodellen tages der udgangspunkt i, at WAK og WKA ikke blev overdraget til LSH fuldt ud, og at øremærkningen betød, at delstaten bevarede hele likviditeten. Efter denne model er det derfor kun den risiko, delstaten havde for, at IB-kapitalen blev taget i brug i tilfælde af delstatsbankens konkurs, der skal godtgøres.
(65)
Ved risikoprofilmodellen fastsættes den passende godtgørelse på markedet ud fra den investeringsrisiko, der er forbundet med en investering i en banks ansvarlige egenkapital. I den forbindelse sammenlignes indskuddet af kapital, der svarer til IB-kapitalen, med kapitalinstrumenter, der i kraft af deres økonomiske profil kan sammenlignes med delstatens investering. Heraf udledes derefter den normale godtgørelse på markedet.
(66)
Selskabskapitalmodellen er væsentligt mere sammensat og medfører oftere fejl, men anvendes den korrekt, fører også denne model til samme resultat som de to andre modeller. Der blev fremsat følgende kommentarer til den oprindelige rentesats og de enkelte tillæg og nedslag:
(67)
Minimumsforrentning efter skat: Det blev gjort gældende, at satsen på 12 % var sat for højt i betragtning af de aktuelle indtægtsforhold i banksektoren, især for offentlige banker. Der burde højst anvendes en basissats på 11 %. Der henvises i den forbindelse til de forskellige ekspertvurderinger, der blev forelagt i WestLB-sagen.
(68)
Risikotillæg: Det blev gjort gældende, at det ikke var berettiget med risikotillægget på 1,5 % i beslutning 2000/392/EF, og at det helt burde opgives. I LSH's tilfælde var der tale om et kapitalindskud på 1,6 mia. DEM og ikke - som i WestLB's tilfælde - et indskud på 5,9 mia. DEM (stor finansiel investering). Hertil kom, at det ikke var investeringens omfang, men risikostrukturen, der var afgørende for en investor. Derudover var det forhold, at der ikke var blevet tildelt flere stemmerettigheder, ikke relevant i LSH's tilfælde, da det ikke ville have sikret større indflydelse at have flere stemmerettigheder. Den tredje grund, der blev anført, dvs. at IB-kapitalen ikke var fungibel, var heller ikke relevant, da IB-kapitalen ganske vist var indskudt i LSH for et ubegrænset tidsrum, men ikke uigenkaldeligt.
(69)
Nedslag på grund af manglende likviditet: Det blev gjort gældende, at ulempen rent likviditetsmæssigt var, at LSH - på grund af begrænsningerne ved indskuddet - kun modtog IB-kapitalen som efterstillet kapital, men måtte skaffe tilsvarende likvide midler på kapitalmarkedet, da delstaten bevarede IB-kapitalens likviditet. Den samlede ekstra forrentning af fremmedkapitalen skulle derfor - til den risikofrie rentesats - trækkes fra det krav på udbytte, delstaten havde som investor. Det blev anført, at Kommissionen i WestLB-sagen fejlagtigt havde foretaget et nedslag på ca. det halve med den begrundelse, at bankens skattepligtige indkomst var blevet nedsat, og at der derfor var blevet anvendt en lavere selskabsskat. Den selskabsskat, der betales af en standardinvestering, var indholdsmæssigt set en forudbetaling af investors indkomst- eller selskabsskat. Efter tysk selskabsskatteret var der derfor ikke tale om beskatning af virksomheden.
(70)
Selskabsskattemæssig godtgørelsesordning: Fastholder Kommissionen den model, der er selskabskapitalbaseret, skal den efter LSH's opfattelse enten tage hensyn til det særlige skattetilgodehavende, som en sammenlignelig privat investor ville have haft på sit udbytte, eller lægge et tilsvarende fiktivt skattetilgodehavende til delstatens udbytte.
(71)
Ejervirkning, coupon effect, nedslag for den faste godtgørelse: LSH nævner andre økonomiske virkninger, der fører til, at den godtgørelse, der må anses for »passende« for IB-kapitalen, reduceres.
(72)
Det blev videre gjort gældende, at det var irrelevant rent statsstøtteretligt, hvordan LSH havde indrømmet delstaten Slesvig-Holsten en godtgørelse for den indskudte IB-kapital. Den godtgørelse, der var blevet betalt til delstaten, måtte også vurderes ud fra de synergifordele, der var opnået ved indskuddet. IB-kapitalens overdragelse til LSH havde gjort det muligt for delstaten Slesvig-Holsten at opnå en højere pris for de poster, WestLB og Landesbank Baden-Württemberg havde erhvervet i LSH, end hvis dette indskud ikke var blevet foretaget.
(73)
For så vidt angår den særlige reserve i form af fast ejendom, blev det anført, at denne hverken havde en finansieringsfunktion eller en forretningsudvidende funktion for LSH, da den ikke var blevet godkendt som lovbestemt kernekapital af BAKred. Der skulle ikke være betalt en godtgørelse for de aktiver, der blev overdraget til LSH som særlig reserve i form af fast ejendom, da indskuddet ikke gav LSH en økonomisk fordel, for hvilken en investor, der disponerer ud fra markedsøkonomiske betragtninger, ville have krævet en godtgørelse.
(74)
Alt i alt var der ikke tale om statsstøtte ved overdragelsen til LSH af delstaten Slesvig-Holstens formue, der var bestemt til boligbyggeri. En hypotetisk privat investor ville have foretaget et tilsvarende indskud. LSH havde for dette indskud betalt delstaten en passende godtgørelse, der svarer til den normale godtgørelse på markedet.
V. BEMÆRKNINGER FRA BDB
(75)
LSH har efter BdB's opfattelse ikke betalt en passende godtgørelse for den indskudte kernekapital og har dermed modtaget statsstøtte.
(76)
BdB gjorde i sine bemærkninger af 29. juli 2003 til den procedure, der den 13. november 2002 var blevet indledt mod flere delstatsbanker, gældende, at spørgsmålet om, hvilken godtgørelse der var passende, måtte afgøres ved hjælp af den metode, Kommissionen havde anvendt i beslutning 2000/392/EF.
(77)
Det indebar, at den kapital, der var blevet stillet til rådighed, allerførst skulle sammenholdes med andre egenkapitalinstrumenter. Derefter skulle det fastslås, hvilken minimumsgodtgørelse en investor ville forvente for den pågældende investering i egenkapital i delstatsbanken. Til sidst skulle der beregnes eventuelle tillæg og nedslag som følge af de særlige forhold, der gjorde sig gældende ved overdragelsen.
(78)
BdB nåede i sine bemærkninger frem til, at overdragelsen af den særlige formue til boligbyggeri og støtteprojekter kan sammenlignes med en tilførsel af selskabskapital i alle fem nævnte sager angående delstatsbanker og dermed også i LSH's tilfælde.
(79)
Næsten alle delstatsbanker havde ifølge BdB haft brug for ny kernekapital efter 1992 for at kunne opfylde de strengere krav i det nye solvensdirektiv. Var der ikke blevet tilført kapital, ville delstatsbankerne have været nødt til at begrænse deres forretninger. Derfor kunne man ifølge BdB slutte, at den indskudte kapital kun kunne sammenlignes med den form for egenkapitalinstrumenter, der var godkendt som kernekapital (tier 1-kapital) og disponibel i Tyskland det år, overdragelsen fandt sted. Dette udelukkede umiddelbart præferenceaktier uden stemmeret, udbytterettigheder og såkaldte perpetual preferred shares fra en eventuel sammenligning. Disse tre egenkapitalinstrumenter var ikke godkendt som kernekapital i Tyskland, men kun som supplerende kapital (tier 2-kapital). Hertil kom, at man i begyndelsen af 1990'erne endnu ikke havde perpetual preferred shares i Tyskland.
(80)
Da de pågældende kapitalindskud blev foretaget, var det kun selskabskapital og passive kapitalindskud, der blev godkendt som kernekapital i Tyskland. Indskuddene kunne derfor ifølge BdB under ingen omstændigheder sammenlignes med passive kapitalindskud. BdB gjorde for det første gældende, at passive kapitalindskud til forskel fra selskabskapital, der blev stillet til rådighed, kun havde en begrænset løbetid eller kunne trækkes ud og skulle betales tilbage til investoren efter løbetidens udløb. En investor kunne derfor ikke forvente at få samme godtgørelse for et passivt kapitalindskud som for egenkapitalinstrumenter, der var blevet godkendt af banktilsynet for et ubestemt tidsrum.
(81)
BdB påpegede for det andet, at selv om det i flere tilfælde blev gjort gældende, at den indskudte kapital var efterstillet selskabskapitalen ifølge aftaler mellem delstatsbankens ejere, betød dette ikke nødvendigvis en mindre risiko for investor. Den indskudte kapital udgjorde i alle tilfælde en betragtelig del af den samlede kernekapital, til dels endog over 50 %. Det var derfor meget sandsynligt, at den indskudte kapital i hvert fald delvist kunne anvendes i tilfælde af tab (28).
(82)
For det tredje gjorde BdB gældende, at forskellen mellem passive kapitalindskud og selskabskapital også var blevet bekræftet af Basel-komitéen for Banktilsyn, for så vidt angår banktilsynets definition af kernekapital. Efter denne definition kunne banktilsynet kun godkende passive kapitalindskud som såkaldt lower tier 1-kapital. Denne kapital måtte nu kun udgøre 15 % af den krævede kernekapitalprocent, så grundkapital og synlige reserver (f.eks. de særlige reserver, der var blevet overdraget til delstatsbankerne) ved en kernekapitalprocent på 4 % skulle udgøre 3,4 %. Desuden optog banker kun meget få efterstillede egenkapitalinstrumenter, f.eks. præferenceaktier eller udbytterettigheder. Sådanne instrumenter tegnede sig under pres fra kreditvurderingsinstitutterne næsten aldrig for mere end 10 % af en banks samlede kernekapital, hvad der er en helt anden situation end i de foreliggende tilfælde. På denne baggrund kunne passive indskud ikke anvendes til store investeringer fra én enkelt investor.
(83)
BdB gør gældende, at alle metoder til at beregne en passende godtgørelse (forrentning) for selskabskapital, der stilles til rådighed, går ud fra en risikofri forrentning tillagt en risikopræmie.
De kunne ifølge BdB føres tilbage til følgende grundprincip:
Forventet forrentning af en risikobetonet investering
= risikofri forrentning + risikopræmie for den risikobetonede investering.
(84)
BdB beregner den risikofrie forrentning ud fra forrentningen ved langfristede statsobligationer, da fastforrentede værdipapirer fra statslige emittenter er den investeringsform, der er forbundet med lavest eller slet ingen risiko (29).
(85)
BdB afleder risikopræmien ved først at beregne den såkaldte markedsrisikopræmie, dvs. forskellen mellem den langfristede gennemsnitlige forrentning af hhv. aktier og statsobligationer. I sine bemærkninger af 29. juli 2003 tog BdB udgangspunkt i en langfristet markedsrisikopræmie på i alt 4,6 %.
(86)
BdB fastsætter derefter delstatsbankernes betaværdi, dvs. bankernes individuelle risikopræmie, med hvilken den generelle markedsrisikopræmie skal justeres. BdB meddelte i nævnte bemærkninger, at man beregnede betaværdierne statistisk, dvs. at betaværdierne blev anslået ud fra en historisk stikprøve. BdB nåede i denne forbindelse frem til en betaværdi på over 1 for alle delstatsbankerne og for alle observerede tidsrum (30).
(87)
Med udgangspunkt i en risikofri basisrentesats på 9,74 % og en betafaktor for LSH på 1,1105 nåede BdB frem til, at der, da IB-kapitalen blev overdraget (pr. 31. december 1990), kunne forventes en minimumsgodtgørelse for en investering i selskabskapital på 14,85 % om året.
(88)
BdB konstaterede videre, at den sats, som Kommissionen havde fratrukket minimumsgodtgørelsen i beslutning 2000/392/EF, fordi Wfa-formuen ikke var likvid, var blevet godkendt af Retten i Første Instans. Der var derfor ifølge BdB ingen grund til ikke også at gøre dette i de foreliggende tilfælde, så der også her burde foretages et nedslag på grund af manglende likviditet. Størrelsen af nedslaget for manglende likviditet kunne ved hjælp af WestLB-metoden fastsættes ud fra nettoudgifterne ved refinansiering (bruttoudgifterne minus den gældende selskabsskat).
(89)
Efter BdB's opfattelse var der tre forhold, der øgede risikoen ved transaktionerne sammenlignet med en »klassisk investering i selskabskapital«: at der ved formueoverdragelsen var tale om et til dels ekstraordinært stort beløb, at der ikke blev udstedt nye kapitalandele i selskabet og dermed heller ikke tildelt flere stemmerettigheder, og at investeringen ikke var fungibel, dvs. at den investerede kapital ikke kunne trækkes ud af virksomheden på et hvilket som helst tidspunkt.
(90)
Endelig fremhævede BdB, at man ved beregning af den passende godtgørelse i LSH's tilfælde skulle lægge hele det beløb, der blev godkendt som kernekapital, til grund og ikke kun den del, der faktisk anvendes. Som begrundelse herfor anførte BdB, at en investor, der disponerer ud fra markedsøkonomiske betragtninger, ikke ville acceptere, at hans godtgørelse begrænses til den del, der svarer til de faktisk anvendte midler. For en privat investor, der bærer risikoen for tab i forbindelse med sin investering, var det ifølge BdB uvæsentligt, om kreditinstituttet rent faktisk anvender den indskudte kapital til at udvide forretningerne. For ham var det snarere afgørende, at han ikke mere selv kan disponere over de midler, han havde investeret, og dermed ikke kan opnå en forrentning af dem.
(91)
BdB gjorde videre gældende, at der skulle betales en godtgørelse på 0,3 % for den særlige reserve i form af fast ejendom, som BAKred endnu ikke havde godkendt som lovbestemt egenkapital. Det beløb, der ikke var godkendt som kernekapital, stod imidlertid også delstatsbankens kreditorer til rådighed til at dække tab, og investorer og kreditvurderingsinstitutter så ikke kun på en banks kernekapital, men også på den økonomiske egenkapital, der er opført i balancen. Den garantiprovision (Haftungsprovision) på 0,3 % om året, som Kommissionen gik ud fra i WestLB-beslutningen, og som den var nået frem til ved at sammenligne kapitalbeløbet med en garanti, var også passende i den foreliggende sag.
VI. TYSKLANDS SVAR PÅ BEMÆRKNINGERNE FRA BDB OG SUPPLERENDE KOMMENTARER FRA TYSKLAND
(92)
Tyskland afviste i sine bemærkninger af 29. oktober 2003 til bemærkningerne fra BdB den indvending, at også IB-kapital, der ikke blev anvendt, men som var blevet godkendt af banktilsynet, skulle godtgøres. Denne del af IB-kapitalen havde ifølge Tyskland ikke givet LSH en økonomisk fordel og skulle derfor ikke godtgøres. Tyskland gjorde gældende, at en bank ikke automatisk drager økonomisk nytte eller fordel af al supplerende ansvarlig kapital, der er godkendt af banktilsynet. Desuden var den kapital, der var blevet indskudt i LSH, ikke likvid selskabskapital, men ikke-likvide aktiver, der højst havde en begrænset garantifunktion, og som netop ikke gjorde det muligt for LSH at anvende kapitalen til investerings- eller udlånsformål.
(93)
Tyskland afviste også den indvending, at der skulle betales en godtgørelse for den del af den indskudte kapital, der ikke var blevet godkendt af banktilsynet (i LSH's tilfælde den særlige reserve i form af fast ejendom). Tyskland gjorde gældende, at de pågældende midler havde indgået i et økonomisk kredsløb, da de var øremærket til et bestemt langsigtet formål, og at det ikke var til fordel for LSH, at de øgede dens solvens. Tyskland tilføjede, at kreditvurderingsinstitutterne desuden kun tog hensyn til kapital, der var godkendt som ansvarlig kernekapital af banktilsynet. Tyskland kunne derfor ikke se, hvorfor banktilsynet og kreditorerne skulle betragte den særlige reserve i form af fast ejendom som en varig værdireserve.
(94)
Tyskland påpegede, at IB-kapitalen mest af alt kunne sammenlignes med perpetual preferred shares, udbytterettigheder og passive kapitalindskud.
(95)
Tyskland gjorde gældende, at LSH's garanter i 1994 havde indgået en aftale om en proportionel pligt til at tilføre supplerende midler, som sikrede, at IB-kapitalen ikke tages i brug - heller ikke hvis LSH mod al sandsynlighed skulle blive insolvent. Skulle en investor, der har investeret i en delstatsbank, have godtgørelse for en risiko, skulle der derfor højst være tale om risikoen for, at den indskudte kapital gik tabt som følge af bankens løbende tab. En investor var dog beskyttet mod denne risiko takket være den aftalte prioritetsrækkefølge.
(96)
BdB's beregning af minimumsgodtgørelsen var ifølge Tyskland forkert af flere grunde. De faktorer, der var blevet anvendt ved CAPM-modellen, var utilstrækkeligt definerede, den garanterede faste godtgørelse byggede på en urealistisk antagelse, og tillæggene og nedslagene var uforståelige.
(97)
Tyskland stillede sig også kritisk til CAPM-modellen, som BdB havde anvendt til at beregne minimumsforrentningerne for investeringer i selskabskapital i delstatsbankerne. Kritikken gik ikke kun på, hvorvidt CAPM-modellen er egnet til at fastsætte afkastforventninger for en investering, der skal give en fast godtgørelse, men også på de anvendte faktorer (risikofri rentesats, markedsrisikopræmie og betaværdi).
(98)
Tyskland fandt det betænkeligt, at den metode, BdB havde brugt til at fastsætte den risikofrie rentesats, byggede på en realrente på en bestemt dato. Der burde ifølge Tyskland snarere anvendes en gennemsnitsværdi for en så lang periode som muligt. Tyskland anvendte et aritmetisk gennemsnit af de årlige afkast (total returns) efter Deutsche Börse AG's REX10 Performance-indeks mellem februar 1970 og december 1990, hvad der gav et resultat på 6,91 %.
(99)
For så vidt angik markedsrisikopræmien, afviste Tyskland den værdi på 4,6 %, BdB havde anvendt, og mente, at der skulle gås ud fra en værdi på 3,0 %.
(100)
BdB havde beregnet betaværdien for LSH ved hjælp af de såkaldte CDAX-banker, hvad der ifølge Tyskland gav et skævt billede, fordi de fem største kreditbanker tilsammen udgjorde en meget stor del af CDAX-bankerne (76 %), og fordi de ikke havde samme forretningsprofil. LSH's betaværdi skulle snarere fastsættes ved hjælp af en sammenlignelig gruppe, nemlig IKB, BHF-Bank og Vereins- und Westbank, hvad der gav en betaværdi på 0,7894.
(101)
Tyskland konkluderede, at der derfor måtte gås ud fra en minimumsgodtgørelse på 9,28 % for en investering i selskabskapital i LSH pr. 31. december 1990 (ved en betafaktor på 0,7894, en markedsrisikopræmie på 3 % og nævnte basisrentesats på 6,91 %).
VII. BEMÆRKNINGER FRA DELSTATEN NORDRHEIN-WESTFALEN OG WESTLB
(102)
Den 30. oktober 2003 fremsendte Tyskland delstaten Nordrhein-Westfalens og WestLB's bemærkninger til beslutningen om at indlede proceduren, hvori de gjorde gældende, at formueoverdragelserne til delstatsbankerne ikke kan sammenlignes med selskabskapital, særlig ikke i LSH's tilfælde. De gjorde gældende, at passive kapitalindskud og såkaldte perpetuals havde været godkendt som kernekapital i Tyskland siden 1991. De gjorde desuden gældende, at godtgørelsen ikke afhang af banktilsynets vurdering af en investering, men af investeringens risikoprofil. De mente, at risikostrukturen, da formuen var tegnet som efterstillet kapital, snarere kunne sammenlignes med passive kapitalindskud eller såkaldte perpetuals end med investeringer i selskabskapital.
(103)
WestLB havde ingen indvendinger mod den CAPM-model, der var blevet anvendt til at beregne minimumsgodtgørelsen ved en investering i selskabskapital. WestLB mente dog ikke, at de betaværdier på langt over 1, som BdB var nået frem til, var rimelige. En betafaktor på over 1 betød nemlig, at en kapitalandel i en virksomhed var forbundet med større risiko end markedet som helhed. Risikoen ved at investere i en delstatsbank havde imidlertid været betydeligt mindre end risikoen på markedet som helhed på grund af den Anstaltslast og Gewährträgerhaftung, som delstaten ubestridt havde dengang.
(104)
De gjorde videre gældende, at det i delstatsbankernes særlige tilfælde var forkert at gå ud fra den forrentning, der kunne forventes, da formuerne blev overdraget til delstatsbankerne. Denne metode var efter deres opfattelse ganske vist generelt relevant i forbindelse med privat investor-prøven, men i dette tilfælde ville det betyde, at det var den forrentning, der kunne forventes i 1991, der skulle lægges til grund. Det stred imidlertid imod enhver økonomisk virkelighed, at en investor i 2003 fik den forrentning, der blev forventet i 1991, og som var langt højere end den faktisk opnåede forrentning. At gå ud fra en systematisk og vedvarende forrentningssats på ca. 12 % ville uden grund forfordele delstatsbankerne i forhold til private konkurrenter.
(105)
For så vidt angår nedslaget, fordi de overdragne formuer ikke var likvide, var WestLB og delstaten Nordrhein-Westfalen af den opfattelse, at satsen for risikofrie statsobligationer skulle fratrækkes basisforrentningen. Delstatsbankerne havde ikke modtaget likvide midler ved formueoverdragelserne. De fandt det økonomisk uforsvarligt at nedsætte denne sats med skattebesparelsen, da prisen på kapitalmarkedsinstrumenter blev fastsat uafhængigt af skatteforholdene. I modsat fald ville prisen på et kapitalmarkedsinstrument variere alt efter skatteforholdene.
(106)
Endelig gjorde de gældende, at det måtte betragtes som risikonedsættende og dermed som grund til at nedsætte godtgørelsen, at likviditeten ikke var udsat for risiko, da formuerne ikke var likvide. Der måtte tages højde herfor med et tilsvarende afslag. Tilsvarende måtte der foretages et nedslag på grund af den såkaldte ejervirkning, fordi en investor, der allerede har kapitalandele i en virksomhed, betragter en yderligere investering anderledes end en ny investor.
VIII. AFTALEN MELLEM BDB, DELSTATEN SLESVIG-HOLSTEN OG HSH NORDBANK
(107)
Den 8. oktober 2004 fik Kommissionen tilsendt resultaterne af en aftale mellem klageren (BdB), delstaten Slesvig-Holsten og HSH Nordbank, der opstod i 2003 ved en fusion af LSH og Hamburgische Landesbank. Uden at det berører de principielle retsopfattelser, som aftaleparterne fortsat har, er parterne blevet enige om, hvad de selv anser for passende parametre til at fastsætte en passende godtgørelse. Parterne har anmodet Kommissionen om at tage hensyn til resultaterne af aftalen, når den træffer sin afgørelse.
(108)
Parterne beregnede allerførst en minimumsgodtgørelse for en hypotetisk investering i selskabskapital i LSH på basis af CAPM-modellen. Dette gav en passende minimumsgodtgørelse på 9,29 % om året for den særlige formue. Minimumsgodtgørelsen blev beregnet ud fra den langfristede risikofrie rentesats, som delstatsbanken var nået frem til ved hjælp af Deutsche Börse AG's REX10 Performance-indeks, og den betafaktor, der var blevet anslået ud fra en KPMG-ekspertvurdering af 26. maj 2004, som var blevet udarbejdet for delstatsbanken. For LSH betød det konkret en risikofri basisrentesats på 6,61 % på indskudstidspunktet pr. 31. december 1990. Betafaktoren blev fastsat til 0,670 på grundlag af KPMG-undersøgelsen. Markedsrisikopræmien blev fastsat til 4 % (for alle delstatsbanker).
(109)
Derefter blev der fastsat et nedslag, fordi kapitalen ikke var likvid. I den forbindelse blev den risikofrie rentesats på 6,61 % lagt til grund som bruttoudgifter ved refinansiering. Ved beregningen af de pågældende nettoudgifter ved refinansiering blev LSH's samlede skattebyrde på indskudstidspunktet sat til 50 %, så man nåede frem til et nedslag på 3,31 %.
(110)
Endelig blev der fastsat et tillæg på 0,3 %, fordi der ikke blev tildelt stemmerettigheder.
(111)
Efter skat gav det en passende godtgørelse for den særlige formue på i alt 6,28 % om året, som skulle betales for hele den del af den særlige formue, som LSH havde disponeret over til sine konkurrenceudsatte aktiviteter. Denne godtgørelse skulle betales fra ultimo den måned, hvor beløbet var blevet godkendt som kernekapital, dvs. fra den 31. august 1991.
(112)
Ifølge aftalen bestod støtteelementet derfor i forskellen mellem det beløb, LSH rent faktisk havde betalt, og den beregnede passende godtgørelse på 6,28 %, som HSH Nordbank skal betale tilbage.
(113)
Parterne blev også enige om en garantiprovision (Avalprovision) på 0,3 %, der ikke kun skal betales for den ansvarlige kapital, som IB selv anvendte, men også for den særlige reserve i form af fast ejendom. HSH Nordbank havde desuden ingen indvendinger imod, at der - fra det tidspunkt, hvor kapitalen blev indskudt, og til udgangen af den måned, hvor den blev godkendt som kernekapital af BAKred (dvs. fra den 1. januar 1991 til den 30. august 1991) - ligeledes skulle betales en garantiprovision på 0,3 % for de 1 306,05 mio. DEM, der er opført i balancen.
(114)
Under forhandlingerne om aftalen blev det gjort gældende for første gang, at der var endnu et godtgørelseselement ud over den allerede nævnte godtgørelse for IB-kapitalen, nemlig IB's overskud i regnskabsåret, som blev udloddet som udbytte til delstaten Slesvig-Holsten. Udlodningen skete med hjemmel i IBG's § 17, stk. 2 (1990-udgaven), og IBG's § 19, stk. 2 (1998-udgaven). Overskuddet af IB's særlige reserve blev udloddet til delstaten med hjemmel i disse bestemmelser (i hvert tilfælde i henhold til en særlig beslutning truffet af LB's ansvarlige organer). Udlodningerne var ifølge en bestemmelse i delstaten Slesvig-Holstens respektive finanslove øremærket til IB, dvs. til delstatens støtteprojekter, og de var dermed blevet indskudt i IB igen. Ordningen var helt i overensstemmelse med landdagens budgetbeføjelser, da parlamentet og ikke den udøvende magt burde træffe afgørelse om midlerne. Økonomisk var der tale om en udbetalings- og inddrivelsesordning, som ikke var til hinder for, at beløbene blev anerkendt som udbytteudbetaling, der skal tages i betragtning.
(115)
Dette kredsløb blev desuden brudt, da øremærkningen blev ophævet ved en række følgelove til finansloven, som vedrørte overskuddet for det pågældende regnskabsår. I disse tilfælde var de udloddede midler ikke blevet indskudt i IB igen. Da øremærkningen blev ophævet, havde delstaten Slesvig-Holsten i disse år disponeret over hele det udloddede overskud til at finansiere udgifter i delstatens budget. Det var i den forbindelse værd at bemærke, at langt de fleste af disse udlodningsbeløb ikke var blevet indskudt i IB igen, men forblev hos delstaten Slesvig-Holsten.
(116)
Følgende skema viser IB's udbytteudlodninger til delstaten:
Figur 3
IB's udbytteudlodninger til delstaten Slesvig-Holsten (mio. DEM)
mio. DEM
1991
1992
1993
1994
1995
1996
1997
1998
1999
2000
2001
2002
2003
IB's udbytteudlodninger til delstaten
0,0
0,0
1,1
2,6
1,5
2,5
3,5
47,5
[...]
[...]
[...]
[...]
[...]
(117)
I overensstemmelse hermed skulle der tages hensyn til disse udlodninger i de pågældende regnskabsår ved beregningen af støtteelementet, hvilket aftaleparterne også gjorde i deres beregninger.
IX. VURDERING AF FORANSTALTNINGEN
1. STATSSTØTTE I HENHOLD TIL EF-TRAKTATENS ARTIKEL 87, STK. 1
(118)
Det er fastsat i EF-traktatens artikel 87, stk. 1, at bortset fra de i EF-traktaten hjemlede undtagelser er statsstøtte eller støtte, som ydes ved hjælp af statsmidler, og som fordrejer eller truer med at fordreje konkurrencevilkårene ved at begunstige visse virksomheder eller visse produktioner, uforenelig med fællesmarkedet i det omfang, den påvirker samhandelen mellem medlemsstaterne.
1.1. STATSMIDLER
(119)
Med den ovenfor beskrevne formueoverdragelse valgte delstaten Slesvig-Holsten en metode til at øge kapitalen, der som udgangspunkt gik ud på at tilføre WKA- og WAK-formuerne og de faste ejendomme til LSH for at styrke bankens egenkapitalgrundlag. Selv om LSH ikke havde de overdragne midler til ubegrænset rådighed til støtteopgaver, fordi den særlige reserve var øremærket til særlige formål, var formuen blevet godkendt af banktilsynet, så den kunne anvendes som sikkerhed af LSH, som var i konkurrence med andre kreditinstitutter. Der hersker derfor ingen tvivl om, at LSH fik overdraget statsmidler.
1.2. BEGUNSTIGELSE AF EN BESTEMT VIRKSOMHED
(120)
Ved undersøgelsen af, om overdragelsen af statsmidler til en offentlig virksomhed begunstiger denne virksomhed og dermed kan udgøre statsstøtte i henhold til EF-traktatens artikel 87, stk. 1, tager Kommissionen udgangspunkt i det såkaldte markedsøkonomiske investorprincip. EF-Domstolen og Retten i Første Instans har anerkendt og videreudviklet dette princip i en række sager, bl.a. i en for denne sag relevant sammenhæng i Retten i Første Instans' dom af 6. marts 2003 i WestLB-sagen (31).
a) Det markedsøkonomiske investorprincip
(121)
Efter dette princip skal det ikke betragtes som begunstigelse af en virksomhed, når der stilles midler til rådighed på vilkår, »som en privat investor ville finde acceptable at tilstå en tilsvarende privat virksomhed, når den private investor handler under normale markedsøkonomiske vilkår« (32). Til gengæld er der tale om begunstigelse i henhold til EF-traktatens artikel 87, stk. 1, når den aftalte godtgørelsesordning og/eller virksomhedens finansielle situation er af en sådan art, at der ikke kan forventes en normal forrentning inden for en rimelig frist.
(122)
Det markedsøkonomiske investorprincip finder anvendelse, selv om LSH gav overskud, da den særlige formue blev overdraget. Princippet er hidtil ganske vist primært blevet anvendt på kriseramte virksomheder, men det betyder ikke, at det kun kan anvendes på sådanne virksomheder.
(123)
Der er ingen regel om, at det forhold, at en virksomhed har overskud, på forhånd udelukker muligheden af, at kapitaltilførslen indeholder elementer af statsstøtte. Selv om en virksomhed giver overskud, kunne en investor, der disponerer ud fra markedsøkonomiske betragtninger, undlade at tilføre den (yderligere) kapital, hvis han ikke kan forvente en passende forrentning (i form af udbytte eller værdistigning) af den investerede kapital. Skulle virksomheden på investeringstidspunktet ikke give den forventede passende forrentning, ville en markedsøkonomisk investor kræve foranstaltninger, der øger forrentningen. Det markedsøkonomiske investorprincip finder derfor tilsvarende anvendelse på alle offentlige virksomheder, uanset om de giver overskud eller underskud. Retten i Første Instans har i sin dom i WestLB-sagen anerkendt dette standpunkt, som Kommissionen har (33).
(124)
Det afgørende spørgsmål ved den foreliggende vurdering er derfor, om en investor, der disponerer ud fra markedsøkonomiske betragtninger, ville have overdraget kapital, der har de samme kendetegn som delstaten Slesvig-Holstens særlige formue og faste ejendomme, på de samme betingelser, særlig i betragtning af den anslåede forrentning af investeringen.
(125)
Det var ifølge Tyskland vigtigt at samle alle delstatens støtteaktiviteter og at videreføre dem på en mere økonomisk og effektiv måde, at gøre rådgivningen og gennemførelsen af støtteprojekterne så god som muligt og at skabe grundlag for en fleksibel anvendelse af midlerne. Omlægningen var forbundet med en forhøjelse af LSH's egenkapital, som bidrog til at sikre LSH's ekspansionsmuligheder på lang sigt i betragtning af den forestående ændring af solvenskravene. Delstatens mål var desuden en gennemgribende omlægning af driften af dens faste ejendomme, der anvendes af dens forskellige tjenestegrene og organer, for at undgå ineffektivitet.
(126)
En investor, der disponerer ud fra markedsøkonomiske betragtninger, vil også, hvis han allerede har kapitalandele i en virksomhed, undersøge andre investeringsmuligheder uden for virksomheden. Han vil i reglen kun vælge at investere yderligere midler i den offentlige virksomhed, hvis han kan forvente en passende forrentning af de ekstra midler. Når det skal fastslås, om et indskud af kapital udgør statsstøtte, skal der derfor generelt ikke tages hensyn til ejernes langsigtede rentabilitetsudsigter eller til effektivitets- og synergiforhold. Uanset investors motiver skal hans indskud af kapital derimod vurderes ud fra, om investoren kan forvente en normal forrentning af de ekstra midler inden for et rimeligt tidsrum.
(127)
Retten i Første Instans har ikke anfægtet denne fortolkning af det markedsøkonomiske investorprincip, som Kommissionen allerede anlagde i beslutning 2000/392/EF (34). Retten er i denne henseende ligeledes gået ud fra den betragtning, at heller ikke en privat investor, der allerede har interesser i en virksomheds selskabskapital, normalt lader sig nøje med, at en investering ikke giver ham tab eller kun giver begrænset udbytte. Han vil snarere til enhver tid bestræbe sig på at opnå en passende forrentning af sin investering i forhold til de foreliggende omstændigheder og hans interesser på kort, mellemlang eller lang sigt (35).
(128)
I lyset af det markedsøkonomiske investorprincip er det afgørende ved den foreliggende vurdering derfor, om en investor, der disponerer ud fra markedsøkonomiske betragtninger, ville have overdraget kapital, der har de samme kendetegn som delstaten Slesvig-Holstens særlige formue, på de samme betingelser, særlig i betragtning af den anslåede forrentning af investeringen.
b) EF-traktatens artikel 295
(129)
Ifølge EF-traktatens artikel 295 berøres de ejendomsretlige ordninger i medlemsstaterne ikke af traktaten. Dette berettiger dog ikke til at overtræde traktatens konkurrenceregler.
(130)
Tyskland gør i sagerne angående delstatsbankerne gældende, at de overdragne midler ikke kunne have været anvendt rentabelt på andre måder end ved at indskyde dem i en lignende offentlig institution. Overdragelsen var derfor den økonomisk set mest fornuftige måde at anvende formuen på. Enhver godtgørelse for overdragelsen, dvs. enhver yderligere forrentning af den overdragne formue, var derfor efter Tysklands opfattelse tilstrækkelig til at begrunde overdragelsen ud fra det markedsøkonomiske investorprincip.
(131)
Denne argumentation er ikke holdbar. Det er muligvis korrekt, at overdragelsen af den særlige formue til LSH og den mulighed, som banken dermed fik for at anvende kapitalen til solvensmæssige formål, var den økonomisk set mest fornuftige måde at anvende midlerne på. Så snart offentlige midler og andre aktiver anvendes i forbindelse med kommercielle, konkurrenceudsatte aktiviteter, er de imidlertid omfattet af de almindelige markedsøkonomiske regler. Det vil sige, at staten, så snart den beslutter (også) at anvende aktiver, der er bestemt til offentlige formål, rent kommercielt, skal opkræve en godtgørelse herfor, som svarer til den normale godtgørelse på markedet.
c) Ingen ændring i ejerstrukturen
(132)
En måde, hvorpå en markedsøkonomisk investor i en bank kan sikre sig en passende godtgørelse, er ved at få passende del i bankens overskud og værdistigninger. Det kan ske ved at ændre ejerforholdet i samme omfang som kapitalindskuddet. På denne måde kan investoren få passende del i udbyttet og i en mulig værditilvækst som følge af de øgede afkastmuligheder. En måde til at sikre en passende forrentning af den investerede kapital ville derfor have været at øge delstatens andel i LSH i samme omfang, forudsat at bankens samlede rentabilitet svarer til den normale forrentning, som en investor, der disponerer ud fra markedsøkonomiske betragtninger, forventer af en investering. Det havde gjort det overflødigt at undersøge spørgsmålet om, hvorvidt den aftalte godtgørelse er passende i forhold til den del, der rent faktisk blev anvendt som sikkerhed for de konkurrenceudsatte aktiviteter. Delstaten Slesvig-Holsten valgte imidlertid ikke denne fremgangsmåde.
(133)
Tyskland gør i denne forbindelse gældende, at det var irrelevant rent statsstøtteretligt, hvordan LSH havde indrømmet delstaten Slesvig-Holsten en godtgørelse for den indskudte IB-kapital, da kapitalindskuddet ikke nødvendigvis var forbundet med erhvervelsen af andele i overskuddet og ekstra stemmerettigheder. Desuden skulle der ifølge Tyskland tages hensyn til, at IB-kapitalens overdragelse til LSH havde gjort det muligt for delstaten Slesvig-Holsten at opnå en højere pris for de poster, WestLB og Landesbank Baden-Württemberg havde erhvervet i LSH, end hvis dette indskud ikke var blevet foretaget.
(134)
Var det ikke muligt at få omfordelt andelene, ville en investor, der disponerer ud fra markedsøkonomiske betragtninger, imidlertid efter Kommissionens opfattelse kun have foretaget investeringen, hvis der i det mindste havde været aftalt en passende direkte godtgørelse. En markedsøkonomisk investor lader sig normalt ikke nøje med at undgå tab eller kun at opnå en begrænset forrentning af sin investering, men vil forsøge at maksimere forrentningen af sin formue i forhold til omstændighederne og sine interesser (36). En privat investor, der allerede har kapitalandele i den begunstigede virksomhed, vil derfor normalt også enten insistere på at få ændret ejerforholdet eller på at få en passende fast godtgørelse. I modsat fald ville han gå glip af en del af den ekstra forrentning som følge af kapitalindskuddet, da de øvrige ejere også ville have nydt godt af de højere afkast og virksomhedens værditilvækst uden selv at have ydet et tilsvarende bidrag.
(135)
Det kan derfor ikke fastslås, at en markedsøkonomisk investor ville have givet afkald på en passende direkte godtgørelse i en situation svarende til overdragelsen af den særlige formue til LSH, hvor det ikke var muligt at opnå en forskydning i ejerforholdet, og hvor ejeren af de andre 50 % heller ikke havde ydet et tilsvarende kapitalbidrag, der stod i direkte forhold til kapitalindskuddet.
d) Kapitalgrundlag for godtgørelsen
(136)
Som i WestLB's tilfælde fastsætter Kommissionen den passende godtgørelse for den overdragne særlige formue og den særlige reserve i form af fast ejendom ud fra, hvor økonomisk fordelagtig den er for LSH. Kommissionen sondrer også i den foreliggende sag mellem den såkaldte forretningsudvidende funktion og den (blotte) såkaldte garantifunktion, som den særlige formue, der blev stillet til rådighed som egenkapital, har for kreditinstituttets forretninger.
(137)
Ved kapitalens såkaldte forretningsudvidende funktion forstås udvidelsen af forretningspotentialet ved hjælp af risikobetonede aktiver som følge af banktilsynets godkendelse af en banks supplerende egenkapital. Udgangspunktet for, hvad der er en normal godtgørelse på markedet, er således den godtgørelse, en privat investor, der stiller egenkapital til rådighed for en bank, ville kræve. Opføres kapital, der stilles til rådighed, som egenkapital i balancen, men godkendes kapitalen ikke som kernekapital af banktilsynet, eller er kapitalen bestemt til dækning af støtteaktiviteten, er den ganske vist ikke disponibel til at udvide forretningerne. Kapital er dog ikke kun af betydning rent banktilsynsmæssigt. Det forhold, at kreditinstituttets kreditorer i hvert fald kan disponere over kapitalen som sikkerhed (den såkaldte garantifunktion), betyder, at kapitalens økonomiske funktion trods alt stadig kan sammenlignes med den funktion, en sikkerhed eller en garanti har. Den egenkapital, der er opført i balancen, viser nemlig bankens investorer, hvor økonomisk solid banken er, og har dermed betydning for de vilkår, hvorpå banken kan skaffe fremmedkapital. Den normale godtgørelse på markedet for kapitalens såkaldte garantifunktion fastsættes ud fra den godtgørelse, en privat garant ville have forlangt af et kreditinstitut, hvis størrelse og risikoprofil kan sammenlignes med LSH's.
(138)
Delstaten Slesvig-Holsten overdrog IB-kapitalen, 1 306 mio. DEM ifølge den endelige revision, til LSH den 1. januar 1991. Den indskudte IB-kapital voksede år for år og nåede i 2003 op på en værdi af 1 967,6 mio. DEM.
(139)
På balancedagen (31. december 1999) overdrog delstaten desuden den særlige reserve i form af fast ejendom til LSH, så den egenkapital, der er opført i balancen, steg med [...] mio. DEM. Efter yderligere to overdragelser udgjorde den særlige reserve i alt [...] mio. DEM pr. 31. december 2002.
(140)
Den samlede overdragne IB-kapital blev hvert år godkendt som supplerende kernekapital af BAKred (37). Hele beløbet var dog ikke disponibelt for LSH som sikkerhed for bankens konkurrenceudsatte aktiviteter. Som i WestLB's tilfælde blev den særlige reserve i et vist omfang også anvendt til IB's støtteprojekter. Denne del af den særlige reserve var således ganske vist ikke disponibel til at udvide bankens konkurrenceudsatte forretninger, men den fungerede som sikkerhed for LSH. Dette gjaldt også for den særlige reserve i form af fast ejendom, som ikke blev godkendt som kernekapital af BAKred, men som dog fungerede som sikkerhed for banken.
(141)
Kommissionen er af den opfattelse, at det omfang, den indskudte kapital rent faktisk blev anvendt i, ikke kan være en afgørende faktor, når det skal fastslås, hvad der er en passende godtgørelse. Det eneste relevante er selve muligheden for at anvende kapitalen til at udvide forretningerne. Heller ikke en privat investor ville lade sig nøje med en godtgørelse, der beror på, hvor meget af den indskudte kapital der anvendes. Kommissionen kan i den forbindelse tilslutte sig BdB's holdning, dvs. at det for en investor, der disponerer ud fra markedsøkonomiske betragtninger, og som bærer risikoen for tab i forbindelse med sin investering, er uvæsentligt, om kreditinstituttet rent faktisk anvender den tilførte kapital til at udvide forretningerne. BdB påpeger med rette, at det for en markedsøkonomisk investor kun er afgørende, at han ikke mere selv kan disponere over de midler, han har investeret, og dermed ikke kan opnå en tilsvarende forrentning. Når det som her skal fastslås, hvad der er et passende kapitalgrundlag, er det derfor også irrelevant, at LSH kun anvendte den indskudte kapital i fuldt omfang i perioden 1999-2003.
(142)
Det skal desuden påpeges, at det relevante tidspunkt til at bestemme godtgørelsen for kapitalens forretningsudvidende funktion er det tidspunkt, hvor den særlige reserve blev godkendt som kernekapital af BAKred. Ifølge Tyskland var det først fra og med dette tidspunkt, at kapitalen kunne anvendes til dækning af risikobetonede aktiver.
(143)
Eftersom kapitalen allerede forinden var opført som egenkapital i balancen, fungerede den imidlertid som vist ovenfor i hvert fald som sikkerhed. Det samme gælder for det beløb, som IB selv anvendte, og for den særlige reserve i form af fast ejendom. Dette skal tages i betragtning ved fastsættelsen af den passende godtgørelse.
e) Sammenligning med andre egenkapitalinstrumenter
(144)
Som forklaret ovenfor er udgangspunktet for, hvad der er den normale godtgørelse på markedet, i den foreliggende sag den godtgørelse, som en investor, der disponerer ud fra markedsøkonomiske betragtninger, og som stiller egenkapital til rådighed for en bank, ville kræve.
(145)
Der hersker ingen tvivl om, at den særlige formue, der blev overdraget til LSH, ikke umiddelbart kan sammenlignes med andre transaktioner. Selv om transaktionen i nogle henseender måtte ligne visse instrumenter, er der dog så mange forskelle i forhold til hvert enkelt instrument, at enhver sammenligning kun har begrænset værdi. Som i WestLB's tilfælde (38) kan det derfor også i denne sag kun fastslås, hvad der er en passende godtgørelse, ved at sammenligne formueoverdragelsen med forskellige normale egenkapitalinstrumenter på markedet, så man ved at se på lighedspunkterne kan fastslå, hvilket instrument der ligner det mest og derfor er målestok for fastsættelsen af godtgørelsen.
(146)
Klageren gør gældende, at de aktiver, der udgør den særlige reserve, kun kan sammenlignes med selskabskapital. Den særlige reserve blev godkendt som kernekapital (tier 1-kapital) af BAKred og kan derfor ifølge klageren også kun sammenlignes med denne form for egenkapitalinstrumenter, der var godkendt som kernekapital i Tyskland det år, overdragelsen fandt sted. Ifølge Tyskland har sammenligningen af de forskellige egenkapitalinstrumenter derimod kun til formål at fastslå, hvilken risikoprofil (og dermed hvilket godtgørelsesbillede) der svarer mest til investeringens ud fra investors synspunkt. IB-kapitalen skulle således have mest til fælles med perpetual preferred shares, udbytterettigheder og passive kapitalindskud.
(147)
Det skal betænkes, at en bank i reglen kun skaffer en meget begrænset del af sin egenkapital ved hjælp af de instrumenter, Tyskland anfører til sammenligning. Der er tale om instrumenter, der supplerer »kerneegenkapitalen«, som primært består af grundkapital og synlige reserver. Overdragelsen af aktiver til LSH betød derimod næsten en tredobling af egenkapitalen, der anvendes til beregning af solvensnøgletallet. Tages der kun hensyn til forhøjelsen af det beløb, LSH kunne anvende som sikkerhed for sine forretninger, blev egenkapitalen stadig forhøjet med over 50 %. Som BdB påpeger, blev de øvrige nævnte instrumenter i reglen kun anvendt i langt mindre omfang. Med et af sammenligningsinstrumenterne havde det ikke været muligt at øge LSH's kapital på samme måde og på et varigt grundlag.
(148)
Det skal i den forbindelse ligeledes understreges, at det forholdsvis brede spektrum af innovative egenkapitalinstrumenter i form af kerneegenkapital og supplerende egenkapital, som kreditinstitutter i dag har til rådighed i flere lande, endnu ikke fandtes i Tyskland, da IB-kapitalen i 1991 blev overdraget til LSH, og da LSH i 1993 skulle opfylde de strengere kapitalkrav, der trådte i kraft på dette tidspunkt. En række af disse instrumenter er først blevet udviklet senere hen, og andre fandtes allerede, men var endnu ikke godkendt i Tyskland. De instrumenter, der i praksis hovedsagelig var til rådighed og blev anvendt, var udbyttebeviser og efterstillede forpligtelser (i begge tilfælde supplerende egenkapital, det andet heraf kun godkendt fra 1993). IB-kapitalen bør derfor ikke sammenlignes med sådanne innovative instrumenter, der for størstedelens vedkommende først blev udviklet senere og til dels kun var til rådighed i andre lande.
(149)
For så vidt angår de to egenkapitalinstrumenter, der spiller en central rolle som nærmeste referencestørrelser i den sammenligning, Tyskland har foretaget, dvs. perpetual preferred shares og udbyttebeviser, er der en række konkrete punkter, der skal fremhæves. Perpetual preferred shares henregnes i en række lande til kerneegenkapital (kernekapital), men er stadig ikke godkendt som sådan i Tyskland. Udbyttebeviser henregnes udelukkende til den supplerende egenkapital, mens IB-kapitalen har karakter af kerneegenkapital. IB-kapitalen er derfor langt mere nyttig for LSH, da banken kan bruge den til at skaffe supplerende egenkapital (f.eks. udbyttebeviser) i samme omfang og dermed til at udvide egenkapitalgrundlaget. Afløses år med underskud igen af år med overskud, vil allerførst udbyttebeviserne og først derpå IB-kapitalen igen blive suppleret op til den nominelle værdi. LSH kan desuden disponere over IB-kapitalen i et ubegrænset tidsrum, mens udbyttebeviser i reglen udstedes for ti år. Det skal også fastholdes, at kapitalindskuddets størrelse er atypisk, og prioritetsrækkefølgen i tilfælde af tab skal ses i denne sammenhæng. Da IB-formuens andel er forholdsvis stor, vil der ved større tab blive gjort brug af den forholdsvis hurtigt.
(150)
Kommissionen er derfor af den opfattelse, at IB-kapitalens særlige karakter gør, at Tysklands sammenligning med innovative egenkapitalinstrumenter ikke er et egnet grundlag til at fastsætte en passende godtgørelse for IB-kapitalen. I aftalen af 8. oktober 2004 gik parterne også ud fra, at transaktionen kan sammenlignes med et indskud som selskabskapital.
(151)
Kommissionen er desuden enig med BdB i, at den prioritetsrækkefølge, der er aftalt i rammeaftalen mellem LSH's ejere, og hvorefter IB-kapitalen er efterstillet LSH's øvrige egenkapital, ikke gør risikoen mindre for investoren. Den indskudte kapital udgjorde en betragtelig del af den samlede kernekapital, og det er derfor meget sandsynligt, at kapitalen i hvert fald delvist anvendes i tilfælde af tab.
f) Likviditetsmæssige ulemper
(152)
LSH's argument i forbindelse med de likviditetsmæssige ulemper kan i princippet godtages. Med en »normal« kapitaltilførsel til en bank får banken både likviditet og et egenkapitalgrundlag, som af tilsynsmæssige årsager kræves, for at den kan udvide sine aktiviteter. For at udnytte bankens kapital fuldt ud, dvs. for at udvide sine 100 % risikovægtede aktiver med en faktor på 12,5 (dvs. 100 divideret med solvensnøgletallet 8 %), skal banken refinansieres 11,5 gange på finansmarkederne. Forenklet sagt fremkommer forrentningen af egenkapitalen som forskellen mellem 12,5 gange modtagne og 11,5 gange betalte renter minus bankens øvrige omkostninger (f.eks. administrationsudgifter) (39). Da den særlige formue i første omfang ikke tilfører LSH nogen likviditet (fordi den overdragne formue og alle indtægter på grundlag heraf efter loven alene er bestemt til erhvervsstøtte og støtte til fremme af boligbyggeriet), gav det LSH ekstra finansieringsomkostninger svarende til kapitalbeløbet, hvis den fremskaffede de nødvendige midler på finansmarkederne for fuldt ud at udnytte de aktivitetsmuligheder, som den fik i kraft af den ekstra egenkapital, dvs. for at udvide de risikovægtede aktiver med 12,5 gange kapitalbeløbet (eller bevare eksisterende aktiver i denne størrelsesorden) (40). På grund af disse ekstra omkostninger, som ikke opstår ved egenkapital, der tilføres i likvid form, skal der foretages et tilsvarende nedslag ved beregningen af, hvad der er en passende godtgørelse. En markedsøkonomisk investor kan ikke forvente at få samme godtgørelse som ved tilførsel af kontant kapital.
(153)
Kommissionen er imidlertid af den opfattelse, at der ikke skulle tages højde for den samlede refinansieringssats. Refinansieringsomkostninger er driftsudgifter og nedsætter dermed den skattepligtige indkomst. Bankens nettoresultat falder således ikke med det beløb, der er betalt i ekstra renter. En del af disse udgifter udlignes nemlig gennem en lavere selskabsskat. Kun nettoudgifterne skal tages i betragtning som ekstra byrder for LSH som følge af den overførte kapitals særlige karakter. Kommissionen anerkender derfor samlet set, at de ekstra »likviditetsomkostninger«, der opstår for LSH, svarer til »refinansieringsomkostninger minus selskabsskat« (41).
g) Passende godtgørelse
(154)
Den passende godtgørelse for det beløb, der er disponibelt til konkurrenceudsatte aktiviteter, kan uden tvivl beregnes på forskellige måder. Alle beregningsmetoder til at fastsætte godtgørelsen for selskabskapital, der stilles til rådighed, bygger imidlertid på de samme grundprincipper. På basis af disse grundprincipper foretager Kommissionen beregningen i to etaper i den foreliggende sag: Først beregnes den minimumsgodtgørelse, som en investor ville påregne for en (hypotetisk) investering i selskabskapital i LSH. Derefter undersøges det, om man på markedet ville have aftalt et tillæg eller et nedslag på grund af transaktionens særlige karakter, og om Kommissionen i givet fald er i stand til at bestemme størrelsen af dette beløb med behørig sikkerhed.
(155)
Den forventede forrentning af en investering og investeringsrisikoen er vigtige faktorer, når en markedsøkonomisk investor skal tage stilling til, om han vil foretage en investering. Når investor skal fastslå størrelsen af disse to elementer, tager han alle disponible oplysninger om virksomheden og markedet i betragtning. Han tager i den forbindelse udgangspunkt i historiske gennemsnitsforrentninger, der i reglen også giver ham en forestilling om virksomhedens fremtidige resultater, og desuden bl.a. i en analyse af virksomhedens forretningsmodel i det tidsrum, som investeringen vedrører, virksomhedsledelsens strategi og kvalitet eller udsigterne i den pågældende branche.
(156)
En investor, der disponerer ud fra markedsøkonomiske betragtninger, foretager kun en investering, hvis den sammenlignet med den næstbedste alternative anvendelse af kapitalen giver mulighed for en højere forretning eller en mindre risiko. Tilsvarende investerer en investor ikke i en virksomhed, hvis forventninger til forrentningen er lavere end de gennemsnitligt forventede forrentninger hos andre virksomheder med en sammenlignelig risikoprofil. I dette tilfælde kan man gå ud fra, at der er nok alternativer til det pågældende investeringsprojekt, som giver en højere forventet forrentning ved samme risiko.
(157)
Der er forskellige metoder til at beregne den passende minimumsgodtgørelse. De rækker fra forskellige typer finansieringsmodeller til CAPM-modellen. For at illustrere de forskellige metoder er det nyttigt at sondre mellem to komponenter, nemlig en risikofri forrentning og en projektspecifik risikopræmie:
Passende minimumsgodtgørelse for en risikobetonet investering
=
risikofri basissats + risikopræmie for den risikobetonede investering.
Den passende minimumsforrentning af en risikobetonet investering kan derfor beskrives som summen af den risikofrie forrentningssats og den ekstra risikopræmie for overtagelsen af risikoen ved den pågældende investering.
(158)
I overensstemmelse hermed fastsættes forrentningen altid ud fra, om der er tale om en investeringsform uden risiko for misligholdelse, og med en formodet risikofri forrentning. Den risikofrie basissats fastsættes normalt ud fra den forventede forrentning af fastforrentede værdipapirer fra statslige emittenter (eller et indeks, der er baseret på sådanne værdipapirer), da der er tale om investeringsformer med en tilsvarende lav risiko. Risikopræmien beregnes dog forskelligt alt efter den pågældende model:
-
Finansieringsmodellen: En investors forventede egenkapitalforrentning udgør fremtidige finansieringsomkostninger for den bank, der disponerer over kapitalen. Ved denne model beregnes først de historiske egenkapitalomkostninger, som sammenlignelige banker har haft. Det aritmetiske gennemsnit af de historiske kapitalomkostninger ligestilles derefter med de fremtidige forventede egenkapitalomkostninger og dermed med investors forventede udbytte.
-
Finansieringsmodel med compound annual growth rate: Det centrale ved denne model er, at der anvendes en geometrisk og ikke en aritmetisk middelværdi.
-
Capital asset pricing-modellen (CAPM-modellen): CAPM-modellen er den kendteste og mest afprøvede model inden for moderne finansiel økonomi og kan anvendes til at beregne en investors forventede forrentning efter følgende formel:
Minimumsgodtgørelse =
risikofri basissats + (markedsrisikopræmie × beta).
Risikopræmien for investeringen i egenkapital fås ved at gange markedets risikopræmie med betafaktoren (markedsrisikopræmie × beta). Betafaktoren anvendes til at bestemme størrelsen af en virksomheds risiko i forhold til alle virksomheders samlede risiko.
CAPM-modellen er den mest udbredte model til at beregne investeringsafkast for større børsnoterede virksomheder. Da LSH ikke er en børsnoteret virksomhed, er det imidlertid ikke umiddelbart muligt at aflede betaværdien. CAPM-modellen kan derfor kun anvendes ved hjælp af en anslået betafaktor.
(159)
BdB nåede i sine bemærkninger af 29. juli 2003 ved hjælp af CAPM-modellen frem til, at der den 31. december 1990, da overdragelsen fandt sted, kunne forventes en minimumsgodtgørelse for en investering i selskabskapital i LSH på 14,85 % om året. Tyskland udtrykte principielle betænkeligheder ved anvendelsen af CAPM-modellen. BdB havde ifølge Tyskland desuden lagt en for stor betafaktor til grund og havde tillige beregnet den risikofrie basisrentesats forkert. Markedsrisikopræmien på 4,6 % var også sat for højt. BdB skulle i stedet være nået frem til en markant lavere minimumsgodtgørelse for en hypotetisk investering i selskabskapital i LSH på basis af CAPM-modellen. Delstaten Slesvig-Holsten, HSH Nordbank og BdB nåede inden for rammerne af deres aftale om en passende godtgørelse frem til, at det var passende med en minimumsgodtgørelse på 9,29 %.
(160)
Parterne baserede deres beregninger på CAPM-modellen. De gik i den forbindelse ud fra en risikofri basisrentesats på 6,61 %. Denne rentesats er beregnet ud fra en formodning om, at LSH's særlige formue skulle stilles til rådighed varigt. Parterne undlod derfor at anvende en risikofri forrentning på en bestemt dato - som sås på markedet på indskudstidspunktet - for en fast investeringsperiode (f.eks. ti års forrentning ved statsobligationer), da de ikke mente, at en sådan betragtning tog højde for reinvesteringsrisikoen, dvs. risikoen for ikke at kunne reinvestere kapitalen til den risikofrie rentesats efter investeringsperioden. Efter parternes opfattelse tages der bedst hensyn til investeringsrisikoen ved at anvende et afkastindeks, et såkaldt total return index. Parterne anvendte derfor Deutsche Börse AG's REX10 Performance-indeks, der viser udviklingen i en investering i tyske statsobligationer med en løbetid på nøjagtig ti år. Den indeksserie, der blev anvendt i den foreliggende sag, indeholder de respektive tal (ultimo hvert år) for REX10 Performance-indekset siden 1970. Parterne beregnede herefter den årlige forrentning, der afspejler udviklingen, som den fremgår af det tilgrundlagte REX10 Performance-indeks i perioden 1970-1990, og kom på denne måde frem til den risikofrie basisrentesats på 6,61 %.
(161)
Da investeringen rent faktisk skulle stilles varigt til rådighed for LSH, synes modellen til at beregne den risikofrie basisrentesats at være passende i dette særlige tilfælde. Det anvendte REX10 Performance-indeks er desuden alment anerkendt som datakilde. Den risikofrie basisrentesats, der blev fastsat, synes derfor at være passende.
(162)
Betafaktoren på 0,670 blev anslået ud fra en ekspertvurdering, som KPMG havde foretaget ved hjælp af såkaldte justerede betafaktorer for alle børsnoterede kreditinstitutter i Tyskland, og som Kommissionen ligger inde med. Denne betafaktor anses for passende på grundlag af denne ekspertvurdering og i betragtning af LSH's forretningsstrategi.
(163)
Markedsrisikopræmien på 4,0 % synes efter Kommissionens opfattelse også at være berettiget. Den såkaldte generelle langfristede markedsrisikopræmie, dvs. forskellen mellem den langfristede gennemsnitlige forretning af hhv. en almindelig aktieportefølje og statsobligationer, blev allerede behandlet flere gange i WestLB-sagen, som resulterede i beslutning 2000/392/EF. I de ekspertvurderinger, der blev udarbejdet i sagen, blev forskellen - alt efter metode, betragtet periode og datagrundlag - sat til ca. 3-5 %. Som eksempel kan nævnes, at der i en ekspertvurdering, der blev udarbejdet for BdB, blev regnet med hhv. 3,16 % og 5 %, at der i en anden ekspertvurdering, der blev udarbejdet for WestLB som led i samme sag, blev regnet med hhv. 4,5 % og 5 %, og at Lehman Brothers, der også arbejdede for WestLB, regnede med en sats på 4 %. På denne baggrund ser Kommissionen ikke i den foreliggende sag grund til at fravige den markedsrisikopræmie, der blev anvendt i aftalen. Går man ud fra CAPM-modellen, hersker der efter Kommissionens opfattelse ingen tvivl om, at den minimumsgodtgørelse, parterne regnede sig frem til, kan anses for passende i den foreliggende sag.
(164)
Kommissionen har intet, der indikerer, at den minimumsgodtgørelse, som parterne fastsatte for en hypotetisk investering i selskabskapital, ikke kan holde til en markedsundersøgelse i den foreliggende sag. Kommissionen mener derfor, at en sats på 9,29 % om året er en passende minimumsgodtgørelse for den særlige formue (efter selskabsskat og før investorskat).
(165)
Den langfristede risikofrie sats (tyske statsobligationer med en løbetid på ti år) var ultimo 1990 på 8,98 %. LSH gjorde gældende, at dens refinansieringsomkostninger på grund af dens finansielle struktur havde været på 9,2 %, da overdragelsen fandt sted. I aftalen anvendte parterne en langfristet risikofri sats på 6,61 % (42). Derudover var parterne enige om at gå ud fra en fast skattesats på 50 %. Herved kommer parterne frem til en nettorefinansieringssats på 3,31 % og dermed til et tilsvarende likviditetsfradrag.
(166)
I lyset af denne aftale og det forhold, at beløbet holder sig inden for de rammer, som Tyskland allerede har anført, ser Kommissionen ingen grund til ikke at anse det for passende og lægger derfor dette beløb til grund for beregningen af støtteelementet.
(167)
Når der skal fastsættes en godtgørelse, tages der i praksis generelt hensyn til atypiske forhold, der afviger fra en normal investering i en virksomheds selskabskapital, ved at foretage tilsvarende tillæg eller nedslag. Det skal derfor undersøges, om de særlige forhold, særlig den risikoprofil, som den konkrete overdragelse af IB-kapitalen har, giver anledning til at justere den beregnede minimumsgodtgørelse på 9,29 %, som en privat investor ville påregne for en (hypotetisk) investering i selskabskapital i LSH, og om Kommissionen desuden er i stand til at bestemme størrelsen af dette beløb med behørig sikkerhed. Der bør i den forbindelse ses på tre forhold: at der for det første ikke blev udstedt nye kapitalandele i selskabet og dermed heller ikke tildelt stemmerettigheder, at der ved formueoverdragelsen for det andet var tale om et ekstraordinært stort beløb, og at investeringen for det tredje ikke var fungibel.
(168)
Delstaten fik ikke flere stemmerettigheder som følge af indskuddet. En investor, der giver afkald på stemmerettigheder, opgiver muligheden for at påvirke de beslutninger, bankens ledelse træffer. Havde delstaten fået flere stemmerettigheder, ville delstaten have haft over 50 % af stemmerettighederne, dvs. delstaten var blevet majoritetsejer. Som modydelse for at overtage en større risiko for tab uden at få en tilsvarende større indflydelse i virksomheden ville en markedsøkonomisk investor kræve en større godtgørelse, også selv om risikoen blev mindsket ved interne aftaler med de øvrige ejere. På grundlag af den forhøjede godtgørelse for præferenceaktier sammenlignet med stamaktier og i overensstemmelse med klageren (BdB), delstaten Slesvig-Holsten og LSH, der efter deres forhandlinger i august/september 2004 anså en sats på 0,3 % om året (efter skat) for passende, anser Kommissionen et tillæg på mindst 0,3 % om året (efter selskabsskat) for passende. Også aftaleparterne anser et tillæg på 0,3 % for passende, fordi der ikke blev tildelt flere stemmerettigheder.
(169)
Den overdragne formues størrelse og den effekt, denne har for LSH i lyset af solvensdirektivet, er allerede blevet nævnt. Overdragelsen af IB-kapitalen øgede LSH's kernekapital markant helt uden akkvisitions- og administrationsomkostninger. En markedsøkonomisk investor ville formentlig have krævet et tillæg for et så stort kapitalindskud (relativt og absolut set) som IB-aktiverne. På den anden side kan en tilførsel af selskabskapital på ca. 1,3 mia. DEM i en af de største tyske universalbanker ikke anses for at være helt uforenelig med en normal forretningsmæssig beslutning i betragtning af europæiske kreditinstitutters ekstraordinære behov for kapital. Hertil kommer, at et indskuds størrelse kan ses som et indicium for, at midlerne kan sammenlignes med selskabskapital. Da overdragelsen fandt sted, dvs. ultimo 1990, var store passive indskud nemlig ikke almindelige på markedet. Der ville derfor uberettiget blive taget dobbelt hensyn til størrelsen, hvis man i forbindelse med en selskabskapitallignende investering anvendte den indskudte formues størrelse til at begrunde et yderligere tillæg. Kommissionen mener derfor ikke, at det kan fastslås med behørig sikkerhed, at en markedsøkonomisk investor ville have krævet et særligt tillæg for et kapitalindskud af den størrelsesorden i absolutte og relative tal. Kommissionen undlader derfor at pålægge LSH et tillæg, der er begrundet i den overdragne formues størrelse. Desuden fremgår det også af aftalen, at der ikke skal pålægges et tillæg på grund af den overdragne formues størrelse.
(170)
Endelig skal det påpeges, at investeringen ikke var fungibel, dvs. at den investerede kapital ikke kunne trækkes ud af virksomheden på et hvilket som helst tidspunkt. En investor kan normalt sælge et egenkapitalinstrument på markedet til tredjemand og dermed bringe investeringen til ophør. Selskabskapital tilføres strengt taget normalt således: Investor indskyder aktiver (kontanter eller naturalier), der opføres på balancens aktivside. På passivsiden modsvares dette i reglen af en omsættelig andel i investors favør, f.eks. aktier, når der er tale om et aktieselskab. Investor kan sælge disse aktier til tredjemand. Det betyder dog ikke, at han kan trække de aktiver ud, han oprindeligt indskød. Disse aktiver er nu en del af selskabets ansvarlige egenkapital, og han kan derfor ikke disponere over dem. Han kan dog sælge aktien og dermed alt efter børskurs realisere den økonomiske modværdi. Investeringen er dermed fungibel. Denne mulighed har delstaten ikke på grund af de særlige forhold ved overdragelsen af IB-kapitalen. Kommissionen finder dog ikke, at der er grund til at pålægge et ekstra tillæg. Delstaten havde ganske vist ikke mulighed for at realisere den økonomiske modværdi ved at handle investeringen frit, men der var til hver en tid mulighed for ved lov at frigøre den særlige formue fra LSH og i givet fald at opnå højere afkast ved at reinvestere i andre institutter. Også på dette punkt fremgår det af aftalen mellem BdB, delstaten Slesvig-Holsten og HSH Nordbank, at der ikke skulle pålægges et tillæg, idet formuen ikke var fungibel.
(171)
Alt i alt anser Kommissionen et forrentningstillæg på 0,3 % om året (efter selskabsskat og før investorskat) for passende som modydelse for at give afkald på at få yderligere stemmerettigheder.
(172)
På basis af alle disse betragtninger når Kommissionen ligesom klageren (BdB), delstaten Slesvig-Holsten og LSH frem til den konklusion, at det er passende med en godtgørelse på 6,28 % om året (efter selskabsskat), dvs. 9,29 % i normal forrentning af den pågældende investering plus et tillæg på 0,3 % for transaktionens særlige karakter minus 3,31 % som følge af de finansieringsomkostninger, der opstår for LSH, fordi den overdragne formue ikke er likvid.
(173)
IB-kapitalen var som nævnt af materiel værdi for LSH, inden den af BAKred blev godkendt som kernekapital i henhold til KWG, eftersom den allerede var opført som egenkapital, da overdragelsen fandt sted. Det gælder også for det beløb, IB tog i brug, og for den særlige reserve i form af fast ejendom. Dens økonomiske funktion kan sammenlignes med den funktion, en garanti eller hæftelse har. En investor, der disponerer ud fra markedsøkonomiske betragtninger, ville kræve en passende godtgørelse for at overtage en sådan risiko. Kommissionen godkendte i beslutning 2000/392/EF (43) en basissats på 0,3 % om året for garantifunktionen over for LSH, hvad Tyskland i første omgang ikke fandt passende. I beslutning 2000/392/EF blev nævnte sats på 0,3 % om året forhøjet med et tillæg på yderligere 0,3 % om året, fordi avalgarantier (Avalbürgschaften) i reglen er knyttet bestemte transaktioner og er tidsbegrænsede (hvad der ikke var tilfældet ved WestLB), og fordi det beløb på over 3,4 mia. DEM, som WestLB havde fået stillet til rådighed, oversteg, hvad der normalt dækkes med bankgarantier af den art.
(174)
Eftersom WestLB og LSH generelt er sammenlignelige, og fordi der ikke er noget, der indikerer andet, går Kommissionen ud fra, at denne sats svarer til den godtgørelse, som LSH også skulle have betalt på markedet for at overtage en avalgaranti i egen favør.
(175)
Også på dette punkt fremgår det af aftalen mellem BdB, delstaten Slesvig-Holsten og LSH, at der synes at være grundlag for et tillæg på 0,3 % om året. Kommissionen mener derfor, at det er berettiget med et tillæg i LSH's tilfælde, og lægger en sats på 0,3 % om året til grund som passende godtgørelse for den garantifunktion, kapitalen havde fra det tidspunkt, kapitalen blev opført i balancen, dvs. den 1. januar 1991, og indtil den blev godkendt af BAKred. Satsen på 0,3 % om året efter skat blev også anvendt af parterne i en tabel, der er vedlagt som bilag til aftalen, og hvori støtteelementet er beregnet.
(176)
Tyskland har gjort gældende, at de IB-overskud, delstaten fik udbetalt i perioden 1993-2002, dvs. 99,9 mio. DEM, skal fradrages i den godtgørelse, der skal betales. Efter det markedsøkonomiske investorprincip kan investor imidlertid påregne en passende forrentning - eller aftale en direkte godtgørelse - på basis af de oplysninger, han råder over på investeringstidspunktet. Udbetalinger, der foretages - og værdistigninger, der realiseres - efter investeringen, er uden betydning. Udlodninger og værdistigninger, som det ikke er muligt at beregne på forhånd, kan derfor ikke være en afgørende faktor.
(177)
Kommissionen mener derfor, at IB-udbytteudlodningerne i den foreliggende sag ikke skal fradrages i den godtgørelse, der skal betales.
h) Synergieffekter
(178)
LSH mener, at man ved vurderingen af den godtgørelse, delstaten har fået, også skal se på de synergifordele, indskuddet har givet. Det er dog klart, at det egentlige formål med overdragelsen var at give LSH et egenkapitalgrundlag, der svarede til de nye solvenskrav. Synergieffekter blev betragtet som en positiv (side-)effekt, men var ganske givet ikke den vigtigste årsag til transaktionen på daværende tidspunkt.
(179)
Opstår der i øvrigt sådanne synergieffekter og besparelser for IB, kommer det WKA og WAK til gode i form af lavere omkostninger (og dermed delstaten), men det kan ikke betragtes som en modydelse fra LSH's side for at stille kerneegenkapital til rådighed. Da disse synergieffekter hverken betyder, at LSH's mulighed for at anvende den overdragne kapital bliver mindre, eller at omkostningerne som følge af overdragelsen blive større for LSH, vil synergieffekterne formentlig heller ikke have indflydelse på størrelsen af den godtgørelse, som en markedsøkonomisk investor kan kræve af banken for den indskudte egenkapital. Også hvis delstaten opnår en reel fordel som følge af synergieffekterne, ville enhver konkurrent på grund af konkurrencen være tvunget til at »betale« delstaten en »godtgørelse« i form af sådanne fordele for det finansielle instrument (IB-kapitalen) plus et passende vederlag for den indskudte egenkapital.
(180)
I øvrigt resulterer en sammenslutning normalt i synergieffekter for begge berørte virksomheder. Det er vanskeligt at forstå, hvorfor LSH slet ikke skulle drage nytte af disse fordele.
i) Lovændring pr. 1. juni 2003
(181)
Tyskland har gjort gældende, at IB blev udskilt fra LSH's formue pr. 1. juni 2003. Den særlige formue i form af fast ejendom blev udskilt fra LSH pr. 1. juni 2003.
(182)
Dermed har LSH fra den 1. juni 2003 ikke længere mulighed for at anvende den særlige formue til at dække risikobetonede aktiver, der udspringer af LSH's konkurrenceudsatte aktiviteter, eller for at anvende den som garanti.
(183)
Kommissionen anser det derfor for godtgjort, at der med udskillelsen af den særlige formue blev sat en stopper for den pågældende begunstigelse den 1. juni 2003.
j) Støtteelementet
(184)
Kommissionen når på grundlag af ovennævnte beregninger til den konklusion, at LSH skulle have betalt en godtgørelse på 6,28 % om året efter skat for den særlige formue, der blev godkendt som kernekapital af BAKred, og på 0,3 % efter skat for forskellen mellem denne del og det beløb, der er opført som egenkapital i LSH's balance, og også for den særlige reserve i form af fast ejendom.
(185)
Denne godtgørelse skulle have været betalt fra den 1. januar 1991 til den 31. maj 2003, da begunstigelsen ophørte.
(186)
LSH betalte kun en godtgørelse for det beløb, den kunne anvende som sikkerhed for sine forretninger.
(187)
Støtteelementet kan beregnes som forskellen mellem de faktiske betalinger og de betalinger, der ville svare til markedsvilkårene.
(188)
Følgende skema viser beregningen af støtteelementet:
Figur 4
Beregning af støtteelementet (mio. DEM)
mio. DEM
1991 (44)
1992
1993
1994
1995
1996
1997
1998
1999
2000
2001
2002
2003
(5 mdr.)
IB-kapital i alt
1 306,0
1 312,2
1 337,9
1 387,0
1 472,0
1 563,0
1 665,9
1 763,0
1 814,0
1 817,0
1 849,2
1 923,9
1 967,6
1.
LSH's rådighedsbeløb
1 018,0
1 013,1
954,0
1 024,0
1 092,0
1 172,0
1 264,0
1 346,0
[...]
[...]
[...]
[...]
[...]
2.
Beløb anvendt af IB
288,0
299,0
383,9
363,0
380,0
391,0
401,9
417,0
[...]
[...]
[...]
[...]
[...]
3.
Beløb mellem 1.1.1991 og 30.8.1991
870,7
-
-
-
-
-
-
-
-
-
-
-
-
4.
Særlig reserve i form af fast ejendom
-
-
-
-
-
-
-
-
-
[...]
[...]
[...]
[...]
Godtgørelse på 6,28 % (efter skat) for 1.
21,3
63,6
59,9
64,3
68,6
73,6
79,4
84,5
[...]
[...]
[...]
[...]
[...]
Godtgørelse på 0,3 % (efter skat) for 2.
0,3
0,9
1,2
1,1
1,1
1,2
1,2
1,3
[...]
[...]
[...]
[...]
[...]
Godtgørelse på 0,3 % (efter skat) for 3.
2,6
-
-
-
-
-
-
-
-
-
-
-
-
Godtgørelse på 0,3 % (efter skat) for 4.
-
-
-
-
-
-
-
-
-
[...]
[...]
[...]
[...]
Godtgørelse i tråd med markedsvilkårene, i alt
24,2
64,5
61,1
65,4
69,7
74,8
80,6
85,8
[...]
[...]
[...]
[...]
[...]
Faktisk godtgørelse (efter skat)
0
0
0,9
2,4
1,0
2,5
5,0
6,6
[...]
[...]
[...]
[...]
[...]
Støtteelement
24,2
64,5
60,2
63,0
68,7
72,3
75,6
79,2
[...]
[...]
[...]
[...]
[...]
(189)
Støtteelementet for tidsrummet, fra støtten blev ydet, og til og med den 31. maj 2003 udgør dermed på 845,6 mio. DEM. Beløbet skal omregnes til euro og beløber sig til 432,3 mio. EUR.
1.3. KONKURRENCEFORVRIDNING OG PÅVIRKNING AF SAMHANDELEN MELLEM MEDLEMSSTATER
(190)
Liberaliseringen af de finansielle tjenesteydelser og integrationen af finansmarkederne betyder, at banksektoren i Fællesskabet bliver stadig mere følsom over for konkurrenceforvridninger. Denne udvikling skærpes på nuværende tidspunkt yderligere som led i Den Økonomiske og Monetære Union, som reducerer de hindringer for konkurrencen, der stadig findes på markederne for finansielle tjenesteydelser.
(191)
Den begunstigede LSH udførte bankforretninger på både regionalt og internationalt plan. LSH opfattede sig selv som en almindelig forretningsbank, centralbank for sparekasserne og stats- og kommunebank. Trods sit navn, sin tradition og sine lovbestemte opgaver var LSH på ingen måde kun en lokal- eller regionalbank.
(192)
Heraf fremgår klart, at LSH udførte banktjenester i konkurrence med andre europæiske banker uden for Tyskland og - da banker fra andre europæiske lande driver virksomhed i Tyskland - i Tyskland.
(193)
Det påpeges desuden, at der er en meget tæt sammenhæng mellem et kreditinstituts egenkapital og dets bankaktiviteter. En bank kan kun arbejde og udvide sine kommercielle aktiviteter, hvis den har en tilstrækkelig, godkendt egenkapital. Da LSH som følge af den statslige foranstaltning fik et sådant egenkapitalgrundlag til solvensmæssige formål, blev bankens aktivitetsmuligheder direkte påvirket.
(194)
Det er derfor klart, at støtte til LSH fordrejer konkurrencevilkårene og påvirker samhandelen mellem medlemsstater.
1.4. RESULTAT
(195)
På basis af ovenstående kan det konstateres, at alle kriterier i EF-traktatens artikel 87, stk. 1, er opfyldt, og at overdragelsen af den særlige formue derfor omfatter statsstøtte i henhold til nævnte artikel.
2. FORENELIGHED MED FÆLLESMARKEDET
(196)
Det skal desuden undersøges, om støtten kan betragtes som forenelig med fællesmarkedet. I den forbindelse skal det bemærkes, at LSH kun har påberåbt sig undtagelsesbestemmelsen i EF-traktatens artikel 86, stk. 2, med hensyn til eventuelle støtteelementer i forbindelse med overdragelsen af IB-kapitalen og de faste ejendomme.
(197)
Ingen af undtagelsesbestemmelserne i EF-traktatens artikel 87, stk. 2, finder anvendelse. Støtten har hverken social karakter eller ydes til enkelte forbrugere. Den har heller ikke til formål at råde bod på skader, der er forårsaget af naturkatastrofer eller af andre usædvanlige begivenheder, eller at opveje økonomiske ulemper, som Tysklands deling har forårsaget.
(198)
Da støtten ikke har noget regionalt sigte - den har hverken til formål at fremme den økonomiske udvikling i områder, hvor levestandarden er usædvanlig lav, eller hvor der hersker en alvorlig underbeskæftigelse, eller at fremme udviklingen af visse økonomiske regioner - kan hverken EF-traktatens artikel 87, stk. 3, litra a), eller de regionale aspekter i artikel 87, stk. 3, litra c), gøres gældende. Støtten har heller ikke til formål at fremme virkeliggørelsen af vigtige projekter af fælleseuropæisk interesse. Fremme af kulturen og bevarelse af kulturarven er heller ikke formålet med støtten.
(199)
Da der ikke var risiko for LSH's økonomiske videreførelse, da foranstaltningen blev gennemført, rejser der sig ikke det spørgsmål, om sammenbruddet i et enkelt stort kreditinstitut som LSH i Tyskland kunne resultere i en generel krise inden for banksektoren, hvilket på grundlag af EF-traktatens artikel 87, stk. 3, litra b), kunne berettige til en støtte til afhjælpning af en alvorlig forstyrrelse i den tyske økonomi.
(200)
I henhold til EF-traktatens artikel 87, stk. 3, litra c), kan støtte betragtes som forenelig med fællesmarkedet, hvis den fremmer udviklingen af visse erhvervsgrene. Det kunne principielt også gælde for omstruktureringsstøtte i banksektoren. I det foreliggende tilfælde er betingelserne for at anvende denne undtagelsesbestemmelse imidlertid ikke til stede. LSH betegnes ikke som en kriseramt virksomhed, der bør have statsstøtte for at genoprette sin rentabilitet.
(201)
EF-traktatens artikel 86, stk. 2, som under visse omstændigheder tillader undtagelser fra traktatens statsstøtteregler, gælder principielt også for sektoren for finansielle tjenesteydelser. Kommissionen bekræftede dette i sin rapport om tjenesteydelser af almindelig økonomisk interesse i banksektoren (45). LSH gjorde gældende, at den tilvejebringer tjenesteydelser af almindelig økonomisk interesse, og at eventuelle beløb fra delstaten Slesvig-Holsten, der anvendes til formål, som ligger inden for public service-opgaver eller forsyningspligten, ikke udgør ulovlig statsstøtte. LSH opfylder dog ikke de formelle forudsætninger herfor: De opgaver, som LSH varetager i forbindelse med tilvejebringelsen af bestemte tjenesteydelser af almindelig økonomisk interesse, er ikke angivet klart, og det er omkostningerne i forbindelse med disse aktiviteter heller ikke. Det er derfor klart, at overdragelsen blev gennemført for at sætte LSH i stand til at opfylde de nye egenkapitalkrav og uden relation til eventuelle tjenesteydelser af almindelig økonomisk interesse. Derfor finder heller ikke denne undtagelsesbestemmelse anvendelse i det foreliggende tilfælde.
(202)
Da ingen af undtagelserne fra det principielle forbud mod statsstøtte, der er fastsat i EF-traktatens artikel 87, stk. 1, finder anvendelse, kan den foreliggende støtte ikke betragtes som forenelig med traktaten.
3. IKKE EN EKSISTERENDE STØTTE
(203)
I modsætning til, hvad Tyskland og LSH gør gældende, kan kapitaltilførslen heller ikke betragtes som omfattet af den eksisterende støtteordning med Anstaltslast og Gewährträgerhaftung.
(204)
For det første er Gewährträgerhaftung en opfyldelsesgaranti for kreditorer for det tilfælde, at bankens formue ikke længere er stor nok til at opfylde forpligtelserne, hvad der ikke er tilfældet i den foreliggende sag. Kapitaltilførslen er ikke bestemt til at sikre delstatsbankens kreditorer fyldestgørelse, og bankens formue er heller ikke opbrugt.
(205)
For det andet er der heller ikke tale om en Anstaltslast. Ved Anstaltslast er den offentlige ejer, dvs. delstaten Slesvig-Holsten, forpligtet til at give LSH de fornødne midler for at kunne sikre delstatsbankens forskriftsmæssige drift, hvis delstaten beslutter sig for at videreføre den. Da kapitalindskuddet blev foretaget, befandt LSH sig imidlertid slet ikke i en situation, hvor det ikke længere var muligt at drive banken forskriftsmæssigt, f.eks. på grund af manglende egenkapital. Kapitalindskuddet var derfor ikke nødvendigt for at sikre delstatsbankens forskriftsmæssige drift. Kapitalindskuddet blev snarere foretaget for at gøre det muligt for delstatsbanken at øge sit kapitalgrundlag i lyset af den stramning, der blev foretaget af bestemmelserne om kernekapital-/egenkapitalprocenter den 30. juni 1993, så den kunne undgå en ellers nødvendig reduktion af sit forretningsomfang/sine risikobetonede aktiver, og for desuden at gøre det muligt for den at udvide sine aktiviteter i fremtiden. LSH kunne derfor ud fra en bevidst økonomisk beregning fra delstatens side som medejer også fremover udnytte markedsmulighederne i forbindelse med sine konkurrenceudsatte aktiviteter. Det »nødvendighedskrav«, der er ved Anstaltslast, finder imidlertid ikke anvendelse på en sådan normal økonomisk afgørelse truffet af delstaten som medejer. Da der ikke eksisterer en anden støtteordning i henhold til EF-traktatens artikel 87, stk. 1, og artikel 88, stk. 1, der kan finde anvendelse, skal kapitaltilførslen derfor betragtes som ny støtte i henhold til EF-traktatens artikel 87, stk. 1, og artikel 88, stk. 3, og undersøges som sådan.
X. KONKLUSION
(206)
Kommissionen konstaterer, at Tyskland ulovligt har ydet støtte i strid med EF-traktatens artikel 88, stk. 3. Støtten er derfor ulovlig.
(207)
Støtten kan hverken betragtes som forenelig i henhold til EF-traktatens artikel 87, stk. 2 og 3, eller på grundlag af en anden bestemmelse i traktaten. Støtten bør derfor erklæres uforenelig med fællesmarkedet og ophæves, og støtteelementet i den ulovlige foranstaltning bør tilbagesøges af den tyske regering -
VEDTAGET FØLGENDE BESLUTNING:
Artikel 1
Den statsstøtte på 432,3 mio. EUR, som Tyskland har ydet Landesbank Schleswig-Holstein Girozentrale, i dag HSH Nordbank AG, i tidsrummet mellem den 1. januar 1999 og den 31. maj 2003, er uforenelig med fællesmarkedet.
Artikel 2
Tyskland træffer alle nødvendige foranstaltninger for at tilbagesøge den i artikel 1 omhandlede støtte, som allerede ulovligt er udbetalt til støttemodtageren.
Artikel 3
Tilbagesøgningen skal ske straks og i overensstemmelse med national lovgivning, hvis denne giver mulighed for at efterkomme beslutningen hurtigt og effektivt.
Den støtte, der skal tilbagebetales, pålægges renter fra det tidspunkt, den blev udbetalt til støttemodtageren, og indtil den er blevet tilbagebetalt.
Renterne beregnes i overensstemmelse med bestemmelserne i kapitel V i Kommissionens forordning (EF) nr. 794/2004 (46).
Artikel 4
Tyskland underretter ved brug af spørgeskemaet i bilaget senest to måneder efter meddelelsen af denne beslutning Kommissionen om, hvilke foranstaltninger der er truffet for at efterkomme beslutningen.
Artikel 5
Denne beslutning er rettet til Forbundsrepublikken Tyskland.
Bruxelles, den 20. oktober 2004.
KOMISSION PÄÄTÖS,
tehty 20 päivänä lokakuuta 2004,
tuesta, jonka Saksa on myöntänyt Landesbank Schleswig-Holstein Girozentralelle (nykyinen HSH Nordbank AG)
(tiedoksiannettu numerolla K(2004) 3930)
(Ainoastaan saksankielinen teksti on todistusvoimainen)
(ETA:n kannalta merkityksellinen teksti)
(2006/741/EY)
EUROOPAN YHTEISÖJEN KOMISSIO, joka
ottaa huomioon Euroopan yhteisön perustamissopimuksen ja erityisesti sen 88 artiklan 2 kohdan ensimmäisen alakohdan,
ottaa huomioon sopimuksen Euroopan talousalueesta ja erityisesti sen 62 artiklan 1 kohdan a alakohdan,
on edellä mainittujen artiklojen (1) mukaisesti kehottanut jäsenvaltiota ja muita asianomaisia esittämään huomautuksensa ja ottanut huomioon nämä huomautukset,
sekä katsoo seuraavaa:
I. MENETTELY
(1)
Menettely koskee toimenpidettä, jolla Schleswig-Holsteinin osavaltio siirtää Wohnungsbaukreditanstalt des Landes Schleswig-Holsteinin (jäljempänä ’WKA’), Wirtschaftsaufbaukasse Schleswig-Holstein AG:n (jäljempänä ’WAK’) ja erityisrahastona kirjatut kiinteistöt Landesbank Schleswig-Holstein Girozentralelle (jäljempänä ’LSH’). Saksaa vastaan on aloitettu myös kuusi muuta menettelyä, jotka koskevat omaisuudensiirtoja Landesbank-pankeille, erityisesti Westdeutsche Landesbank Girozentralelle (jäljempänä ’WestLB’).
(2)
Komissio pyysi Saksalta 12 päivänä tammikuuta 1993 päivätyllä kirjeellä tietoja WestLB:n hyväksi toteutetusta 4 miljardin Saksan markan pääomankorotuksesta, joka toteutettiin siirtämällä Wohnungsbauförderanstalt (jäljempänä ’WfA’) WestLB:n yhteyteen. Lisäksi pyydettiin tietoja muiden osavaltioiden pankkien hyväksi toteutetuista vastaavanlaisista omien varojen korotuksista. Tietopyynnössä tiedusteltiin myös, minkä Landesbank-pankkien yhteyteen on siirretty julkisoikeudellisia yrityksiä ja millä perusteilla kyseiset siirrot on toteutettu.
(3)
Saksa vastasi tietopyyntöön 16 päivänä maaliskuuta 1993 ja 17 päivänä syyskuuta 1993 päivätyillä kirjeillä. Komissio pyysi Saksalta lisätietoja 10 päivänä marraskuuta 1993 ja 13 päivänä joulukuuta 1993 päivätyillä kirjeillä. Saksa toimitti pyydetyt tiedot 8 päivänä maaliskuuta 1994 päivätyllä kirjeellä.
(4)
Saksan pankkiyhdistys (Bundesverband deutscher Banken e.V., jäljempänä ’BdB’), joka edustaa Saksaan sijoittautuneita yksityispankkeja, ilmoitti komissiolle 31 päivänä toukokuuta 1994 ja 21 päivänä joulukuuta 1994 päivätyillä kirjeillä muun muassa, että WKA ja WAK sekä niiden omaisuus oli siirretty 1 päivästä tammikuuta 1991 kokonaisuudessaan LSH:lle. Samalla WKA:n ja WAK:n tehtävät oli siirretty aiemmin perustetulle Investitionsbank Schleswig-Holsteinille (jäljempänä ’IB’). IB toimi LSH:n erillisenä yksikkönä. BdB katsoi, että toimenpiteeseen liittyvä LSH:n omien varojen korotus vääristi kilpailua LSH:n eduksi, koska omaisuudensiirrosta ei ollut maksettu markkinataloussijoittajaa koskevan periaatteen mukaista korvausta. BdB teki jälkimmäisellä kirjeellään muodollisen kantelun ja kehotti komissiota aloittamaan Saksaa vastaan perustamissopimuksen 93 artiklan (nykyinen 88 artikla) 2 kohdan mukaisen menettelyn.
(5)
Kantelu koski myös vastaavia omaisuudensiirtoja Landesbank Berlinin, Westdeutsche Landesbankin, Norddeutsche Landesbankin, Hamburgische Landesbankin ja Bayerische Landesbankin hyväksi. Useat yksittäiset pankit yhtyivät helmi- ja maaliskuussa 1995 ja joulukuussa 1996 pankkiyhdistyksen tekemään kanteluun.
(6)
BdB ilmoitti 6 päivänä elokuuta 1997 ja 30 päivänä heinäkuuta 1998 päivätyillä kirjeillä komissiolle kahdesta muusta omaisuudensiirrosta, joista toinen oli toteutettu Schleswig-Holsteinin osavaltiossa LSH:n hyväksi ja toinen Hessenin osavaltiossa Landesbank Hessen-Thüringenin hyväksi. BdB:n tietojen mukaan Schleswig-Holsteinin osavaltio aikoi siirtää osavaltion rakennuttamat kiinteistöt IB:lle ja kirjata kyseisen kiinteistöomaisuuden LSH:n omiin varoihin erityisrahastona (Zweckrücklage). BdB viittasi tässä yhteydessä Schleswig-Holsteinin osavaltion investointipankkilain muutosehdotuksen 20 §:ään (Investitionsbankgesetz des Landes Schleswig-Holstein, 26 päivänä kesäkuuta 1997 voimassa ollut versio), jonka mukaan kiinteistöomaisuus on velkojen vähentämisen jälkeen kirjattava LSH:n omiin varoihin erityisrahastona. BdB viittasi myös lakiehdotuksen 20 § :n perusteluihin, joiden mukaan erityisrahastona kirjatut kiinteistöt lasketaan luottotoiminnasta annetun lain (Kreditwesengesetz) periaatteiden nojalla osaksi Landesbankin vakavaraisuuspääomaa. Lain perusteluissa esitettyä tavoitetta eli osavaltion omaisuuserien vapauttamista maksuvalmiuden parantamiseksi ilman osavaltion käyttöoikeuden ja päätösvallan menetystä (”Mobilisierung des Landesvermögens zur Liquiditätsschöpfung ohne Verlust der Dispositions- und Entscheidungsbefugnis des Landes”) ei saavutettaisi, jos LSH:n olisi maksettava siirretyistä kiinteistöistä markkinahinta.
(7)
Komissio tutki ensimmäiseksi omaisuudensiirron WestLB:lle, mutta ilmoitti samalla aikovansa tukeutua WestLB:tä koskevaan päätökseen (2) tutkiessaan omaisuudensiirtoja muille pankeille. Tukitoimenpide (maksetun korvauksen ja markkinaehtoisen korvauksen välinen erotus) katsottiin asiasta vuonna 1999 tehdyllä komission päätöksellä 2000/392/EY (3) yhteismarkkinoille soveltumattomaksi tueksi, joka määrättiin perittäväksi takaisin tuensaajalta. Euroopan yhteisöjen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin kumosi kyseisen päätöksen 6 päivänä maaliskuuta 2003 antamallaan tuomiolla (4) sillä perusteella, että kahdelle korvauksen laskennassa käytetylle seikalle ei ollut esitetty riittäviä perusteluita. Se vahvisti kuitenkin päätöksen muilta osin.
(8)
Komissio lähetti Saksalle 1 päivänä syyskuuta 1999 tietopyynnön, joka koski omaisuudensiirtoja muille Landesbank-pankeille. Saksa lähetti 8 päivänä joulukuuta 1999 päivätyllä kirjeellä tietoja WKA:n ja WAK:n omaisuuserien siirrosta LSH:lle ja täydensi tietoja 22 päivänä tammikuuta 2001 päivätyllä kirjeellä. Saksa vastasi 3 päivänä toukokuuta 2001 päivätyllä kirjeellä lisätietopyyntöön, jonka komissio esitti 22 päivänä helmikuuta 2001.
(9)
Komissio ilmoitti 13 päivänä marraskuuta 2002 päivätyllä kirjeellä Saksalle päätöksestään aloittaa perustamissopimuksen 88 artiklan 2 kohdan mukainen menettely, jonka kohteena oli Schleswig-Holsteinin osavaltion omistuksessa olleiden WKA:n, WAK:n ja erityisrahastona kirjattujen kiinteistöjen siirtäminen LSH:lle. Komissio aloitti samaan aikaan myös Norddeutsche Landesbank Girozentralen, Bayerische Landesbank Girozentralen, Hamburgische Landesbank Girozentralen ja Landesbank Hessen-Thüringenin hyväksi toteutettuja vastaavanlaisia omaisuudensiirtoja koskevat menettelyt. Lisäksi komissio oli aloittanut jo heinäkuussa 2002 menettelyn, joka koski Wohnungsbaukreditanstaltin siirtoa Landesbank Berlinille.
(10)
Menettelyn aloittamista koskeva päätös on julkaistu Euroopan unionin virallisessa lehdessä (5). Komissio on kehottanut asianomaisia esittämään huomautuksensa.
(11)
LSH esitti 11 päivänä huhtikuuta 2003 päivätyllä kirjeellä huomautuksia itseään koskevan menettelyn aloittamisesta.
(12)
Saksa esitti menettelyn aloittamista koskevia huomautuksia 14 päivänä huhtikuuta 2003 päivätyssä kirjeessä.
(13)
BdB esitti 29 päivänä heinäkuuta 2003 päivätyllä kirjeellä huomautuksia kaikista menettelyn aloittamisesta 13 päivänä marraskuuta 2002 tehdyistä päätöksistä.
(14)
Saksa vastasi komission 11 päivänä syyskuuta 2003 päivättyyn lisätietopyyntöön 29 päivänä lokakuuta ja 6 päivänä marraskuuta 2003 päivätyillä kirjeillä ja otti samalla kantaa BdB:n esittämiin huomautuksiin LSH:sta. Saksa toimitti komissiolle 30 päivänä lokakuuta 2003 Nordrhein-Westfalenin osavaltion ja WestLB:n vastauksen huomautuksiin, jotka BdB oli esittänyt marraskuussa 2002 aloitetuista viidestä Landesbank-pankkeja koskevasta menettelystä.
(15)
Komissio pyysi Saksalta lisätietoja 7 päivänä huhtikuuta 2004, 30 päivänä huhtikuuta 2004, 19 päivänä toukokuuta 2004 ja 12 päivänä elokuuta 2004 päivätyillä kirjeillä, joihin Saksa vastasi 1 ja 28 päivänä kesäkuuta 2004, 27 päivänä toukokuuta 2004, 23 päivänä kesäkuuta 2004, 27 päivänä elokuuta 2004 ja 30 päivänä syyskuuta 2004 päivätyillä kirjeillä.
(16)
Kantelun tehnyt BdB, Nordrhein-Westfalenin osavaltio ja WestLB AG toimittivat komissiolle 19 päivänä heinäkuuta 2004 tekemänsä tilapäisen sopimuksen siirretystä omaisuudesta maksettavasta kohtuullisesta korvauksesta. Sopimuspuolten mukaan asiasta tehtävän komission päätöksen olisi perustuttava kyseiseen korvaukseen. Lopullinen sopimus toimitettiin komissiolle 13 päivänä lokakuuta 2004. BdB, Schleswig-Holsteinin osavaltio sekä LSH:n ja Hamburgische Landesbankin yhdistymisen tuloksena vuonna 2003 perustettu HSH Nordbank toimittivat komissiolle 29 päivänä syyskuuta 2004 alustavan sopimuksen, joka koski kohtuullista korvausta siirretyistä erityistarkoituksiin sidotuista omaisuuseristä. Komissio vastaanotti sittemmin myös muita kirjeitä asianomaisilta ja Saksalta. Erityistarkoituksiin sidotun omaisuuden siirrosta LSH:lle tehdyn sopimuksen lopullinen versio toimitettiin komissiolle 14 päivänä lokakuuta 2004. Landesbank Hessen-Thüringeniä lukuun ottamatta myös muista omaisuudensiirroista Landesbank-pankeille tehtiin sittemmin sopimukset, jotka toimitettiin komissiolle.
II. YKSITYISKOHTAINEN KUVAUS TOIMENPITEISTÄ
1. LANDESBANK SCHLESWIG-HOLSTEIN GIROZENTRALE
(17)
Landesbank Schleswig-Holstein Girozentralen (lyhytnimeltään ”LB Kiel”) päätoimipaikka on Kielissä. Sen konsernitaseen loppusumma (31 päivänä joulukuuta 2002) oli 145,5 miljardia euroa. Se kuului Saksan 15 suurimman pankin joukkoon. Se perustettiin vuonna 1917 Schleswig-Holsteinin Landesbankkina. Pankki oli julkinen luottolaitos ja oikeudelliselta muodoltaan julkisoikeudellinen laitos.
(18)
LSH:n omistajia olivat vuodesta 1994 WestLB-konserni (39,9 prosenttia), Schleswig-Holsteinin osavaltio (25,05 prosenttia), Sparkassen- und Giroverband für Schleswig-Holstein (25,05 prosenttia) ja Landesbank Baden-Württemberg (10 prosenttia). Omistusrakenne muotoutui 1 päivänä tammikuuta 1994, kun Schleswig-Holsteinin osavaltio ja Sparkassen- und Giroverbands für Schleswig Holstein siirsivät kantaosakkeensa WestLB:lle ja Landesbank Baden-Württembergille. Ennen tätä siirtoa osavaltiolla ja Sparkassen- und Giroverbandilla oli kummallakin 50 prosentin osuus kantaosakkeista.
(19)
HSH Nordbank AG, joka on oikeudelliselta muodoltaan osakeyhtiö, perustettiin 2 päivänä kesäkuuta 2003 LSH:n ja Hamburgische Landesbankin sulautumisen myötä. Verotuksen ja taseen osalta sulautuminen tuli voimaan taannehtivasti 1 päivänä tammikuuta 2003.
(20)
LSH:n vuoden 2002 toimintakertomuksen mukaan konsernin omien varojen osuus oli 6,5 prosenttia ja vakavaraisuussuhdeluku 10,3 prosenttia. Konsernin oman pääoman tuotto vuonna 2002 oli 10,4 prosenttia.
(21)
Schleswig-Holsteinin osavaltion säästökassoja koskevan lain (Sparkassengesetz) 42 §:n mukaan LSH hoiti valtiollisen pankin, säästökassojen keskuspankin ja liikepankin tehtäviä. Se vastasi osavaltion pankkitoiminnasta, tuki säästökassoja niiden toiminnassa ja myönsi luottoja julkisyhteisöille. Valtiollisena pankkina se myönsi luottoja julkistalouksille ja osallistui yksityispankkien konsortion jäsenenä osavaltion obligaatiolaina- ja joukkovelkakirjatoimintaan. Lisäksi LSH tarjosi yleisliikepankin palveluja.
(22)
LSH:n palveluksessa oli yli 2 500 työntekijää. Se toimi sekä alueellisena että kansainvälisenä pankkina ja katsoi ydinalueekseen Pohjois-Saksan ja Itämeren alueen. LSH toimi omien sivukonttoreidensa, edustajiensa ja holdingyhtiöidensä kautta kansainvälisenä tuote- ja sektoriasiantuntijana liikenne-, laivanrakennus- sekä kiinteistö- ja pankkirahoituksen toimialoilla, osallistui syndikointitoimintaan sekä toimi kansainvälisillä pääomamarkkinoilla.
2. WKA:N ja WAK:N OMAISUUDEN SEKÄ KIINTEISTÖISTÄ MUODOSTUVAN ERITYISRAHASTON SIIRTÄMINEN LSH:LLE
2.1. INVESTITIONSBANK SCHLESWIG-HOLSTEININ PERUSTAMINEN JA KEHITTÄMINEN
(23)
IB perustettiin 1 päivänä tammikuuta 1991 investointipankeista 11 päivänä joulukuuta 1990 annetun Schleswig-Holsteinin lain (Investitionsbankgesetz, jäljempänä ’IBG-laki’) nojalla rakenteellisesti ja taloudellisesti itsenäiseksi julkisoikeudelliseksi laitokseksi. Se kuuluu LSH:hon yksikkönä, jolla ei ole omaa oikeuskelpoisuutta. IB:n jälleenrahoitus tapahtuu näin ollen LSH:n nimissä ja sen välityksellä.
(24)
IB on keskitetty kehittämislaitos, joka tukee Schleswig-Holsteinin osavaltion talous- ja rakennepolitiikkaa. IB:n kehittämiskohteina ovat talouselämä, asuntorakentaminen, ympäristö- ja energiahankkeet, kunnat sekä maaseutu ja lisäksi se hallinnoi osavaltion ja kuntien käynnistämiä hankkeita (6). IB on mukana myös Itämeren alueen infrastruktuuriprojektien tukemisessa.
(25)
IB perustettiin 7 päivänä toukokuuta 2003 säädetyllä lailla, joka tuli voimaan ja jonka oikeusvaikutukset alkoivat 1 päivänä kesäkuuta 2003. Lain vaikutukset taseeseen alkoivat taannehtivasti 1 päivänä tammikuuta 2003. IB erotettiin LSH:n omaisuudesta oikeuskelpoiseksi julkisoikeudelliseksi laitokseksi, joka toimii nimellä ”Investitionsbank Schleswig-Holstein” ja jonka kotipaikka on Kielissä. Vaikka lain vaikutukset taseeseen alkoivat taannehtivasti 1 päivänä tammikuuta 2003, LSH voi käyttää IB:n pääomaa entiseen tapaan kilpailun piiriin kuuluvassa liiketoiminnassaan 1 päivään kesäkuuta 2003 saakka.
(26)
Myös Liegenschaftsverwaltung Schleswig-Holstein (jäljempänä ’LVSH’) perustettiin 1 päivänä kesäkuuta 2003 oikeuskelpoisena julkisoikeudellisena laitoksena, jonka kotipaikka on Kielissä. LVSH:n perustamisen vaikutukset taseeseen alkoivat myös taannehtivasti 1 päivänä tammikuuta 2003. Kiinteistöomaisuudesta muodostuva erityisrahasto siirrettiin 1 päivänä kesäkuuta 2003 LVSH:lle. Omaisuus kaikkine varoine ja velkoineen siirrettiin LVSH:lle yleisseuraannolla. Vaikka siirron vaikutukset taseeseen alkoivat taannehtivasti 1 päivänä tammikuuta 2003, LSH voi käyttää kyseisiä kiinteistöjä entiseen tapaan kilpailun piiriin kuuluvassa liiketoiminnassaan 1 päivään kesäkuuta 2003 saakka.
2.2. WKA:N SIIRTÄMINEN LSH:LLE
(27)
WKA perustettiin 31 päivänä maaliskuuta 1950 säädetyllä lailla ”Landestreuhandstelle für Wohnungs- und Kleinsiedlungswesen in Schleswig-Holstein” nimisenä julkisoikeudellisena yhteisönä. Sen tehtävänä oli avustaa osavaltiota kohtuuhintaisten asuntojen tarjoamisessa väestölle erityisesti tukemalla verohelpotusten piiriin kuuluvaa julkista asuntorakentamista. WKA:n omaisuus koostui erityisrahastosta ja omasta pääomasta. Erityisrahasto oli tiettyyn käyttötarkoitukseen sidottu lakisääteinen rahasto, josta tuettiin sosiaalisen asuntotuotannon hyväksi toteutettavia toimenpiteitä. WKA:n omaa pääomaa ei ollut sidottu tiettyyn käyttötarkoitukseen. WKA myönsi omasta pääomastaan erityisesti korkotuettuja asuntolainoja (7).
(28)
WKA:n kaikki varat ja velat (menot vähennettyinä) siirrettiin IBG-lain 2 § :n 1 momentin nojalla 1 päivänä tammikuuta 1991 LSH:lle. IBG-lain 2 § :n 1 momentissa säädetään sen vuoksi WKA:n sulautumisesta LSH:hon. Kaikki IBG-lain liitteessä 1 luetellut WKA:n tehtävät ja vastuualueet siirrettiin IBG-lain 14 § :n 1 momentin nojalla 1 päivänä tammikuuta 1991 IB:lle.
2.3. WAK:N SIIRTÄMINEN LSH:LLE
(29)
WAK oli osavaltion osakeyhtiönä perustama erityisluottolaitos, jonka tehtävänä oli myöntää rahoitusta teollisuusyritysten hankkeisiin sekä muihin taloutta ja liikenneinfrastruktuuria vahvistaviin toimenpiteisiin.
(30)
IBG-lain 3 § :ssä valtiovarainministerille annetaan valtuudet ottaa määräysvaltaansa kaikki WAK:n omaisuuserät, varat ja velat mukaan luettuina. Kyseinen valtuutus oli välttämätön, sillä WAK ei olisi pystynyt osakeyhtiönä sulautumaan LSH:hon WKA:n tavoin. Tästä syystä WAK:n omaisuuserät siirrettiin yleisseuraannolla ensin osavaltiolle osakeyhtiölain (Aktiengesetz) 359 § :n nojalla. Sen jälkeen kyseiset omaisuuserät voitiin siirtää LSH:lle. Liiketaloudellisesti tämä vastasi WAK:n siirtämistä LSH:lle.
(31)
Valtiovarainministeriö käytti toimivaltaansa ja hyväksyi WAK:n hallituksen 19 päivänä marraskuuta 1990 esittämän tarjouksen omaisuudensiirron toteutuksesta 2 päivänä tammikuuta 1991. Osavaltio ja LSH tekivät 2 päivänä tammikuuta 1991 siirtosopimuksen, jolla vahvistettiin 1 päivänä tammikuuta 1991 toteutettu WAK:n omaisuuserien (varat ja velat mukaan luettuina) siirto (8).
(32)
IB otti IBG-lain 14 § :n 1 momentin nojalla vastatakseen kaikki WAK:lle kuuluneet tehtävät, jotka luetellaan IBG:n liitteessä 2.
2.4. KIINTEISTÖOMAISUUDESTA MUODOSTUVAN ERITYISRAHASTON SIIRTÄMINEN LSH:LLE
(33)
Schleswig-Holsteinin osavaltion valtiovarain- ja energiaministeriö valtuutettiin IBG-lain 17 § :n 2 momentin nojalla siirtämään kiinteistöomaisuus IB:lle. Tämä kaupan myötä IB:stä tuli kiinteistöjen oikeudellinen ja taloudellinen haltija. Saksan antamien tietojen mukaan IB ei kuitenkaan voinut käyttää itse siirrettyjä kiinteistöjä. Koko kiinteistöomaisuus eli myös mahdolliset ylijäävät osat oli sidottu tiettyyn käyttötarkoitukseen.
(34)
Siirretty kiinteistöomaisuus oli IBG-lain 20 § :n 1 momentin mukaisesti kirjattava taseeseen erityisrahastona. Kiinteistöomaisuudesta saatava tuotto oli IBG-lain 20 § :n 2 momentin mukaisesti käytettävä kiinteistöjen ylläpitoon, hankintaan ja uudisrakentamiseen. Tuotto voitiin osavaltion hallituksen päätöksellä käyttää myös investointipankin tehtävien hoitamiseen tai siirtää osavaltiolle.
(35)
Schleswig-Holsteinin osavaltio on myynyt IB:lle useammassa erässä yhteensä […] (9) osavaltion omistamaa kiinteistöä. Kiinteistöjen myyntihinta laskettiin yksittäisissä hinta-arvioinneissa aiemmin määritettyjen käypien arvojen perusteella.
(36)
Schleswig-Holsteinin osavaltio siirsi kuitenkin osan maksetuista myyntihinnoista LSH:lle kiinteistöomaisuudesta muodostuvana erityisrahastona. Osavaltion kiinteistöjen siirtäminen vaikutti LSH:n taseeseen kirjattuihin omiin varoihin seuraavasti: IB:n kautta siirretty ensimmäinen erä korotti LSH:n taseeseen kirjatun oman pääoman määrää tilinpäätöspäivänä eli 31 päivänä joulukuuta 1999 […] miljoonalla Saksan markalla. Toisen erän siirron jälkeen erityisrahaston arvo oli kasvanut tilinpäätöspäivään eli 31 päivään joulukuuta 2000 mennessä […] miljoonaan Saksan markkaan. Kolmannen erän siirron jälkeen arvo oli tilinpäätöspäivänä eli 31 päivänä joulukuuta 2001 yhteensä […] miljoonaa Saksan markkaa, jossa se pysytteli seuraavaan tilinpäätöspäivään eli 31 päivään joulukuuta 2002 saakka (10).
(37)
Saksan toimittamien tietojen mukaan LSH ei voinut käyttää kyseistä erityisrahastoa rahoitustarkoituksiin eikä liiketoiminnan laajentamiseen. Koska luottolaitosten valvonnasta vastaava liittovaltion virasto (Bundesaufsichtsamt für das Kreditwesen (11), jäljempänä ’BAKred’) ei hyväksynyt kyseistä omaisuutta pankkivalvontalainsäädännössä tarkoitetuksi ydinpääomaksi, sitä ei voitu käyttää liiketoiminnan laajentamiseen.
3. OMIA VAROJA KOSKEVAN DIREKTIIVIN JA VAKAVARAISUUSDIREKTIIVIN MUKAISET PÄÄOMAVAATIMUKSET
(38)
Luottolaitosten vakavaraisuussuhteesta 18 päivänä joulukuuta 1989 annetussa neuvoston direktiivissä 89/647/ETY (12) (jäljempänä ’vakavaraisuusdirektiivi’) ja luottolaitosten omista varoista 17 päivänä huhtikuuta 1989 annetussa neuvoston direktiivissä 89/299/ETY (13) (jäljempänä ’omia varoja koskeva direktiivi’), joiden mukaisesti luottolaitoksia koskevaa lakia (Kreditwesengesetz, jäljempänä ’KWG’) on uudistettu, säädetään, että pankeilla on oltava omia varoja 8 prosenttia riskipainotetusta vastaavastaan. Tästä vähintään 4 prosenttiyksikköä on oltava niin kutsuttua ydinpääomaa (ensisijaisia omia varoja eli Tier 1), joka on luottolaitoksen käytettävissä rajoituksetta ja välittömästi riskien tai tappioiden kattamiseksi heti niiden ilmetessä. Ydinpääomalla on ratkaiseva merkitys pankkivalvontalainsäädännön mukaisten omien varojen kokonaismäärän määrityksessä, sillä lisäpääomaa (toissijaisia omia varoja eli Tier 2) voidaan käyttää pankin riskioperaatioiden kattamiseen vain käytettävissä olevan ydinpääoman määrää vastaava määrä.
(39)
Saksan pankkien oli sopeutettava 30 päivään kesäkuuta 1993 (14) mennessä vakavaraisuuspääomansa määrä vakavaraisuusdirektiivin ja omia varoja koskevan direktiivin uusiin vaatimuksiin (15). Monilla Landesbank-pankeilla oli jo ennen vakavaraisuusdirektiivin saattamista osaksi Saksan lainsäädäntöä suhteellisen vähän vakavaraisuuspääomaa. Kyseisten pankkien oli sen vuoksi välittömästi vahvistettava pääomarakennettaan, jotta ne voisivat laajentaa liiketoimintaansa tai vähintäänkin jatkaa sitä entisessä laajuudessaan. Kireän taloudellisen tilanteen vuoksi julkiset osakkaat eivät kuitenkaan voineet siirtää pankeille lisäpääomaa. Ne eivät myöskään olleet halukkaita yksityistämään pankkeja eivätkä hankkimaan lisäpääomaa pääomamarkkinoilta. Sen vuoksi päätettiin toteuttaa omaisuuden- ja pääomansiirtoja. Esimerkiksi WestLB:n tapauksessa Nordrhein-Westfalenin osavaltion asuntorakentamisen tukilaitoksen (Wohnungsbauförderungsanstalt des Landes Nordrhein-Westfalen, WfA) omaisuuserät liitettiin WestLB:hen ja LSH:n tapauksessa WKA:n ja WAK:n omaisuuserät sekä myöhemmin myös kiinteistöomaisuus LSH:lle.
4. SIIRTOJEN VAIKUTUKSET LSH:HON
4.1. WKA:N JA WAK:N SIIRTÄMINEN LSH:LLE
(40)
Saksan antamien tietojen mukaan WKA:n oma pääoma ja WAK:n omaisuus siirrettiin IB:n erityisrahastoon. IB:n pääoman määrä kasvoi tämän seurauksena kaiken kaikkiaan 1 306,05 miljoonaa Saksan markkaa [IB:n erityisrahasto […] miljoonaa Saksan markkaa, joka jakautui WKA:n […] miljoonan Saksan markan ja WAK:n […]:n miljoonan Saksan markan pääomaan, ja asuntorakentamisen erityisrahasto […] miljoonaa Saksan markkaa] (16). IB:n oman pääoman kokonaismäärä 1 päivästä tammikuuta 1991 alkaneen jakson kattaneessa alustavassa avaavassa taseessa oli 1 558 miljoonaa Saksan markkaa. Se korjattiin 1 päivänä tammikuuta 1991 päivätyssä lopullisessa tarkistetussa versiossa 1 306,05 miljoonaksi Saksan markaksi (17).
(41)
BAKred oli ottanut 15 päivänä elokuuta 1991 päivätyssä kirjeessä huomioon sen, että IB:n pääomarahaston siirtäminen LSH:lle oli korottanut sen vakavaraisuuspääomaa 1 559,44 miljoonalla Saksan markalla. Saksa huomautti tältä osin, että hyväksytyn oman pääoman määrä oli lopullisen tarkistuksen perusteella todellisuudessa vain 1 306,05 miljoonaa Saksan markkaa ja että LSH:llä oli sen vuoksi 15 päivästä elokuuta 1991 lähtien käytettävissään vain kyseistä määrää vastaava määrä ylimääräistä vakavaraisuuspääomaa (18).
(42)
Koska erityisarahasto oli kuitenkin sidottu käytettäväksi erityisiin tukitarkoituksiin, siirretyt varat eivät ole LSH:n käytettävissä rajoituksetta - lukuun ottamatta niiden käyttöä oman pääoman tavoin takaustarkoituksiin. IB:n 1 306 miljoonan Saksan markan erityisrahastosta 288 miljoonaa Saksan markkaa käytettiin vuonna tukihankkeisiin. Saksan antamien tietojen mukaan LSH sai käyttää vuosina 1991-2003 seuraavat summat kilpailuun piiriin kuuluvassa liiketoiminnassaan tai se käytti todellisuudessa seuraavat summat takaustarkoituksiin:
Taulukko 1:
IB:ltä siirretty pääoma ja kilpailun piiriin kuuluvassa liiketoiminnassa käytettävissä ollut ja todellisuudessa käytetty pääoma (vuotuiset keskiarvot)
Miljoonaa Saksan markkaa
1991
(4 kk)
1992
1993
1994
1995
1996
1997
1998
1999
2000
2001
2002
2003
(5 kk)
IB:n pääoma yht.
1 306,0
1 312,2
1 337,9
1 387,0
1 472,0
1 563,0
1 665,9
1 763,0
1 814,0
1 817,0
1 849,2
1 923,9
1 967,6
Pankkivalvontaviranomaisten hyväksymä määrä
1 306,0
1 312,2
1 337,9
1 387,0
1 472,0
1 563,0
1 665,9
1 763,0
1 814,0
1 817,0
1 849,2
1 923,9
1 967,6
IB:n käyttämä määrä
288,0
299,0
383,9
363,0
380,0
391,0
401,9
417,0
[…]
[…]
[…]
[…]
[…]
LSH:n käytettävissä ollut määrä
1 018,0
1 013,1
954,0
1 024,0
1 092,0
1 172,0
1 264,0
1 346,0
[…]
[…]
[…]
[…]
[…]
LSH:n todellisuudessa käyttämä määrä
0
0
347,0
326,0
161,0
508,0
815,0
1 104,0
[…]
[…]
[…]
[…]
[…]
(43)
Saksan ilmoituksen mukaan LSH:n ydinpääoma 31 päivänä joulukuuta 1990 oli 581 miljoonaa Saksan markkaa ja lisäpääoma 100 miljoonaa Saksan markkaa. Suhteessa LSH:n silloiseen yhteensä 681 miljoonan Saksan markan omaan pääomaan 1 306 miljoonan Saksan markan omaisuudensiirto vahvisti sen pääomarakennetta noin 190 prosenttia.
(44)
Jos oletetaan, että LSH:llä oli vuonna 1992 käytettävissään 1 013 miljoonaa Saksan markkaa kilpailun piiriin kuuluvassa liiketoiminnassaan, sen kapasiteetti myöntää sataprosenttisesti riskipainotettuja luottoja kasvoi tuolloin voimassa olleen KWG-lain mukaisen vakavaraisuussuhdeluvun perusteella 5,6 prosenttia eli yli 18 miljardilla Saksan markalla.
(45)
Jos taas lähdetään siitä, että LSH:llä oli yhteisön 8 prosentin vakavaraisuussuhdeluvun voimaantulon jälkeen käytettävissään kilpailun piiriin kuuluvassa liiketoiminnassaan 1 024 miljoonasta Saksan markasta (vuonna 1994) […] miljoonaan Saksan markkaan (vuonna 2002), sen kapasiteetti myöntää sataprosenttisesti riskipainotettuja luottoja kasvoi 12,8 miljardilla Saksan markalla (vuonna 1994) tai yli […] miljoonalla Saksan markalla (vuonna 2002). Vuonna 1999 käytettävissä ollut määrä oli jopa […] miljoonaa Saksan markkaa, mikä kasvatti sen luotonantokapasiteettia […] miljoonalla Saksan markalla.
(46)
LSH:n luotonantokapasiteetti kasvoi todellisuudessa mahdollisesti vieläkin enemmän, sillä pankin riskipainotettu vastaavaa ei tavallisesti ole alttiina sataprosenttiselle riskille (19). Tämä pitää paikkansa myös LSH:n tapauksessa, joka harjoittaa muun muassa jälleenrahoitustoimintaa yhteistyössä säästökassojen kanssa ja antolainaustoimintaa kuntien kanssa. Jos lähtökohtana käytetään realistista riskipainotusta, joka on LSH:n tapauksessa todennäköisesti hieman alle 50 prosenttia, edellä tarkasteltu liiketoiminnan laajentaminen voidaan kaksinkertaistaa yli 30 miljardiin Saksan markkaan.
4.2. OSAVALTION OMISTAMIEN KIINTEISTÖJEN SIIRTÄMINEN LSH:LLE
(47)
Saksan toimittamien tietojen mukaan BAKred kieltäytyi 25 päivänä toukokuuta 1999 päivätyllä kirjeellä hyväksymästä erityisrahastoon kirjattua kiinteistöomaisuutta pankkivalvontalainsäädännössä tarkoitetuksi ydinpääomaksi. BAKred hyväksyi 25 päivänä toukokuuta 1999 päivätyllä kirjeellä kiinteistöomaisuuden vain pääomarahastoksi eikä pankkivalvontalainsäädännössä tarkoitetuksi omaksi pääomaksi. BAKredin näkemyksen mukaan siirretyt kiinteistöt ja siten myös kiinteistöjen siirron yhteydessä LSH:lle siirretty erityisrahasto olivat milloin tahansa ”vähennyskel-vähennyskelpoisia” (20).
(48)
BAKredin kieltäytymisen jälkeen LSH ei enää hakenut siltä erityisrahaston hyväksymistä ydinpääomaksi. Tähän vaikutti myös edellä mainittu menettely, joka koski korvauksen suuruutta. Saksa katsoo tämän vuoksi, että erityisrahastoon kirjattu kiinteistöomaisuus ei ole LSH:n käytettävissä kilpailun piiriin kuuluvassa liiketoiminnassa eikä myöskään IB:n käytettävissä omassa liiketoiminnassaan (21).
5. KORVAUS SIIRRETYISTÄ OMISTA VAROISTA
5.1. KORVAUS WKA:N ja WAK:N OMAISUUDESTA
(49)
LSH maksoi IB:ltä siirretystä pääomasta korvauksen, joka kattoi tosin vain kulloinkin käyttöön otetun määrän. Vuodeksi 1993 sovittiin kiinteämääräinen 900 000 Saksan markan korvaus. Vuosilta 1994-1996 maksettiin niin kutsuttu voittoennakko (”Gewinnvorab”), joka oli 0,5 prosenttia kilpailun piiriin kuuluneeseen liiketoimintaan todellisuudessa käytetystä erityisrahaston osasta, ja lisäksi 750 000 Saksan markan (vuonna 1994) ja 200 000 Saksan markan (vuonna 1995) kiinteät korvaukset. Vuosina 1997-2002 voittoennakon osuus kilpailun piiriin kuuluvaan liiketoimintaan käytetystä osasta IB:n pääomaa oli […] prosenttia (22). Vuosilta 1991 ja 1992 ei maksettu lainkaan korvausta.
(50)
LSH maksoi seuraavat korvaukset (23):
Taulukko 2:
IB:ltä siirretystä pääomasta maksettu korvaus verojen jälkeen
Miljoonaa Saksan markkaa
1991
1992
1993
1994
1995
1996
1997
1998
1999
2000
2001
2002
2003
Maksettu korvaus verojen jälkeen
0
0
0,9
2,4
1,0
2,5
5,0
6,6
[…]
[…]
[…]
[…]
[…]
(51)
Saksan mukaan uusi vakavaraisuusdirektiivi ei ollut LSH:n kannalta ainoa merkityksellinen WKA:n ja WAK:n omaisuuden siirtoon vaikuttanut seikka. Siirrettäessä asuntorakentamiseen sidottua omaisuutta, jota ei voitu sijoittaa likvidinä pääomana, omaisuuserät oli sijoitettava mahdollisimman tehokkaasti laajennetuissa tukitoiminnoissa käytettävän pääoman kasvattamiseksi ja kyseisen omaisuuden käyttämiseksi taloudellisesti. Osavaltio katsoi WKA:n ja WAK:n liittämisen LSH:hon taloudellisesti järkevimmäksi ratkaisuksi, myös verrattuna oikeudellisesti riippumattoman kehittämislaitoksen perustamiseen (24). WKA:n ja WAK:n omaisuuden siirto voi myös vahvistaa LSH:n pääomarakennetta siitä mahdollisesti myytävien osakkuuksien hankintaa varten. WKA:n ja WAK:n liittäminen LSH:hon lujittaisi samalla pitkällä aikavälillä LSH:n pääomarakennetta ja helpottaisi siten yhteisön tiukentuneiden määräysten noudattamista (25). Vakavaraisuuspääoman korottaminen oli myös Saksan mukaan ratkaiseva tekijä päätettäessä WKA:n ja WAK:n omaisuuden siirtämisestä LSH:lle.
5.2. KORVAUS KIINTEISTÖOMAISUUDESTA
(52)
Saksan antamien tietojen mukaan LSH ei maksanut Schleswig-Holsteinin osavaltiolle minkäänlaista korvausta kiinteistöomaisuudesta muodostuvana erityisrahastona siirretyistä omaisuuseristä (26).
III. SYYT MENETTELYN ALOITTAMISEEN
(53)
Komissio päätteli menettelyn aloittamisesta 13 päivänä marraskuuta 2002 tekemässään päätöksessä, että WKA:n ja WAK:n siirrossa ja […] miljoonan euron sijoittamisessa Schleswig-Holsteinin osavaltion kiinteistöomaisuudesta muodostuvaan erityisrahastoon on todennäköisesti kyse perustamissopimuksen 87 artiklan 1 kohdassa tarkoitetusta valtiontuesta LSH:n hyväksi.
(54)
Lähtökohtana toimenpiteen tutkimiselle käytettiin markkinataloudessa toimivaa sijoittajaa koskevaa periaatetta. Kyseisen periaatteen mukaan se, että yritykset ovat julkisessa omistuksessa ja saavat varoja omistajiltaan, ei sinänsä merkitse, että kyse on valtiontuesta. Valtion varojen käyttö suosii yksittäistä yritystä tai tuotannonalaa vain silloin, kun varat asetetaan julkisen yrityksen käyttöön tavanomaisia markkinaehtoja suotuisammin ehdoin.
(55)
Komissio katsoi tarkasteltavana olevassa tapauksessa, että LSH:n omien varojen lisäyksen myötä saama taloudellinen etu muodostui erityisesti sen kaupallisessa, kilpailun piiriin kuuluvassa liiketoiminnassa käytettävän antolainauskapasiteetin kasvusta (oman pääoman käyttö liiketoiminnan laajentamiseen). Tavanomaisissa markkinatalouden olosuhteissa pääomasijoituksesta maksetaan korvaus pääomapanoksen arvon mukaan ottamalla huomioon sen käyttötarkoitus ja sijoittajalle aiheutuvat riskit. Pääomasijoituksesta maksettava markkinaehtoinen korvaus perustuu lisäksi riskittömiin pitkiin korkoihin (Saksan liittotasavallan 10 vuoden obligaatiolainat). Omiin varoihin liittyvä suurempi riski on otettava huomioon soveltamalla korotettua riskikerrointa. Koska pitkäaikaisista riskittömistä sijoituksista maksettu korvaus oli Saksan mukaan omaisuudensiirron aikaan eli vuoden 1990 lopulla noin 9 prosenttia (27), komissio katsoi, että oli vakavia syitä epäillä, voitiinko maksettua kiinteää korvausta ja/tai 0,5 tai […] prosentin korvausta todellisuudessa käytetyistä omista varoista katsoa markkinaehtoiseksi edes siinä tapauksessa, että korotettua riskikerrointa ei otettaisi huomioon.
(56)
Komissio epäili myös, olisiko markkinataloussijoittaja suostunut sijoituksestaan maksettavan korvauksen rajoittamiseen todellisuudessa käytettyyn osaan varoista.
(57)
Komissio totesi kuitenkin jo menettelyn aloittamisesta tekemässään päätöksessä, että markkinaehtoisen korvauksen laskennassa oli otettava huomioon se, että tarkasteltavana oleva sijoitettu pääoma ei parantanut kohdeyrityksen maksuvalmiutta. Vaikka pankki voi myös epälikvidien omien varojen avulla kasvattaa luottovolyymiään, on huomattava, että epälikvidiä pääomaa käyttämällä LSH pystyi saavuttamaan suurimman mahdollisen toiminnan kasvun vain siten, että se hankkii koko ylimääräiselle luottovolyymille jälleenrahoitusta pääomamarkkinoilta. Koska osavaltio ei sen vuoksi voi odottaa saavansa omaisuudensiirrosta yhtä suurta tuottoa kuin likvidin pääoman sijoittaja, korvauksen alentaminen vaikuttaa perustellulta.
(58)
Komissio ei ole saanut näyttöä siitä, että Schleswig-Holsteinin osavaltio olisi varmistanut WKA:n ja WAK:n omaisuuden siirron yhteydessä, että se saisi kohtuulliseen osuuden pankin voitonjaosta ja arvonnoususta. Osavaltio ei varsinkaan vaatinut omistussuhteiden muuttamista omaksi edukseen, vaikka se olisi ollut välttämätön edellytys sille, että maksetut osingot ja arvonnousu vastaavat sijoitetun pääoman määrää. Osavaltio ei myöskään ole kasvattanut 1 päivän tammikuuta 1994 jälkeen osuuttaan arvonnoususta vaan on jopa supistanut sitä.
(59)
Komissio päätteli tämän vuoksi menettelyn aloittamisesta tekemässään päätöksessä, että pääasiassa alueellisesti mutta myös kansallisesti ja kansainvälisesti toimivan LSH:n hyväksi toteutetut toimenpiteet olivat todennäköisesti perustamissopimuksen 87 artiklan 1 kohdan mukaista valtiontukea. Koska perustamissopimuksen 87 artiklan 2 ja 3 kohdan ja 86 artiklan 2 kohdan poikkeuksia ei voida soveltaa tähän tapaukseen, näyttää siltä, että kyse on yhteismarkkinoille soveltumattomasta valtiontuesta.
IV. SAKSAN JA LSH:N HUOMAUTUKSET
(60)
IB:n pääoman väitettiin hyödyttävän LSH:tä vain rajallisesti, sillä kyseinen pääoma eroaa tavanomaisesta ydinpääomasta kolmen keskeisen käyttötarkoituksen osalta. IB:n pääomaa ei käytetä lainkaan tai sitä käytetään vain rajallisessa määrin seuraaviin tarkoituksiin: (a) rahoitustarkoituksiin, joihin LSH olisi voinut käyttää pääomaa vain siinä tapauksessa, että WAK ja WKA olisi liitetty siihen kokonaisuudessaan; (b) mahdollisuutta käyttää pääomaa takaustarkoituksiin rajoitti suuresti se, että IB:n pääoma oli etuoikeusasemaltaan huonompaa suhteessa LSH:n muuhun omaan pääomaan; lisäksi lisävarojen sijoittamista koskevalla velvollisuudella varmistettiin se, ettei IB:n pääomaa otettaisi käyttöön edes LSH:n maksukyvyttömyystilanteessa; (c) IB:n pääomaa voitiin käyttää vain rajoitetusti myös liiketoiminnan kasvattamiseen, sillä siitä oli erotettava se osa pääomaa, joka oli käytettävä IB:lle siirrettyjen osavaltion kiinteistöjen vakuutena, ja LSH:n käytettävissä oleva osa IB:n pääomasta oli supistunut viime vuosina IB:n omien liiketoiminnan laajentamispyrkimysten vuoksi.
(61)
IB:ltä siirrettyä pääomaa ei tämän vuoksi voida käsitellä tavanomaisen osakepääomasijoituksen tavoin. Lisäksi korvauksen erityispiirteet aiheuttavat, sen että, korvausta, jonka osavaltio voisi kohtuudella odottaa saavansa IB:n pääomasta, on pienennettävä.
(62)
Lisäksi huomautuksissa todettiin, että tarkasteltavana olevassa tapauksessa ei ole kyse perustamissopimuksen 87 artiklan 1 kohdassa tarkoitetusta valtiontuesta. Landesbank-pankkien ja niiden takaajien välinen suhde määräytyi IB:n pääoman siirron aikaan suurelta osin Saksan julkisten pankkien hyväksi myönnettävien valtiontakauksien (ylläpitovastuu eli Anstaltlast ja takausvastuu eli Gewährträgerhaftung) perusteella. Anstaltslastin mukaan takaaja on velvollinen varmistamaan, että pankilla on käytettävissään tehtäviensä hoitamisen kannalta välttämättömät varat ja että se kykenee siten säilyttämään toimintakykynsä koko olemassaolonsa ajan. IB:n pääoman siirrolla pyrittiin nimenomaisesti tähän tavoitteeseen. Anstaltslastin supistaminen pelkkään takaajan velvollisuuteen suojella pankkia konkurssilta ei olisi kyseisen valtiontakausjärjestelyn perinteisen tarkoituksen mukaista. LSH korostaa lisäksi, että se tarjoaa yleisiin taloudellisiin tarkoituksiin liittyviä palveluita. Keskituottoa koskeva vaatimus on ristiriidassa perustamissopimuksen 87 artiklan 1 kohdan ja 295 artiklan kanssa, sillä kyseinen julkisille sijoittajille asetettu erityisvaatimus rikkoo perustamissopimuksen 295 artiklan periaatetta yksityisten ja julkisten yritysten yhtäläisestä kohtelusta.
(63)
Pääomasijoituksesta maksettava markkinaehtoinen korvaus määritetään kolmen taloudellisen mallin perusteella. Näistä ensimmäinen on vakuutusmaksuihin, toinen riskiprofiiliin ja kolmas osakepääomaan perustuva malli.
(64)
Vakuutusmaksuihin perustuvassa mallissa lähtökohtana on, että WAK:sta ja WKA:sta vain vähäinen osa siirrettiin LSH:lle. Koska kyseinen omaisuus oli sidottu tiettyyn erityistarkoitukseen, se paransi edelleen pelkästään osavaltion maksuvalmiutta. Osavaltiolle olisi tämän mallin mukaan maksettava korvaus vain riskistä, että IB:n pääoma otettaisiin käyttöön Landesbank-pankin maksukyvyttömyystilanteen korjaamiseksi.
(65)
Riskiprofiiliin perustuvassa tarkastelussa markkinaehtoisen korvauksen määritys perustuu sijoitusriskiin, joka sijoitettuun pääomaan kohdistuu, kun on kyse sijoituksesta pankin vakavaraisuuspääomaan. Luonteeltaan IB:n pääomaa vastaavan pääoman sijoittamista verrataan kyseisessä mallissa sellaisiin pääomamarkkinainstrumentteihin, jotka ovat taloudellisten ominaispiirteidensä perusteella verrattavissa osavaltion tekemään sijoitukseen. Markkinaehtoinen korvaus lasketaan tämän perusteella.
(66)
Vaikka osakepääomaan perustuva malli on huomattavasti monimutkaisempi ja virhealttiimpi, se johtaa oikein käytettynä samaan tulokseen kuin kaksi muuta mallia. Lähtökohtana käytetystä korosta sekä yksittäisistä korotuksista ja vähennyksistä voidaan todeta seuraavaa:
(67)
Vähimmäistuotto verojen jälkeen: 12 prosentin korko vaikuttaa pankkialan tuottavuuteen verrattuna ja ennen kaikkea julkisten pankkien osalta liian korkealta. Lähtökohtana olisi käytettävä 11 prosentin korkoa. Tätä tukevat myös WestLB:tä koskevassa menettelyssä esitetyt lausunnot.
(68)
Riskikorotus: Päätöksen 2000/392/EY mukainen 1,5 prosentin riskikorotus ei ole perusteltu ja sitä olisi sen vuoksi alennettava huomattavasti. LSH:n tapauksessa ei ole kyse yhteensä 5,9 miljardin Saksan markan pääomasijoituksesta (mittavasta rahoituksesta) kuten WestLB:n tapauksessa, vaan 1,6 miljardin Saksan markan sijoituksesta. Lisäksi sijoittajan näkökulmasta merkityksellistä ei ole niinkään sijoituksen suuruus vaan sen riskiprofiili. Myöskään lisä-äänivallan puuttumisella ei ole LSH:n tapauksessa merkitystä, sillä äänivallan kasvattaminen ei lisäisi sijoittajan vaikutusvaltaa pankkiin nähden. Kolmatta perustetta eli IB:n pääoman siirtokelpoisuuden puuttumista ei voida soveltaa, sillä vaikka IB:n pääoma siirrettiin LSH:lle ilman määräaikoja, siirto ei ollut peruuttamaton.
(69)
Maksuvalmiuden puuttumiseen perustuva vähennys: Maksuvalmiuteen liittyvä haitta johtuu siitä, että koska LSH:lle siirrettiin vain rajallinen osa IB:n pääomasta, sen saama pääoma oli etuoikeusasemaltaan heikompaa. LSH joutui sen vuoksi hankkimaan likvidiä pääomaa pääomamarkkinoilta, sillä IB:n pääoma vaikutti edelleen vain osavaltion maksuvalmiuteen. Vieraasta pääomasta aiheutuvat lisäkorkomenot on sen vuoksi vähennettävä riskittömän koron perusteella kokonaisuudessaan sijoittajan eli osavaltion tuottovaatimuksesta. Kyseiseen vähennykseen verrattuna noin puolet pienempi vähennys, jonka komissio hyväksyi WestLB:tä koskevassa menettelyssä pankin veronalaisen tulon alenemisen ja siitä seuranneen keveämmän yhtiöverorasituksen perusteella, on virheellinen. Tavanomaisesta sijoituksesta maksettava yhtiövero on käytännössä sijoittajan tulo- tai yhtiöverosta maksettava ennakko. Saksan yhtiövero-oikeuden periaatteiden mukaan sitä ei sen vuoksi kanneta yritykseltä.
(70)
Yhtiöveron hyvitysjärjestelmä: LSH katsoo, että jos komissio haluaa pitäytyä osakepääomaan perustuvassa mallissa, sen ei pitäisi laskea vertailukohtana käytetyn yksityisen sijoittajan tuotosta laskettua hyvitystä eikä laskea mukaan vastaavaa fiktiivistä hyvitystä osavaltion tuotosta.
(71)
Omistajan aseman vaikutus, kuponkivaikutus ja kiinteän korvauksen vuoksi tehtävä vähennys: LSH vetoaa myös muihin taloudellisiin vaikutuksiin, joiden perusteella kohtuulliseksi katsottua korvausta IB:n pääomasta olisi pienennettävä.
(72)
Valtiontukisäännösten kannalta ei ole merkitystä sillä, millä tavalla Schleswig-Holsteinin osavaltio veloittaa LSH:lta korvauksen IB:n pääoman siirrosta. Osavaltion saaman korvauksen arvioinnissa on otettava huomioon myös siirron myötä saadut synergiaedut. IB:n pääoman siirtäminen LSH:lle mahdollisti sen, että Schleswig-Holsteinin osavaltio voi veloittaa WestLB:n ja Baden-Württembergin LSH:sta hankkimista osakkuuksista korkeamman hinnan kuin olisi ollut mahdollista ilman siirron toteuttamista.
(73)
Kiinteistöomaisuudesta muodostuvan erityisrahaston osalta ilmoitettiin, että LSH ei voinut käyttää sitä rahoitus- eikä liiketoiminnan laajentamistarkoituksiin, koska BAKred ei ollut hyväksynyt sitä pankkivalvontalainsäädännössä tarkoitetuksi ydinpääomaksi. LSH:hon erityisrahastona siirretystä omaisuudesta ei ollut tarpeen maksaa korvausta, sillä LSH ei saanut kyseisestä siirrosta taloudellista hyötyä, jonka perusteella markkinataloussijoittaja olisi vaatinut korvauksen.
(74)
Schleswig-Holsteinin osavaltion LSH:n hyväksi toteuttamaan asuntotuotannon edistämiseen liittyvän omaisuuden siirtoon ei kokonaisuutena tarkasteltuna sisälly valtiontukea. Myös hypoteettinen yksityinen sijoittaja olisi toteuttanut vastaavanlaisen siirron. Osavaltio on saanut LSH:n hyväksi toteuttamastaan omaisuudensiirrosta kohtuullisen markkinaehtoisen korvauksen.
V. BdB:N HUOMAUTUKSET
(75)
BdB:n mukaan LSH ei ole maksanut saamastaan ydinpääomasta riittävää korvausta ja sille on sen vuoksi myönnetty valtiontukea.
(76)
BdB totesi 29 päivänä heinäkuuta 2003 esittämissään huomautuksissa, jotka liittyivät 13 päivänä marraskuuta 2002 aloitettuun Landesbank-pankkeja koskevaan menettelyyn, että kohtuullinen korvaussumma olisi määritettävä käyttämällä samaa menetelmää, jota komissio oli soveltanut päätöksessä 2000/392/EY.
(77)
Kyseisen menetelmän mukaan on ensiksi verrattava käyttöön asetettua pääomaa muihin oman pääoman ehtoisiin instrumentteihin. Toiseksi on ilmoitettava vähimmäiskorvaus, jonka sijoittaja odottaisi saavansa konkreettisesta pääomasijoituksesta Landesbank-pankkiin. Lopuksi on laskettava toimenpiteen erityispiirteiden vuoksi mahdollisesti tehtävät korotukset ja vähennykset.
(78)
BdB päättelee huomautuksissaan, että asuntotuotantoon liittyvien ja erityistarkoituksiin sidottujen omaisuuserien siirtoa voidaan kaikkia viittä Landesbank-pankkia koskevissa menettelyissä ja siten myös LSH:tä koskevassa menettelyssä verrata osakepääomasijoitukseen.
(79)
Lähes kaikkien Landesbank-pankkien katsotaan tarvinneen vuodesta 1992 lisää ydinpääomaa voidakseen noudattaa uuden vakavaraisuusdirektiivin mukaisia tiukempia pääomavaatimuksia. Ilman pääomasijoituksia Landesbank-pankkien olisi pitänyt supistaa liiketoimintaansa. BdB:n mukaan tästä voidaan päätellä, että sijoitettua pääomaa voidaan verrata vain sellaisiin oman pääoman ehtoisiin instrumentteihin, jotka hyväksyttiin ja joita käytettiin Saksassa siirron toteutuksen aikaan ydinpääomana (ensisijaisina omina varoina eli nk. Tier 1). Siirrettyä omaisuutta ei tästä syystä voida verrata etuoikeutettuihin osakkeisiin, joihin ei liity äänivaltaa, voitto-osuustodistuksiin eikä määräämättömäksi ajaksi annettuihin etuoikeutettuihin osakkeisiin (nk. Perpetual Preferred Shares). Näitä kolmea oman pääoman ehtoista instrumenttia ei hyväksytä Saksassa ydinpääomaksi vaan pelkästään lisäpääomaksi (toissijaisiksi omiksi varoiksi eli Tier 2). Perpetual Preferred Shares - instrumentit eivät myöskään olleet 1990-luvun alussa käytössä Saksassa.
(80)
Ydinpääomaksi hyväksyttiin Saksassa omaisuudensiirtojen aikaan ainoastaan osakepääoma ja äänettömät osakkuudet. Omaisuudensiirron vertaaminen äänivallattomiin osakkuuksiin on sen vuoksi kaikissa tapauksissa poissuljettua. Äänettömiä osakkuuksia voitiin ensiksikin käyttää vain rajoitetun jakson ajan toisin kuin käyttöön asetettua osakepääomaa. Ne voitiin myös peruuttaa ja maksaa voimassaolon päätyttyä takaisin sijoittajalle. Sijoittaja ei sen vuoksi voinut odottaa saavansa äänettömästä osakkuudesta yhtä suurta korvausta kuin oman pääoman ehtoisista instrumenteista, jotka on hyväksytty pankkivalvontaa koskevassa lainsäädännössä rajoittamattomaksi jaksoksi.
(81)
Vaikka joissakin tapauksissa lisäksi vakuutettiin, että siirretty pääoma oli Landesbankin omistajien välisen sopimuksen mukaisesti huonommassa etuoikeusasemassa kuin osakepääoma, tämä ei vähentänyt sijoittajan riskiä. Siirretty pääoma muodosti kaikissa tapauksissa huomattavan osan pankkien koko ydinpääomasta, toisinaan jopa yli 50 prosenttia. Onkin erittäin todennäköistä, että siirrettyä pääomaa olisi voitu käyttää ainakin osittain tappioiden kattamiseen (28).
(82)
Myös Baselin pankkivalvontakomitean pankkivalvontaa varten esittämä ydinpääoman määritelmä vahvistaa erot äänettömien osakkuuksien ja osakepääoman välillä. Kyseisen määritelmän mukaan äänettömät osakkuudet katsotaan pankkivalvontalainsäädännön mukaisesti vain nk. Lower-Tier-1 -pääomaksi. Tämän pääoman osuus vaaditusta ydinpääomasta voi olla enintään 15 prosenttia. Tämä tarkoittaa, että jos ydinpääoman osuus kokonaispääomasta on 4 prosenttia, osakepääoman ja avointen rahastojen (esimerkiksi Landesbank-pankkeihin siirrettyjen erityisrahastojen) osuuden siitä on oltava vähintään 3,4 prosenttia. Lisäksi pankit ottavat vain vähäisessä määrin vastaan etuoikeusasemaltaan huonompia oman pääoman ehtoisia instrumentteja, esimerkiksi etuoikeutettuja osakkeita tai voitto-osuustodistuksia. Toisin kuin nyt tarkasteltavina olevissa asioissa, kyseisten instrumenttien osuus pankin ydinpääoman kokonaismäärästä jäi luokituslaitosten painostuksen vuoksi suurelta osin enintään 10 prosenttiin. Äänettömiä osakkuuksia ei tämän vuoksi voitu käyttää yhden sijoittajan yksin tekemissä mittavissa sijoituksissa.
(83)
BdB väittää, että kaikissa osakepääomasijoituksesta maksettavan kohtuullisen korvauksen (tuoton) määritysmenetelmissä otetaan lähtökohdaksi riskitön tuotto, johon lisätään riskipreemio.
Menetelmät perustuvat seuraavaan perusperiaatteeseen:
Riskisijoituksesta saatavan tuoton odotusarvo
= Riskitön tuotto + riskisijoituksen riskipreemio
(84)
BdB käyttää riskittömän tuoton määrityksessä pitkäaikaisista valtion obligaatioista saatavaa tuottoa, sillä julkisten viranomaisten tai laitosten liikkeeseen laskemat kiinteätuottoiset arvopaperit ovat lähes riskittömiä tai kokonaan riskittömiä sijoituksia (29).
(85)
Riskipreemion laskemiseksi BdB määrittää ensiksi niin kutsutun markkinariskipreemion eli osakkeista ja valtion obligaatioista saatavan pitkän aikavälin keskituoton välisen erotuksen. BdB käytti 29 päivänä heinäkuuta 2003 esittämissään huomautuksissa yhdenmukaista 4,6 prosentin pitkän aikavälin markkinariskipreemiota.
(86)
Toisessa vaiheessa BdB määrittää Landesbank-pankkien beeta-arvon eli pankkikohtaisen riskipreemion, johon yleinen markkinariskipreemio mukautetaan. BdB ilmoittaa määrittäneensä beeta-arvon tilastollista menetelmää soveltaen. Tämä merkitsee, että beeta-arvo arvioidaan historiallisen tilastonäytteen perusteella. BdB päättelee huomautuksissaan, että kaikkien Landesbank-pankkien beeta-arvot ovat tarkastelujaksoilla koko ajan yli 1 (30).
(87)
BdB arvioi LSH:hon tehtävästä osakepääomasijoituksesta odotettavissa olevan vähimmäiskorvauksen IB:n pääoman siirron aikaan 31 päivänä joulukuuta 199014,85 prosentiksi vuotta kohden käyttämällä laskelmissaan 9,74 prosentin riskitöntä peruskorkoa ja LSH:lle laskemaansa beeta-arvoa 1,1105.
(88)
BdB huomautti myös, että yhteisöjen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on vahvistanut alennusprosentin, jonka komissio myönsi päätöksellään 2000/392/EY vähimmäiskorvauksesta sillä perusteella, että Wfa:n omaisuuserät eivät parantaneet maksuvalmiutta. BdB katsoo sen vuoksi, ettei käsiteltävänä olevassa asiassa ole mitään syytä poiketa kyseisestä menetelmästä, joten myös tässä tässä tapauksessa korvausta olisi alennettava, koska maksuvalmius ei parane. Maksuvalmiusvähennys määritetään asiassa WestLB käytetyn menetelmän mukaisesti nettojälleenrahoituskustannusten perusteella (bruttojälleenrahoituskustannukset, joista vähennetään maksetut yhtiöverot).
(89)
BdB:n käsityksen mukaan kyseisen pääomasiirron riskiä tavanomaiseen osakepääomasijoitukseen verrattuna lisäsi kolme tekijää. Siirrettävien omaisuuserien määrä oli poikkeuksellisen suuri, uusia osakkeita ei laskettu liikkeeseen, äänivallan lisäämisestä luovuttiin eikä sijoitus ollut siirtokelpoinen (ts. sijoittaja ei voinut vetää sijoittamaansa pääomaa milloin tahansa pois yrityksestä).
(90)
BdB korosti huomautuksissaan lopuksi, että LSH:lle siirretystä omaisuudesta maksettava kohtuullinen korvaus on määritettävä koko ydinpääomaksi hyväksytyn määrän eikä pelkästään todellisuudessa käytetyn määrän perusteella. Se perustelee väitettään sillä, että markkinataloussijoittaja ei suostuisi rajoittamaan korvaustaan vain todellisuudessa käytettyyn osaan. Yksityiselle sijoittajalle, joka ottaa riskin sijoituksensa menettämisestä, ei ole merkitystä sillä, käyttääkö luottolaitos saamansa pääoman todella liiketoimintansa laajentamiseen. Sijoittajan kannalta on enemminkin ratkaisevaa, että se ei enää itse voi sijoittaa kyseistä summaa ja saada vastaavaa tuottoa.
(91)
BdB:n mukaan myös kiinteistöomaisuudesta muodostuvasta erityisrahastosta, jota BAKred ei toistaiseksi ole hyväksynyt pankkivalvontalainsäädännön mukaisesti omaksi pääomaksi, on maksettava 0,3 prosentin korvaus. Vaikka kyseistä omaisuutta ei ole hyväksytty ydinpääomaksi, Landesbank-pankin velkojat voivat käyttää sitä tappioiden kattamiseen. Lisäksi sijoittajat ja luottoluokituslaitokset tarkastelevat pankin ydinpääoman lisäksi myös taseeseen kirjattua omaa pääomaa. Komission WestLB:tä koskevassa päätöksessä lähtökohdaksi ottama 0,3 prosentin vuotuinen takausprovisio, joka on määritetty vertaamalla pääoman määrää takaukseen, on käyttökelpoinen myös tässä tapauksessa.
VI. SAKSAN VASTAUS BdB:N HUOMAUTUKSIIN JA SAKSAN LISÄHUOMAUTUKSET
(92)
Saksa kiisti 29 päivänä lokakuuta 2003 esittämissään huomautuksissa BdB:n huomautuksissa esitetyn väitteen, jonka mukaan korvaus olisi maksettava myös IB:n käyttämättömästä pääomasta, jonka pankkivalvontaviranomaiset ovat hyväksyneet ydinpääomaksi. LSH ei ole saanut taloudellista hyötyä kyseisestä osasta IB:n pääomaa eikä sen vuoksi ole velvollinen maksamaan siitä korvausta. Pankki ei saa automaattisesti taloudellista hyötyä tai etua kaikesta pankkivalvontaviranomaisten hyväksymästä ylimääräisestä vakavaraisuuspääomasta. LSH:lle ei siirretty likvidiä osakepääomaa vaan epälikvidejä omaisuuseriä, joita voitiin joka tapauksessa käyttää vain rajallisessa määrin takaustarkoituksiin ja joita LSH ei varsinkaan voinut käyttää sijoitus- eikä antolainaustarkoituksiin.
(93)
Saksa vastusti myös väitettä, jonka mukaan korvausta olisi maksettava myös siitä osasta siirrettyä pääomaa, jota ei ole hyväksytty pankkivalvontalainsäädännön nojalla (LSH:n tapauksessa kyse on kiinteistöomaisuudesta muodostuvasta erityisrahastosta). Koska kyseinen pääoma oli sidottu pysyvästi erityistarkoituksiin, se oli koko ajan rahoituskäytössä eikä tuottanut LSH:lle hyötyä maksuvalmiuden paranemisen muodossa. Myös luottoluokituslaitokset ottavat Saksan mukaan huomioon ainoastaan pankkivalvontaviranomaisten ydinpääomaksi hyväksymän pääoman. Saksa ei sen vuoksi voinut ymmärtää, miksi pankkivalvontaviranomaiset ja velkojat katsoisivat kiinteistöomaisuudesta muodostuvan erityisrahaston pysyväksi omaisuusvarannoksi.
(94)
Saksan mukaan IB:n pääoma oli parhaiten verrattavissa Perpetual Preferred Shares -osakkeisiin, voitto-osuuksiin ja äänettömiin osakkuuksiin.
(95)
Saksa väittää, että LSH:n takaajat sopivat vuonna 1994 omistusosuuteen suhteutetusta lisävarojen sijoittamisvelvollisuudesta, jolla haluttiin varmistaa, ettei IB:n pääomaa otettaisi käyttöön edes siinä (epätodennäköisessä) tilanteessa, että LSH asetettaisiin maksukyvyttömyysmenettelyyn. Landesbank-pankkiin sijoittaneeseen osapuoleen kohdistuu sen vuoksi riski, jonka perusteella on maksettava korvaus, vain silloin, kun sijoitettu pääoma menetetään pankin jatkuvien tappioiden vuoksi. Etuoikeusasemaa koskeva sopimus suojasi kuitenkin sijoittajaa tältä riskiltä.
(96)
BdB:n esittämät vähimmäiskorvauslaskelmat ovat Saksan mukaan virheellisiä monestakin syystä. Näitä ovat virheellisesti määriteltyjen laskentaperusteiden käyttö CAPM-mallissa, taatun kiinteän korvauksen perustuminen epärealistisiin oletusarvoihin sekä korotusten ja vähennysten epämääräisyys.
(97)
Saksa suhtautuu kriittisesti myös CAPM-menetelmään, jota BdB käytti Landesbank-pankkeihin tehtävien osakepääomasijoitusten vähimmäistuoton määrityksessä. Kritiikki kohdistui paitsi CAPM-menetelmän soveltuvuuteen sellaisen sijoituksen tuotto-odotusten määritykseen, josta on saatava kiinteä korvaus, myös määrityksessä käytettyihin tekijöihin (riskitön korko, markkinariskipreemio ja beeta-arvo).
(98)
Saksa piti arveluttavana sitä, että BdB käytti riskittömän koron määritykseen tiettynä ajankohtana sovellettua reaalikorkoa. Määrityksessä olisi pitänyt käyttää ennemminkin keskiarvoa mahdollisimman pitkältä ajalta. Saksa käytti Deutsche Börse AG:n REX10-tulosindeksin perusteella lasketun vuotuisen kokonaistuoton aritmeettistä keskiarvoa helmikuun 1970 ja joulukuun 1990 väliseltä ajalta ja sai tulokseksi 6,91 prosenttia.
(99)
Markkinariskipreemion osalta Saksa vastusti BdB:n käyttämää 4,6 prosentin arvoa, joka olisi sen mielestä pitänyt korvata 3,0 prosentin arvolla.
(100)
Saksa katsoi myös, että pörssissä noteerattuihin eli nk. CDAX-pankkeihin, joiden perusteella BdB määritti LSH:n beeta-arvon, liittyi vääristymiä, sillä viiden suurimman liikepankin yhteinen paino-arvo CDAX-pankkien keskuudessa on erittäin suuri (76 prosenttia) ja kyseisten pankkien liiketoimintamalleissa on eroja. LSH:n beeta-arvon määrityksessä olisi pitänyt käyttää ennemminkin siihen paremmin verrattavissa olevia pankkeja, kuten IKB:tä, BHF-pankkia ja Vereins- und Westbank-pankkia, joiden perusteella beeta-arvoksi saataisiin 0,7894.
(101)
Saksa laski tämän mukaisesti (beeta-arvon 0,7894, 3 prosentin markkinariskipreemion ja 6,91 prosentin peruskoron perusteella), että 31 päivänä joulukuuta 1990 LSH:hon tehdystä osakepääomaa vastaavasta sijoituksesta maksettava vähimmäiskorvaus on 9,28 prosenttia.
VII. NORDRHEIN-WESFALENIN OSAVALTION ja WestLB:N HUOMAUTUKSET
(102)
Saksa välitti 30 päivänä lokakuuta 2003 komissiolle huomautukset, jotka Nordrhein-Westfalenin osavaltio ja WestLB olivat esittäneet menettelyn aloittamista koskevasta komission päätöksestä. Osavaltio ja WestLB kiistivät huomautuksissaan, että Landesbank-pankeille ja erityisesti LSH:lle siirretyt omaisuuserät voitaisiin rinnastaa osakepääomaan. Ne huomauttivat myös, että äänettömät osakkuudet ja määräämättömäksi ajaksi annetut arvopaperit on katsottu Saksasta vuodesta 1991 ydinpääomaksi. Sijoituksesta maksettava korvaus ei perustu pankkivalvontalainsäädännön mukaiseen luokitteluun vaan määräytyy sijoituksen riskiprofiilin perusteella. Koska kyse oli etuoikeusasemaltaan huonommasta omaisuudesta, sen riskiprofiili oli verrattavissa ennemminkin äänettömien osakkuuksien tai määräämättömäksi ajaksi annettujen arvopapereiden kuin osakepääomasijoitusten riskiprofiiliin.
(103)
WestLB ei vastustanut CAPM-menetelmän käyttöä osakepääomasijoituksesta maksettavan vähimmäiskorvauksen laskennassa. WestLB katsoi kuitenkin BdB:n määrittämät beeta-arvot (selvästi yli 1) liian suuriksi. Jos beeta-arvo on selvästi yli yksi, se merkitsee, että yrityksen osakkeisiin kohdistuu huomattavasti kokonaismarkkinoita suurempi riski. Landesbank-pankit tuolloin kiistatta kattanut ylläpitovelvollisuus (Anstaltslast) ja takausvelvollisuus (Gewährträgerhaftung) varmistivat kuitenkin sen, että kyseisiin pankkeihin kohdistunut sijoitusriski oli huomattavasti kokonaismarkkinariskiä pienempi.
(104)
Erityisesti Landesbank-pankkien tapauksessa oli lisäksi virhe ottaa lähtökohdaksi odotettavissa oleva tuotto ajankohtana, jona omaisuus siirrettiin Landesbank-pankeille. Vaikka tämän perusteen käyttö on yleensä järkevää, kun sovelletaan yksityisen sijoittajan periaatetta, tarkasteltavana olevassa tapauksessa se aiheutti sen, että lähtökohtana käytettiin vuoden 1991 tuotto-odotuksia. Se, että sijoittajan vuonna 2003 saama tuotto vastaisi vuoden 1991 tuotto-odotuksia, jotka olivat huomattavasti todellisuudessa saatua tuottoa optimistisemmat, on vastoin kaikkia talouden realiteetteja. Noin 12 prosentin tuotto-asteen jatkuva ja järjestelmällinen soveltaminen asetti Landesbank-pankit perusteettomasti epäedulliseen asemaan suhteessa niiden yksityisiin kilpailijoihin.
(105)
Korvauksesta tehtävästä maksuvalmiusvähennyksestä WestLB ja Nordrhein-Westfalenin osavaltio totesivat, että perustuotosta on vähennettävä täysimääräisesti riskittömien valtion obligaatioiden korkoa vastaava määrä. Omaisuudensiirto ei parantanut miltään osin Landesbank-pankkien maksuvalmiutta. Verosäästöjen vähentäminen tästä ei ollut taloudellisesti perusteltua, sillä pääomamarkkinainstrumenteista maksettava korvaus ei riipu verotustilanteesta. Verotuksellinen tilanne on sitä paitsi otettava huomioon pääomamarkkinoiden instrumenttien hinnassa.
(106)
Myös se, että pankkien maksuvalmiustilanteeseen kohdistunut riski ei kasvanut, koska omaisuus ei parantanut maksuvalmiutta, on otettava huomioon riskin ja korvauksen määrityksessä ja sen perusteella on tehtävä vastaavansuuruinen vähennys. Korvauksesta on vähennettävä myös omistajan aseman vaikutusta vastaava määrä, sillä sijoittaja, joka on jo osakkaana yrityksessä, arvioi lisäsijoitusta eri tavalla kuin uusi sijoittaja.
VIII. BdB:N, SCHLESWIG-HOLSTEININ OSAVALTION JA HSH NORDBANKIN VÄLINEN SOPIMUS
(107)
Komissiolle annettiin 8 päivänä lokakuuta 2004 tiedoksi kantelun tehneen BdB:n, Schleswig-Holsteinin osavaltion sekä LSH:n ja Hamburgische Landesbankin yhdistymisen tuloksena vuonna 2003 syntyneen HSH Nordbankin välisen sopimuksen tulokset. Vaikka sopimuspuolet pitivät edelleen kiinni juridisista perusnäkemyksistään, ne pääsivät yhteisymmärrykseen muuttujista, joiden perusteella kohtuullinen korvaus olisi määritettävä. Sopimuspuolet pyysivät komissiota ottamaan kyseisen sopimuksen huomioon päätöksessään.
(108)
Sopimuspuolet määrittävät aluksi CAPM-menetelmällä vähimmäiskorvauksen hypoteettisesta osakepääomasijoituksesta LSH:hon. Kohtuullinen vähimmäiskorvaus erityistarkoituksiin sidotusta omaisuudesta on kyseisten laskelmien mukaan noin 9,29 prosenttia vuodessa. Vähimmäiskorvauksen laskentaperusteena käytettiin Deutsche Börse AG:n REX10-tulosindeksin riskittömiä pitkiä korkoja ja Landesbank-pankkien KPMG:ltä pyytämän 26 päivänä toukokuuta 2004 päivätyn KPMG:n asiantuntijalausunnon perusteella määritettyjä beetakertoimia. LSH:n tapauksessa riskitön peruskorko siirron toteutusajankohtana (31 päivänä joulukuuta 1990) määritettiin 6,61 prosentiksi. Beetakertoimeksi saatiin KPMG:n selvityksen perusteella 0,670. Markkinariskipreemio vahvistettiin 4 prosentiksi (kaikille Landesbank-pankeille).
(109)
Tämän jälkeen laskettiin maksuvalmiuden puuttumisen vuoksi tehtävä vähennys. Bruttojälleenrahoituskustannusten laskentaperusteena käytettiin jälleen 6,61 prosentin riskitöntä korkoa. Nettorahoituskustannusten määrittämiseksi LSH:n kokonaisveroaste siirron toteutuksen aikaan arvioitiin 50 prosentiksi, jonka perusteella maksuvalmiusvähennykseksi saatiin 3,31prosenttia.
(110)
Lopuksi tehtiin 0,3 prosentin korotus, joka perustui siihen, ettei sijoittajan äänivaltaa lisätty.
(111)
Lopputuloksena oli, että kohtuullinen vuosikorvaus erityistarkoituksiin sidotuista omaisuuseristä oli 6,28 prosenttia verojen jälkeen niiden omaisuuserien osalta, joita voidaan käyttää kilpailun piiriin kuuluvissa LSH:n liiketoimissa. Korvaus on maksettava sen kuukauden lopusta alkaen, jona omaisuus hyväksyttiin ydinpääomaksi (30 päivänä elokuuta 1991).
(112)
Sopimuksen mukaan tukiosuus määritetään LSH:n todellisuudessa maksaman ja kohtuulliseksi katsotun 6,28 prosentin korvauksen väliseksi erotukseksi, joka HSH Nordbankin on maksettava takaisin.
(113)
Sopimuspuolet ovat sopineet myös 0,3 prosentin takausprovisiosta, joka on maksettava sekä IB:n itsensä käyttämästä vakavaraisuuspääomasta että kiinteistöomaisuudesta muodostuvasta erityisrahastosta. HSH Nordbank ei ole myöskään vastustanut sitä, että taseeseen kirjatusta 1 306,05 miljoonan Saksan markan summasta on maksettava 0,3 prosentin takausprovisio jaksolta, joka ulottui siirron toteutuksesta sen kuukauden loppuun, jona BAKred hyväksyi pääoman ydinpääomaksi (1.1.1991-30.8.1991).
(114)
Sopimusneuvotteluissa otettiin esille se, että IB:n pääomasta jo maksetun korvauksen lisäksi Schleswig-Holsteinin osavaltiolle maksettaisiin lisäkorvaus IB:n vuosituloksesta jaettavana osinkona. Tämän osingonjaon oikeusperustana käytettiin IBG-lain 17 §:n 2 momenttia (vuoden 1990 versiosta) ja 19 §:n 2 momenttia (vuoden 1998 versiosta). Kyseisten säännösten mukaisesti IB:n erityisrahaston vuosituotosta maksettaisiin osinko osavaltiolle (kulloinkin Landesbank-pankin valtuuskunnan osingonjakopäätöksen perusteella). Schleswig-Holsteinin osavaltion talousarviosta annetun lain säännösten mukaisesti kyseinen osinko oli käytettävä IB:n hyväksi eli osavaltion tukihankkeisiin ja siirrettäisiin sen vuoksi IB:lle. Osavaltion budjettivallan käyttö vastasi tätä menettelyä, sillä kyseisten varojen käyttöä koskeva päätösvalta kuului parlamentille eikä toimeenpanovaltaa käyttävälle aluehallitukselle. Kyseisessä menettelyssä oli kyse osingonjakoon ja pääomasijoituksena tehtävään palautukseen perustuvasta menettelystä (Schütt-Aus-Hol-Zurück-Verfahren), joka ei estä sitä, että kyseiset määrät otetaan huomioon osingonjaossa.
(115)
Tästä järjestelystä poikettiin sidotun käyttötarkoituksen kumoamista koskevilla (yksittäis)säännöksillä, joita annettiin useissa täydentävissä talousarviolaeissa tietyn vuoden voittojen osalta. Tällöin osinkoja ei uudelleensijoitettu IB:hen. Sidottua käyttötarkoitusta koskevien säännösten kumoamisen seurauksena jaetut osingot olivat kyseisinä vuosina kokonaisuudessaan Schleswig-Holsteinin osavaltion käytettävissä osavaltion talousarvioon sisältyvien tehtävien rahoittamiseen. Onkin otettava huomioon se, että ne osingot, joita ei tämän vuoksi sijoitettu uudelleen IB:hen vaan jotka olivat kokonaisuudessaan Schleswig-Holsteinin osavaltion käytettävissä, muodostivat valtaosan tässä tarkasteltavista osingoista.
(116)
Osavaltiolle IB:n vuosituloksesta jaetut osingot esitetään seuraavassa taulukossa:
Taulukko 3:
Schleswig-Holsteinin osavaltiolle jaetut osingot IB:stä (milj. DEM)
Miljoonaa Saksan markkaa
1991
1992
1993
1994
1995
1996
1997
1998
1999
2000
2001
2002
2003
Osavaltiolle jaetut osingot IB:stä
0,0
0,0
1,1
2,6
1,5
2,5
3,5
47,5
[…]
[…]
[…]
[…]
[…]
(117)
Nämä vuosituloksen perusteella jaetut osingot on otettava huomioon tukiosuuden laskennassa ja ne on otettu huomioon myös sopimuspuolten laskelmissa.
IX. ARVIOINTI TOIMENPITEISTÄ
1. PERUSTAMISSOPIMUKSEN 87 ARTIKLAN 1 KOHDASSA TARKOITETTU VALTIONTUKI
(118)
Perustamissopimuksen 87 artiklan 1 kohdassa määrätään, että jollei kyseisessä sopimuksessa toisin määrätä, jäsenvaltion myöntämä taikka valtion varoista muodossa tai toisessa myönnetty tuki, joka vääristää tai uhkaa vääristää kilpailua suosimalla jotakin yritystä tai tuotannonalaa, ei sovellu yhteismarkkinoille, siltä osin kuin se vaikuttaa jäsenvaltioiden väliseen kauppaan.
1.1. VALTION VARAT
(119)
Päättäessään toteuttaa yllä kuvaillun omaisuudensiirron Schleswig-Holsteinin osavaltio päätti soveltaa pääomankorotusmenetelmää, jonka perusperiaatteena oli WKA:n ja WAK:n omaisuuden ja kiinteistöjen siirtäminen LSH:lle tämän pääomarakenteen vahvistamiseksi. Vaikka siirretyt varat eivät olleet rajoituksetta LSH:n käytettävissä, koska erityisrahasto oli sidottu tukitarkoituksiin, pankkivalvontaviranomaiset olivat hyväksyneet omaisuuden ydinpääomaksi ja muiden luottolaitosten kanssa kilpaileva LSH voi sen vuoksi käyttää sitä takaustarkoituksiin. Sen vuoksi ei ole mitään epäilystä siitä, että LSH:lle siirrettiin valtion varoja.
1.2. TIETYN YRITYKSEN SUOSIMINEN
(120)
Tutkiessaan, suosiiko valtion varojen siirtäminen julkiselle yritykselle kyseistä yritystä ja onko toimenpiteessä sen vuoksi kyse perustamissopimuksen 87 artiklan 1 kohdassa tarkoitetusta valtiontuesta, komissio soveltaa niin sanottua markkinataloussijoittajaa koskevaa periaatetta. Yhteisöjen tuomioistuin ja ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin ovat hyväksyneet tämän periaatteen lukuisissa oikeustapauksissa ja myös kehittäneet sitä edelleen. Tämän asian kannalta merkityksellinen on erityisesti ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen 6 päivänä maaliskuuta 2003 asiassa WestLB antama tuomio (31).
a) Markkinataloussijoittajaa koskeva periaate
(121)
Markkinataloussijoittajaa koskevan periaatteen mukaisesti yrityksen suosimiseksi ei katsota pääoman asettamista yrityksen käyttöön ehdoilla, joilla ”tavanomaisissa markkinatalouden olosuhteissa toimiva yksityinen sijoittaja olisi valmis sijoittamaan varoja yksityiseen yritykseen” (32). Sitä vastoin yritystä suositaan perustamissopimuksen 87 artiklan 1 kohdassa tarkoitetulla tavalla, jos ehdotettu korvausjärjestely ja/tai yrityksen taloudellinen asema ovat sellaisia, ettei sijoituksesta voida odottaa tavanomaista tuottoa kohtuullisen ajan kuluessa.
(122)
Markkinataloussijoittajaa koskevaa periaatetta voidaan soveltaa myös tähän tapaukseen, vaikka LSH oli omaisuudensiirron toteutuksen aikaan kannattava yritys. Se, että kyseistä periaatetta on tähän mennessä sovellettu pääasiassa vaikeuksissa oleviin yrityksiin, ei estä sen soveltamista myös nyt tarkasteltavan kaltaiseen yritykseen.
(123)
Ei ole määrätty, että se, että yritys tuottaa voittoa, sulkisi ennalta pois mahdollisuuden valtiontuen sisältymisestä pääomasijoitukseen. Vaikka yrityksen toiminta olisikin kannattavaa, markkinataloussijoittaja voi luopua (lisä)pääomasijoituksesta, jos sijoitetusta pääomasta ei ole odotettavissa kohtuullista tuottoa (osinkojen tai arvonnousun muodossa). Jos yrityksestä ei saada sijoituksen toteutuksen aikaan odotettua kohtuullista tuottoa, markkinataloussijoittaja vaatisi toimenpiteitä tuoton kasvattamiseksi. Markkinataloussijoittajaa koskevaa periaatetta on sen vuoksi sovellettava samalla tavoin kaikkiin julkisiin yrityksiin riippumatta siitä, tuottaako niiden toiminta voittoa vai tappiota. Yhteisöjen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin vahvisti tämän komission kannanoton asiassa WestLB antamassaan tuomiossa (33).
(124)
Tästä seuraa, että keskeinen kysymys tätä asiaa tarkasteltaessa on, olisiko markkinataloussijoittaja siirtänyt LSH:hon pääomaa, jolla on samat ominaisuudet kuin Schleswig-Holsteinin osavaltion omaisuudella ja kiinteistöillä, ja suostunut siirtoon samoin ehdoin (erityisesti sijoituksesta saatavan tuoton osalta).
(125)
Saksan mukaan tärkeintä oli koota osavaltion harjoittama tukitoiminta yhdeksi kokonaisuudeksi sekä jatkaa sitä taloudellisemmin ja tehokkaammin tukia koskevan neuvonnan ja toteutuksen optimoimiseksi sekä edellytysten luomiseksi varojen joustavalle käytölle. LSH:n omien varojen korotus oli sidoksissa tähän uudelleenjärjestelyyn, jolla voitiin varmistaa LSH:n laajentumiskyky pitkällä aikavälillä vakavaraisuusvaatimuksiin suunniteltuihin muutoksiin nähden. Osavaltio aikoi lisäksi uudistaa perusteellisesti osavaltion omistamien ja sen eri osastojen ja virastojen käyttämien kiinteistöjen hoitoa tehottomuuksien poistamiseksi.
(126)
Vaikka markkinataloussijoittaja omistaisi jo osuuksia yrityksestä, se tutkisi siitä huolimatta myös muita, kyseisen yrityksen ulkopuolisia sijoitusmahdollisuuksia. Markkinataloussijoittaja päättää yleensä sijoittaa julkiseen yritykseen lisävaroja vain siinä tapauksessa, että se voi odottaa saavansa sijoittamistaan varoista kohtuullisen korvauksen. Osakkaan pitkän aikavälin tuottonäkymiä ja myös tehokkuus- ja synergiaetuja ei sen vuoksi ole periaatteessa tarpeen ottaa huomioon tutkittaessa, onko pääomasijoituksessa kyse valtiontuesta. Myös osakkaan pääomasijoitusta (sen taustalla vaikuttavista syistä riippumatta) olisi sen sijaan arvioitava sen mukaan, voiko sijoittaja odottaa saavansa sijoittamistaan lisävaroista kohtuullisessa ajassa tavanomaisen tuoton.
(127)
Yhteisöjen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin ei ole vastustanut tätä markkinataloussijoittajaa koskevan periaatteen tulkintatapaa, jota komissio sovelsi jo päätöksessään 2000/392/EY (34). Tuomioistuin lähti myös tuolloin arvioinnissaan siitä perusperiaatteesta, että myöskään yksityinen sijoittaja, joka omistaa jo osuuden yrityksen osakepääomasta, ei yleensä tyydy siihen, että sen tekemä sijoitus ei tuota tappiota tai että se tuottaa vain vähän voittoa. Yksityinen sijoittaja pyrkii ennemminkin saamaan sijoituksestaan kohtuullisen tuoton vallitsevien olosuhteiden ja lyhyen, keskipitkän ja pitkän aikavälin etunäkökohtiensa mukaan (35).
(128)
Markkinataloussijoittajaa koskevan periaatteen mukaan tärkein tähän asiaan liittyvä kysymys on, olisiko markkinataloussijoittaja siirtänyt pääomaa, joka vastaa ominaisuuksiltaan Schleswig-Holsteinin osavaltion omaisuuseriä, samoin ehdoin, kun otetaan huomioon erityisesti sijoituksen todennäköinen tuotto.
b) Perustamissopimuksen 295 artikla
(129)
Perustamissopimuksen 295 artiklassa määrätään, että jäsenvaltioiden omistusoikeusjärjestelmiin ei saa puuttua. Tämä ei kuitenkaan oikeuta rikkomaan perustamissopimuksen kilpailusääntöjä.
(130)
Saksa on väittänyt Landesbank-pankkeja koskevassa menettelyssä, että siirrettyjä varoja ei olisi voitu käyttää kannattavasti muulla tavoin kuin siirtämällä ne kyseisenkaltaiselle julkiselle laitokselle. Siirto oli liiketaloudellisesti katsoen järkevin tapa käyttää tätä omaisuutta, Niinpä mikä tahansa siirrosta maksettu korvaus eli mikä tahansa siirretystä omaisuudesta saatava lisätuotto olisi riittävä osoittamaan siirron markkinataloussijoittajaa koskevan periaatteen mukaiseksi.
(131)
Tähän väitteeseen ei voida yhtyä. Voi pitää paikkansa, että erityistarkoituksiin sidottujen omaisuuserien siirtäminen LSH:lle ja pankin sen ansiosta saama mahdollisuus käyttää pääomaa vakavaraisuutensa tukemiseen oli liiketaloudellisesti järkevin käyttötapa varoille. Jos julkisia varoja ja muita omaisuuseriä kuitenkin käytetään hyväksi kaupallisissa, kilpailun piiriin kuuluvassa toiminnassa, markkinoilla tavanomaisesti sovellettavia sääntöjä on noudatettava. Tästä seuraa, että jos valtio päättää käyttää julkisiin tarkoituksiin sidottua omaisuutta (myös) kaupallisesti, sen on vaadittava toimenpiteestä markkinaehtojen mukainen korvaus.
c) Omistusrakenne säilyy ennallaan
(132)
Yksi tapa varmistaa, että markkinataloussijoittaja saa pankkiin tekemästään sijoituksesta markkinaehtoisen korvauksen, on hyväksyä korvauksena kohtuullinen osuus pankin voitoista ja arvonnoususta. Tämä voidaan toteuttaa muuttamalla omistussuhteita suhteessa pääomasijoitukseen. Pääomasijoittaja voi sillä tavoin saada kohtuullisen osuuden osingoista ja parempien tuottomahdollisuuksien myötä mahdollisesti saatavasta arvonnoususta. Yksi keino varmistaa käytettäväksi annetun pääoman kohtuullinen tuotto olisi ollut lisätä osavaltion osuutta LSH:n osakkeista pääoman määrää vastaavalla määrällä edellyttäen, että pankin kokonaiskannattavuus vastasi tavanomaista tuottoa, jonka markkinataloussijoittaja odottaisi saavansa sijoituksestaan. Tällöin ei olisi ollut tarpeen pohtia kysymystä siitä, oliko kilpailun piiriin kuuluvaan liiketoimintaan todellisuudessa käytetystä omaisuudesta maksettavaksi sovittu korvaus kohtuullinen. Schleswig-Holsteinin osavaltio päätti kuitenkin olla noudattamatta tätä menettelytapaa.
(133)
Saksa väittää, että valtiontukisäännösten kannalta on merkityksetöntä, millä tavalla Schleswig-Holsteinin osavaltio sai LSH:lta korvauksen IB:n pääoman siirrosta, sillä pääoman sijoittaminen ei ole välttämättä yhteydessä voitto-osuuksien ja äänivallan siirtoon. On lisäksi otettava huomioon, että IB:n pääoman siirtäminen LSH:lle mahdollisti sen, että Schleswig-Holsteinin osavaltio voi veloittaa WestLB:n ja Baden-Württembergin LSH:sta hankkimista osakkuuksista korkeamman hinnan kuin ilman siirron toteuttamista.
(134)
Jos omistusosuuksia ei ole mahdollista jakaa uudelleen, markkinataloussijoittaja toteuttaisi komission mukaan sijoituksen vain siinä tapauksessa, että siitä sovitaan vähintäänkin kohtuullinen suora korvaus. Markkinataloussijoittaja ei yleensä tyydy siihen, että sijoitus ei tuota tappiota tai tuottaa vain jonkin verran voittoa, vaan pyrkii maksimoimaan sijoituksestaan saatavan tuoton vallitsevien olosuhteiden ja etujensa mukaan (36). Yksityinen sijoittaja, joka omistaa jo osuuksia sijoituksensa kohteena olevasta yrityksestä, vaatii sen vuoksi yleensä joko omistussuhteiden muuttamista tai kohtuullista kiinteämääräistä korvausta sijoituksestaan. Muussa tapauksessa yksityinen sijoittaja menettäisi osan pääomasijoituksestaan saatavasta lisätuotosta, kun myös muut osakkaat hyötyisivät suuremmista osingoista ja yrityksen arvonnoususta osallistumatta siihen saamaansa hyötyä vastaavalla pääomapanoksella.
(135)
Voidaankin todeta, ettei ole näyttöä siitä, että markkinataloussijoittaja olisi luopunut kohtuullisesta suorasta korvauksesta tilanteessa, joka olisi verrattavissa omaisuudensiirtoon LSH:lle ja jossa ei toteutettu osakkuusjärjestelyitä eikä toinen osakas toteuttanut vastaavaa, pääomasiirtoon suoraan sidoksissa olevaa pääomasijoitusta.
d) Korvauksen laskentaperusteena oleva pääoma
(136)
Komissio määrittää siirretyistä omaisuuseristä ja kiinteistöomaisuudesta muodostuvasta erityisrahastosta maksettavan kohtuullisen korvauksen asiassa WestLB soveltamansa menettelytavan mukaan sen perusteella, missä määrin LSH voi käyttää kyseistä omaisuutta liiketoiminnassaan. Komissio jaottelee myös tässä tapauksessa erityistarkoituksiin sidotut omaisuuserät, jotka asetettiin luottolaitoksen käyttöön liiketoiminnassa käytettävänä omana pääomana, sen perusteella, käytetäänkö niitä liiketoiminnan laajentamiseen (Geschäftsausweitungsfunktion) vai (pelkästään) takauksina (Haftungsfunktion).
(137)
Pääoman käytöllä liiketoiminnan laajentamiseen tarkoitetaan liiketoimintamahdollisuuksien laajentamista riskipainotetun vastaavan perusteella sen jälkeen, kun pankin saama lisäpääoma on hyväksytty pankkivalvontalainsäädännön nojalla. Markkinaehtoisen korvauksen määritysperusteena käytetään tältä osin korvausta, jonka ydinpääomaa pankin käyttöön asettava yksityinen sijoittaja vaatisi sijoituksestaan. Jos käyttöön asetettu pääoma kirjataan taseeseen omana pääomana, mutta sitä ei hyväksytä pankkivalvontalainsäädännön mukaiseksi ydinpääomaksi tai se on tarkoitettu käytettäväksi tukitoimintaan, sitä ei voida käyttää miltään osin liiketoiminnan laajentamiseen. Pääomalla ei ole kuitenkaan merkitystä yksinomaan pankkivalvonnan kannalta. Koska luottolaitoksen velkojat voivat käyttää sitä ainakin takaustarkoituksiin, sen taloudellinen merkitys on verrattavissa vähintään vakuuteen tai takaukseen. Taseessa näkyvä oman pääoman määrä antaa pankin rahoittajille myös kuvan sen luottokelpoisuudesta ja vaikuttaa sen vuoksi ehtoihin, joilla pankki voi hankkia vierasta pääomaa. Pääoman käytöstä takaustarkoituksiin maksettavan markkinaehtoisen korvauksen laskentaperusteena käytetään korvausta, jonka yksityinen takaaja veloittaisi kooltaan ja riskiherkkyydeltään LSH:hon verrattavissa olevalta luottolaitokselta.
(138)
Schleswig-Holsteinin osavaltio oli siirtänyt 1 päivänä tammikuuta 1991 LSH:lle IB:n pääoman, jonka määrä laskettiin lopullisessa arvioinnissa 1 306 miljoonaksi Saksan markaksi. Siirretyn pääoman arvo kasvoi vuosi vuodelta siten, että se oli 1 967,6 miljoonaa Saksan markkaa vuonna 2003.
(139)
Osavaltio siirsi tilinpäätöspäivänä eli 31 päivänä joulukuuta 1999 LSH:lle myös kiinteistöomaisuudesta muodostuvan erityisrahaston, jonka myötä LSH:n taseeseen kirjatun oman pääoman määrä nousi […] miljoonaan Saksan markkaan. Kahden lisäsiirron jälkeen erityisrahaston arvo oli 31 päivänä joulukuuta 2002 yhteensä […] miljoonaa Saksan markkaa.
(140)
BAKred hyväksyi kunakin vuonna siirretyn IB:n pääoman kokonaisuudessaan lisäydinpääomaksi (37). LSH ei kuitenkaan voinut käyttää koko määrää kilpailun piiriin kuuluvan liiketoimintansa laajentamiseen. Kuten WestLB:n tapauksessa, myös tässä tapauksessa erityisrahasto oli osittain myös IB:n itsensä käytettävissä. Kyseinen erityisrahaston osa ei sen vuoksi ollut LSH:n käytettävissä kilpailun piiriin kuuluvan liiketoiminnan laajentamiseen. Sitä voitiin kuitenkin käyttää takaustarkoituksiin. Sama koskee kiinteistöomaisuudesta muodostuvaa erityisrahastoa, jota BAKred ei hyväksynyt ydinpääomaksi, mutta jota pankki voi käyttää takaustarkoituksiin.
(141)
Komissio on sitä mieltä, että kohtuullisen korvauksen määrityksessä ei voida ottaa huomioon sitä, kuinka suuri osa käyttöön asetetusta pääomasta otettiin todellisuudessa käyttöön. Ratkaisevaa on ainoastaan mahdollisuus pääoman käyttämiseen liiketoiminnan laajentamiseen. Myöskään yksityinen sijoittaja ei olisi tyytyväinen korvaukseen, joka perustuisi ainoastaan todellisuudessa käytettyyn määrään. Komissio on sen vuoksi BdB:n kanssa yhtä mieltä siitä, että sijoitukseensa liittyvästä tappioriskistä vastaavan yksityisen sijoittajan kannalta on merkityksetöntä, käyttääkö luottolaitos sijoitettua pääomaa todellisuudessa liiketoimintaansa laajentamiseen. BdB toteaa perustellusti, että markkinataloussijoittajan kannalta ratkaisevaa on vain se, että se ei voi enää käyttää siirrettyä pääomaa liiketoiminnassaan eikä saa siitä sen vuoksi myöskään vastaavaa tuottoa. Sen vuoksi sillä, että käyttöön asetettu pääoma oli kokonaisuudessaan LSH:n käytettävissä vain vuosina 1999-2003, ei ole merkitystä tarkasteltavana olevan pääoman kannalta.
(142)
On lisäksi korostettava, että liiketoiminnan laajentamiseen käytettävästä pääomasta maksettavan korvauksen määrityksessä on otettava huomioon ennen kaikkea ajankohta, jona BAKred hyväksyi erityisrahaston pankkivalvontalainsäädännön mukaiseksi ydinpääomaksi. Saksalta saatujen tietojen mukaan pääomaa voitiin käyttää vasta kyseisestä ajankohdasta lähtien riskipainotetun vastaavan kattamiseen.
(143)
Kuten edellä todettiin, taseeseen jo ennen kyseistä ajankohtaa omina varoina kirjattua pääomaa käytettiin kuitenkin vähintään takaustarkoituksiin. Sama koskee IB:n itsensä käyttämää osaa pääomasta ja erityisrahastoa. Tämä otetaan huomioon kohtuullisen korvauksen laskennassa.
e) Vertaaminen muihin oman pääoman ehtoisiin instrumentteihin
(144)
Kuten edellä todettiin, markkinaehtoisen korvauksen määritysperusteena käytetään tässä tapauksessa korvausta, jonka pääomaa pankin käyttöön asettava yksityinen sijoittaja vaatisi sijoituksestaan.
(145)
On ilmeistä, että LSH:lle siirrettyjä erityistarkoituksiin sidottuja omaisuuseriä ei voida verrata suoraan muihin oman pääoman ehtoisiin instrumentteihin. Vaikka siirto muistuttaisikin joiltakin osin tiettyjä instrumentteja, eroja on kuitenkin edelleen niin paljon, että vertailun mielekkyys on kyseenalaista. Kuten asiassa WestLB (38), kohtuullinen korvaus voidaan myös tässä tapauksessa määrittää vain vertaamalla omaisuudensiirtoa markkinoilla saatavilla oleviin tavanomaisiin oman pääoman ehtoisiin instrumentteihin ja valitsemalla vertailun perusteella instrumentti, joka on parhaiten verrattavissa kyseiseen omaisuudensiirtoon ja jota käytetään sen vuoksi vertailukohtana korvauksen määrityksessä.
(146)
Kantelijan mukaan erityisrahastoon yhdistetty omaisuus on verrattavissa vain osakepääomaan. BAKred on hyväksynyt erityisrahaston ydinpääomana (nk. Tier 1) ja sitä voidaan sen vuoksi verrata vain sellaisiin oman pääoman ehtoisiin instrumentteihin, jotka hyväksyttiin siirron toteutuksen aikaan Saksassa ydinpääomaksi. Saksa sitä vastoin katsoo, että oman pääoman ehtoisten instrumenttien vertailu on tarpeen vain sen määrittämiseksi, millaista riskiprofiilia (ja millaista korvausvalikoimaa) sijoitus muistuttaa eniten sijoittajan kannalta. IB:n pääoma oli parhaiten verrattavissa Perpetual Preferred Shares -osakkeisiin, voitto-osuuksiin ja äänettömiin osakkuuksiin.
(147)
On merkillepantavaa, että instrumentit, joita Saksa käyttää vertailukohtana, voivat yleensä muodostaa vain erittäin pienen osan pankin omista varoista. Ne ovat täydentäviä instrumentteja, joilla täydennetään omaa pääomaa, joka koostuu pääasiassa ydinpääomasta ja vapaista rahastoista. Omaisuudensiirron myötä vakavaraisuuslaskelmissa käytetyt LSH:n omat varat lähes kolminkertaistuivat. Vaikka huomioon otettaisiin vain määrät, jotka LSH voi käyttää liiketoimintansa laajentamiseen, omien varojen määrä kasvoi silti yli 50 prosenttia. Kuten BdB toteaa, muita instrumentteja käytettiin huomattavasti vähäisemmässä määrin. LSH:n pääomaa ei olisi voitu lisätä samalla tavoin - eikä kestävältä pohjalta - käyttämällä vertailukohdiksi otettuja instrumentteja.
(148)
Tässä yhteydessä on myös syytä korostaa, että vuonna 1991, jolloin IB:n pääoman siirto LSH:lle toteutettiin, ja vuonna 1993, jolloin LSH:n oli alettava noudattaa tuolloin voimaan tulleita kiristyneitä pääomavaatimuksia, Saksassa ei ollut vielä käytettävissä sitä suhteellisen laajaa sekamuotoisten oman pääoman instrumenttien valikoimaa ydinpääoman ja lisäpääoman tarpeisiin, joka on nyt useiden maiden luottolaitosten käytettävissä. Osa näistä instrumenteista on kehitetty vasta siirron jälkeen, ja vaikka osa oli jo olemassa, niitä ei ollut hyväksytty Saksassa. Käytännössä käytettävissä olevat ja käytetyt instrumentit olivat pääasiassa voitto-osuustodistuksia ja etuoikeusasemaltaan huonompia sitoumuksia (molemmat lisäpääomaa, jälkimmäinen instrumentti on hyväksytty vasta vuodesta 1993 alkaen). Näin ollen IB:n pääoman vertaaminen tämänkaltaisiin innovatiivisiin instrumentteihin, joista useimmat on kehitetty vasta myöhemmin ja joista osa oli käytettävissä vain muissa maissa, ei ole vakuuttavaa.
(149)
Saksan suorittamassa vertailussa lähimpinä vertailukohteina käytettyjen oman pääoman ehtoisten instrumenttien eli Perpetual Preferred Shares -osuuksien ja voitto-osuustodistusten osalta on korostettava joitakin erityispiirteitä. Perpetual Preferred Shares -osuudet kuuluvat joissakin maissa ensisijaisiin omiin varoihin, mutta Saksassa niitä ei toistaiseksi sellaiseksi hyväksytä. Voitto-osuustodistukset kuuluvat vain toissijaisiin omiin varoihin, kun taas IB:n pääomalla on ensisijaisten omien varojen asema. Tämän vuoksi LSH hyötyy IB:n pääomasta vieläkin enemmän, sillä se voi hankkia (esimerkiksi voitto-osuustodistuksia) vastaavan määrän toissijaisia omia varoja ja kasvattaa näin käytettävissään olevien omien varojen määrää. Jos pankin liiketoiminta muuttuu tappiollisten vuosien jälkeen jälleen kannattavaksi, voitto-osuustodistukset korotetaan nimellisarvoonsa ennen IB:n pääomaa. Lisäksi IB:n pääoma on LSH:n käytettävissä ilman minkäänlaista aikarajoitusta, kun taas voitto-osuustodistukset annetaan tavallisesti kymmeneksi vuodeksi. On jälleen korostettava, että mahdollisten tappioiden ilmetessä etuoikeusasema on suhteutettava voitto-osuustodistuksista saatavaan epätavallisen suureen pääomankorotukseen. Koska IB:n omaisuuden osuus pankin pääomasta on suhteellisen suuri, se jouduttaisiin ottamaan käyttöön suhteellisen pian, jos pankki joutuisi kattamaan suurehkoja tappioita.
(150)
Komissio katsoo tästä syystä, että IB:n pääoman erityispiirteiden vuoksi Saksan tekemä vertailu innovatiivisiin oman pääoman ehtoisiin instrumentteihin ei sovellu käytettäväksi kyseisestä pääomasta maksettavan kohtuullisen korvauksen määritysperusteena. Myös osapuolet lähtivät 8 päivänä lokakuuta 2004 tehdyssä sopimuksessa siitä, että tarkasteltavana olevaa omaisuutta oli verrattava osakepääomaan.
(151)
Komissio on lisäksi BdB:n kanssa yhtä mieltä siitä, että LSH:n osakkaiden keskinäiseen kokonaissopimukseen sisältyvä sopimus etuoikeusasemasta, jonka mukaan IB:n pääoma on etuoikeusasemaltaan vasta toissijaista LSH:n muuhun omaan pääomaan nähden, ei pienentänyt sijoittajaan kohdistuvaa riskiä. Koska siirretyn pääoman osuus ydinpääoman kokonaismäärästä oli huomattava, on erittäin todennäköistä, että se otetaan ainakin osittain käyttöön tappioiden ilmetessä.
f) Maksuvalmiushaitat
(152)
LSH:n esittämät väitteet maksuvalmiushaitoista voidaan periaatteessa hyväksyä. Tavanomainen pääomasijoitus pankkiin parantaa pankin maksuvalmiutta ja kasvattaa lisäksi sen omia varoja, mikä on pankkivalvontalainsäädännön nojalla välttämätön edellytys liiketoiminnan laajentamiseksi. Jotta pääomasta voitaisiin saada täysimääräinen hyöty, toisin sanoen jotta sataprosenttisesti riskipainotettua vastaavaa voitaisiin laajentaa kertoimella 12,5 (eli 100 jaettuna 8 prosentin vakavaraisuussuhdeluvulla), pankin on hankittava rahoitusmarkkinoilta 11,5-kertainen jälleenrahoitus. Yksinkertaisemmin sanoen tästä pääomasta 12,5-kertaisena saatujen ja 11,5-kertaisena maksettujen korkojen erotus vähennettynä pankin muilla kustannuksilla (esimerkiksi hallintokuluilla) antaa tulokseksi oman pääoman tuoton (39). Koska erityistarkoituksiin sidottu omaisuus ei paranna suoranaisesti LSH:n maksuvalmiutta (koska siirretty omaisuus ja kaikki omaisuuseristä saatava tuotto käytetään lain nojalla edelleen asuntorakentamisen tukemiseen), LSH joutui kattamaan pääoman määrää vastaavat ylimääräiset rahoituskustannukset, jotka liittyivät rahoitusmarkkinoilta hankittuun pääomaan, hankkiakseen varat, jotka se tarvitsi hyödyntääkseen täysimääräisesti lisäpääoman tarjoamat liiketoimintamahdollisuudet eli laajentaakseen riskipainotetun vastaavansa pääomaan nähden 12,5-kertaiseksi (tai säilyttääkseen vastaavan tämän suuruisena) (40). Nämä lisäkustannukset, joita likvidissä muodossa siirretystä omasta pääomasta ei yleensä aiheudu, on otettava huomioon kohtuullisen korvauksen määrityksessä vastaavansuuruisena vähennyksenä. Markkinataloussijoittaja ei sen vuoksi voi odottaa saavansa pääomastaan samaa korvausta kuin sijoittaessaan likvidiä pääomaa.
(153)
Komissio katsoo kuitenkin, että jälleenrahoituskorkoa ei ole tarpeen ottaa kokonaisuudessaan huomioon. Jälleenrahoituskustannukset ovat yrityksen toimintakuluja ja vähentävät siten sen verotettavaa tuloa. Siksi pankin nettotulos ei pienene ylimääräisen koron määrää vastaavalla määrällä. Osa näistä kuluista nimittäin tasoittuu pienemmän yhteisöveron ansiosta. Vain nettokulut on otettava huomioon LSH:lle siirretyn pääoman erityisluonteesta aiheutuvana lisäkustannuksena. Komissio päättelee tämän vuoksi, että LSH:lle aiheutuneiden maksuvalmiushaittaan liittyvien kustannusten määrä vastaa jälleenrahoituskustannuksia (yhtiöverojen jälkeen) (41).
g) Kohtuullinen korvaus
(154)
Kohtuullinen korvaus kilpailun piiriin kuuluvassa liiketoiminnassa käytettävästä määrästä voidaan epäilemättä laskea usealla eri tavalla. Kaikki käyttöön asetetusta osakepääomasta maksettavan korvauksen määritystavat noudattavat kuitenkin samoja perusperiaatteita. Komissio laskee korvaukset kyseisten perusperiaatteiden mukaisesti kahdessa vaiheessa: ensiksi määritetään vähimmäiskorvaus, jonka sijoittaja odottaisi saavansa (hypoteettisesta) osakepääomasijoituksesta LSH:hon. Sen jälkeen tutkitaan, olisiko markkinoilla sovittu kyseisen toimenpiteen erityispiirteisiin perustuvista korotuksista tai vähennyksistä ja voiko komissio määrittää näiden määrän luotettavasti.
(155)
Sijoituksesta odotettavissa oleva tuotto ja sijoitusriski ovat markkinataloussijoittajan sijoituspäätöksen kannalta määrääviä tekijöitä. Määrittääkseen nämä tekijät sijoittaja ottaa huomioon kaikki saatavilla olevat tiedot yrityksistä ja markkinoista. Sijoittaja tukeutuu laskelmissaan pitkän aikavälin keskituottoon, jota käytetään yleensä lähtökohtana myös yrityksen tulevan suorituskyvyn arvioinnissa, sekä muun muassa yrityksen kyseiselle sijoitusjaksolle vahvistamaan liiketoimintasuunnitelmaan, yritysjohdon noudattamaan liiketoimintastrategiaan, yritysjohdon tehokkuuteen sekä alaan kohdistuviin suhteellisiin odotuksiin.
(156)
Markkinataloussijoittaja toteuttaa sijoituksen vain siinä tapauksessa, että siitä saatava tuotto on suurempi tai riski vähäisempi verrattuna pääoman vaihtoehtoiseen käyttökohteeseen. Vastaavasti sijoittaja ei sijoita yritykseen, jonka tuotto-odotukset ovat muiden riskiprofiililtaan samankaltaisten yritysten odotettavissa olevaa keskituottoa heikommat. Tarkasteltavana olevassa tapauksessa voidaan päätellä, että sijoitussuunnitelmalle on tarjolla riittävästi vaihtoehtoja, joiden tuotto-odotukset ovat suuremmat ja riskit yhtäläiset.
(157)
Kohtuullinen vähimmäiskorvaus voidaan laskea monella eri tavalla. Näitä ovat esimerkiksi rahoitusalan soveltaman lähestymistavan eri variantit ja CAPM-menetelmä. Eri menetelmien tarkastelussa on järkevää erottaa toisistaan riskitön tuotto ja hankekohtainen riskipreemio:
Riskisijoituksen kohtuullinen vähimmäistuotto
=
Riskitön peruskorko + riskijoituksen riskipreemio
Riskisijoituksen kohtuullinen vähimmäistuotto voidaan siten esittää riskittömän tuottoasteen ja sijoituskohtaisen riskin ottamiseen liittyvän lisäriskipreemion summana.
(158)
Tuoton määritysperusteena on aina sijoitusmuoto, johon ei liity vastapuoliriskiä ja jonka tuotto on oletettavasti riskitön. Riskitön peruskorko määritetään yleensä julkisten viranomaisten tai laitosten liikkeeseen laskemien kiinteätuottoisten arvopapereiden odotettavissa olevan tuoton (tai kyseisiin arvopapereihin perustuvan indeksin perusteella). Kiinteätuottoisiin arvopapereihin kohdistuva riski on kuitenkin suhteellisen vähäinen. Eri menetelmät eroavat toisistaan riskipreemion määritystavan perusteella:
-
Rahoituskustannuksiin perustuva lähestymistapa: Sijoittajan oman pääoman odotettavissa oleva tuotto edustaa tulevia rahoituskustannuksia pääomaa käyttävän pankin kannalta. Tätä lähestymistapaa sovellettaessa määritetään ensiksi kyseiseen Landesbank-pankkiin verrattavissa olevien pankkien pitkän aikavälin pääomakustannukset. Pitkän aikavälin pääomakustannusten aritmeettista keskiarvoa verrataan sen jälkeen tulevaisuudessa odotettavissa oleviin pääomakustannuksiin ja sijoittajan tuotto-odotusvaatimukseen.
-
Rahoituskustannuksiin perustuva lähestymistapa yhdistettynä Compound Annual Growth Rate -menetelmään: Tässä lähestymistavassa käytetään aritmeettisen keskiarvon sijaan geometristä keskiarvoa.
-
Capital Asset Pricing Model (CAPM): CAPM-malli on modernin rahoitusalan tunnetuin ja testatuin malli, jossa sijoittajan odotettavissa oleva tuotto voidaan laskea seuraavan laskukaavan mukaan:
Vähimmäistuotto =
Riskitön peruskorko + (markkinariskipreemio × beeta-arvo)
Pääomasijoituksen riskipreemio lasketaan kertomalla markkinariskipreemio beetakertoimella (markkinariskipreemio × beeta). Beetakerrointa käytetään yrityksen riskin mittaamiseen suhteessa kaikkien yritysten kokonaisriskiin.
CAPM-malli on pörssinoteerattujen suuryritysten sijoitusten tuoton käytetyin määritysmenetelmä. Koska LSH ei ole pörssinoteerattu yritys, sen beeta-arvon suora johtaminen on mahdotonta. CAPM-menetelmän käyttö tarkasteltavana olevassa tapauksessa on sen vuoksi mahdollista vain, jos laskentaperusteeksi otetaan arvioitu beeta-arvo.
(159)
BdB arvioi 29 päivänä heinäkuuta 2003 esittämässään kannanotossa LSH:hon tehdystä osakepääomasijoituksesta odotettavissa olevan vähimmäistuoton omaisuudensiirron aikaan eli 31 päivänä joulukuuta 1990 CAPM-menetelmän perusteella 14,85 prosentiksi vuotta kohden. Saksa kuitenkin vastusti periaatteessa CAPM-menetelmän käyttöä ja katsoi BdB:n käyttäneen liian korkeaa beetakerrointa. Tämän vuoksi se katsoi BdB:n laskeneen riskittömän peruskoron virheellisesti. Myös 4,6 prosentin markkinariskipreemio on liian korkea. Jos BdB olisi soveltanut CAPM-menetelmää oikein, LSH:hon tehdystä hypoteettisesta osakepääomasijoituksesta maksettava vähimmäiskorvaus olisi ollut huomattavasti pienempi. Schleswig-Holsteinin osavaltio, HSH Nordbank ja BdB arvioivat tavanomaista markkinatuottoa koskevan sopimuksen puitteissa kohtuullisen vähimmäiskorvauksen 9,29 prosentiksi.
(160)
Sopimuspuolten laskelmat perustuivat CAPM-menetelmään. Ne ottivat lähtökohdaksi 6,61 prosentin riskittömän peruskoron. Koron määritys perustui olettamukseen, että erityistarkoituksiin sidotut omaisuuserät asetettaisiin pysyvästi LSH:n käyttöön. Sopimuspuolet päättivät sen vuoksi olla käyttämättä arviointiperusteena markkinoilla siirron toteutuksen aikaan saatavaa riskitöntä tuottoa (esimerkiksi valtion 10 vuoden obligaatioiden tuotto), sillä arvioinnissa ei tuolloin otettaisi lainkaan huomioon uudelleensijoitusriskiä eli riskiä siitä, että sijoitusjakson päättymisen jälkeen tehtäviin sijoituksiin sovellettava riskitön korko ei enää ole yhtä korkea. Sopimuspuolten näkemyksen mukaan sijoitusriski on paras määrittää nk. Total Return -indeksin perusteella. Ne päättivät sen vuoksi käyttää Deutsche Börse AG:n REX10-tulosindeksiä, joka kuvaa Saksan liittotasavallan 10 vuoden obligaatioihin tehtävän sijoituksen tuloskehitystä. Edellä käytetty indeksisarja sisältää vuoden lopulla kulloinkin vallinneet REX10-tulosindeksit vuodesta 1970. Sopimuspuolet määrittivät sen jälkeen vuosituoton vuosien 1970-1991 REX10-tulosindeksiin perustuvan trendin mukaan ja saivat tulokseksi edellä mainitun 6,61 prosentin riskittömän peruskoron.
(161)
Koska pääomasijoitukset on tarkoitus asettaa pysyvästi LSH:n käyttöön, riskittömän peruskoron määritystapa näyttää soveltuvan käytettäväksi tässä erityistapauksessa. Myös käytetty REX10-tulosindeksi edustaa yleisesti tunnustettua tietolähdettä. Määritetty riskitön peruskorko näyttää sen vuoksi hyväksyttävältä.
(162)
Beetakerroinarvio 0,670 perustuu KPMG:n lausuntoon kaikkien Saksassa pörssinoteerattujen luottolaitosten tarkistetuista beetakertoimista. Lausunto on toimitettu komissiolle. Kyseinen betakerroin vaikuttaa KPMG:n lausunnon ja LSH:n liiketoimintanäkymien perusteella asianmukaiselta.
(163)
Komissio katsoo, että myös 4,0 prosentin markkinariskipreemio voidaan hyväksyä. Yleistä pitkän aikavälin markkinariskipreemiota eli tavanomaisesta osakesalkusta ja valtion obligaatioista saatavan pitkän aikavälin keskituoton välistä erotusta sovellettiin useita kertoja jo asiaa WestLB koskeneessa menettelyssä, jonka lopuksi tehtiin päätös 2000/392/EY. Pitkän aikavälin markkinariskipreemio arvioitiin kyseiseen menettelyyn liittyvissä lausunnoissa käytetyistä menetelmistä, viiteajankohdista ja tiedoista riippuen 3-5 prosentiksi. Esimerkiksi BdB:n tilaaman lausunnon mukaan markkinariskipreemio olisi vaihtoehtoisesti 3,16 tai 5 prosenttia, WestLB:n samassa menettelyssä tilaaman lausunnon mukaan 4,5 tai 5 prosenttia ja WestLB:n Lehman Brothersilta pyytämän lausunnon mukaan 4 prosenttia. Komissiolla ei tämän vuoksi ole mitään syytä poiketa sopimuksessa käytetystä markkinariskipreemiosta. Komissio toteaa, että CAPM-menetelmän perusteella ei ole mitään epäilystä siitä, että sopimuspuolten määrittämä vähimmäiskorvaus voidaan käsillä olevassa tapauksessa katsoa kohtuulliseksi.
(164)
Komissiolla ei ole syytä uskoa, että sopimuspuolten hypoteettiselle osakepääomasijoitukselle tässä tapauksessa määrittämä vähimmäiskorvaus ei läpäisisi markkinatestiä. Komissio katsoo sen vuoksi, että kohtuullinen vähimmäiskorvaus erityistarkoituksiin sidotusta omaisuudesta on 9,29 prosenttia vuotta kohden (yhtiöverojen jälkeen ja ennen investointiveroa).
(165)
Riskitön pitkä korko (Saksan liittotasavallan 10 vuoden obligaatiolainat) vuoden 1990 lopulla oli 8,98 prosenttia. LSH on ilmoittanut, että sen jälleenrahoituskustannukset olivat omaisuudensiirron aikaisen rahoitusrakenteen perusteella noin 9,2 prosenttia. Osapuolet määrittivät sopimuksessaan pitkän aikavälin riskittömän koron 6,61 prosentiksi (42). Sopimuspuolet sopivat lisäksi soveltavansa kiinteää 50 prosentin veroastetta. Nettojälleenrahoituskoroksi saatiin tämän mukaisesti 3,31 prosenttia, joka otettiin vähimmäiskorvauksesta maksuvalmiuden puuttumisen vuoksi tehtävän vähennyksen laskentaperusteeksi.
(166)
Koska kyseiset summat alittavat Saksan esittämät raja-arvot, komissio katsoo kyseisen sopimuksen perusteella, ettei sillä ole syytä katsoa niitä virheellisiksi, ja ottaa ne siitä syystä määritysperusteeksi arvioidessaan tuen määrää.
(167)
Epätavalliset olosuhteet, jotka erottavat sijoituksen tavanomaisesta osakepääomasijoituksesta kyseiseen yritykseen, otetaan yleensä käytännössä huomioon korvausmäärän laskennassa korotuksina ja vähennyksinä. Onkin tutkittava, voidaanko näiden erityispiirteiden ja erityisesti IB:n pääoman siirrolle ominaisen riskiprofiilin perusteella tehdä mukautuksia edellä määritettyyn 9,29 prosentin vähimmäiskorvaukseen, jonka yksityinen sijoittaja odottaisi saavansa (hypoteettisesta) pääomasijoituksesta LSH:hon. Lisäksi on selvitettävä, voiko komissio määrittää mukautuksen suuruuden luotettavin menetelmin. Tässä yhteydessä on otettava huomioon kolme näkökohtaa: osavaltio ei saanut uusia osakkuuksia eikä niihin liittyvää äänivaltaa, omaisuudensiirto oli poikkeuksellisen laaja eikä pääoma ollut siirtokelpoista.
(168)
Osavaltio ei saa siirron myötä lisää äänivaltaa. Luopuessaan äänivallasta sijoittaja luopuu samalla myös vaikutusmahdollisuudesta pankin johdon tekemiin päätöksiin. Jos osavaltion äänivaltaa olisi lisätty, sen hallussa olisi ollut yli 50 prosenttia äänivallasta eli siitä olisi tullut enemmistöosakas. Ottaakseen suuremman riskin ilman, että siihen liittyy vastaavaa vaikutusvallan lisäystä yrityksessä, markkinataloussijoittaja vaatisi vastapainoksi sijoituksestaan suuremman korvauksen (myös silloin, kun muiden osakkaiden kanssa tehdyt sisäiset sopimukset lieventävät riskiä). Koska etuoikeutettujen osakkeiden tuotto on kantaosakkeiden tuottoa parempi, komissio katsoo, että kantelun tehneen BdB:n, Schleswig-Holsteinin osavaltion ja LSH:n elo-/syyskuussa 2004 käymissä neuvotteluissa kohtuulliseksi katsoma 0,3 prosentin vuotuinen korotus (yhtiöverojen jälkeen) on asianmukainen. Myös sopimuspuolet pitävät asianmukaisena 0,3 prosentin korotusta korvaukseen lisä-äänivallan puuttumisen vuoksi.
(169)
Edellä käsiteltiin jo siirrettyjen omaisuuserien määrää ja vaikutusta, joka siirrolla on LSH:hon vakavaraisuusdirektiivin kannalta. LSH:n sai IB:n pääoman siirron myötä huomattavasti lisää ydinpääomaa ilman hankinta- ja hallintokustannuksia. Markkinataloussijoittaja olisi todennäköisesti vaatinut pääomasijoituksestaan maksettavan korvauksen korottamista IB:n omaisuuden suhteellisesti ja absoluuttisesti suuren määrän vuoksi. Noin 1,3 miljardin Saksan markan osakepääomasijoitusta Saksan suurimpiin yleispankkeihin kuuluvaan pankkiin ei toisaalta voida pitää täysin tavanomaisten liiketoimintatapojen vastaisena menettelynä, sillä eurooppalaisten luottolaitosten pääomantarve on vakavaraisuusdirektiivin vuoksi poikkeuksellisen suuri. Omaisuudensiirron laajuutta voidaan lisäksi pitää osoituksena siitä, että kyse on osakepääomasijoituksen kaltaisesta sijoituksesta, sillä kun siirto toteutettiin vuoden 1990 lopulla, suuret äänettömät osakkuudet olivat markkinoilla harvinaisia. Tästä seuraa, että jos siirretyn omaisuuden määrää käytetään perusteena lisäkorotuksen tekemiselle osakepääomasijoituksen kaltaisen sijoituksen tapauksessa, omaisuuden määrä otetaan aiheettomasti huomioon kahteen kertaan. Komission katsoo sen vuoksi, että sitä, että markkinataloussijoittaja olisi vaatinut korvauksen korottamista sijoitetun pääoman absoluuttisen ja suhteellisen määrän perusteella, ei ole osoitettu riittävällä varmuudella. Komissio ei tästä syystä edellytä korvauksen korottamista omaisuudensiirron määrän perusteella, mikä hyödyttää LSH:ta. Myös osapuolten tekemässä sopimuksessa lähdetään siitä, että siirretyn omaisuuden määrän perusteella ei ole tarpeen tehdä korotuksia.
(170)
Lopuksi on tärkeää ottaa huomioon se, että kyseinen pääoma ei ole siirtokelpoista eli mahdollisuus vetää sijoitettu pääoma myöhemmin pois yrityksestä puuttuu. Sijoittaja voi yleensä myydä oman pääoman ehtoisen instrumentin markkinoilla ja päättää siten sijoituksensa. Tavanomainen osakepääomasijoitus toteutetaan seuraavasti: sijoittaja aktivoi omaisuuden taseen vastaaviin (rahana tai rahanarvoisina erinä). Taseen vastattavissa näitä vastaa yleensä sijoittajan hyväksi kirjattu kaupankäyntikelpoinen osuus. Esimerkiksi osakeyhtiön tapauksessa kyse on osakkeista. Sijoittaja voi myydä osakkeet kolmansille. Sijoittaja ei kuitenkaan voi vetää pois alun perin sijoittamaansa omaisuutta, sillä tämä sisältyy yhtiön vakavaraisuuspääomaan, joka ei ole sijoittajan käytettävissä. Myynti mahdollistaa kuitenkin osakkeen kirjanpidollisen vasta-arvon realisoinnin. Pääomasijoitus on sen vuoksi siirtokelpoinen. Osavaltiolla ei ole tätä mahdollisuutta IB:n pääoman siirtoon liittyvien erityisolosuhteiden vuoksi. Komissio ei kuitenkaan näe mitään syytä lisäkorotuksen tekemiseen. Vaikka osavaltiolla ei ollut mahdollisuutta realisoida sijoituksensa kirjanpidollista vasta-arvoa käymällä sillä vapaasti kauppaa, sillä oli kuitenkin mahdollisuus vetää omaisuus pois LSH:sta säätämällä asiasta lailla ja saada siitä jopa suurempi tuotto jälleensijoittamalla se toiseen kohteeseen. BdB:n, Schleswig-Holsteinin osavaltion ja HSG Nordbankin välinen sopimus perustuu myös tältä osin siihen, ettei siirtokelpoisuuden puuttumista voida käyttää korotusperusteena.
(171)
Komissio hyväksyy tämän vuoksi lisä-äänivallan puuttumiseen perustuvan 0,3 prosentin vuosikorvauksen (yhtiöverojen jälkeen ja ennen investointiveroja).
(172)
Komissio on näiden seikkojen perusteella kantelun tehneen BdB:n, Schleswig-Holsteinin osavaltion ja LSH:n kanssa yhtä mieltä siitä, että kohtuullinen vuosikorvaus on 6,28 prosenttia (yhtiöverojen jälkeen). Tähän tulokseen päädytään, kun sijoituksesta saatavaa tavanomaista 9,29 prosentin tuottoa korotetaan 0,3 prosenttia toimenpiteen erityispiirteiden vuoksi ja kun siitä vähennetään 3,31 prosenttia niiden rahoituskustannusten perusteella, joita LSH:lle aiheutuu, koska siirretty omaisuus ei parantanut sen maksuvalmiutta.
(173)
Kuten edellä todettiin, LSH sai IB:n pääomasta aineellista hyötyä jo ennen kuin BAKred hyväksyi rahaston KWG:ssä tarkoitetuksi ydinpääomaksi, sillä LSH kirjasi pääoman taseeseensa omana pääomana heti siirron toteutusajankohtana. Sama koskee IB:n käyttämää määrää ja kiinteistöomaisuudesta muodostuvaa erityisrahastoa. Nämä ovat taloudelliselta merkitykseltään verrattavissa takaukseen tai vakuuteen. Tämänkaltaisen riskin ottava markkinataloussijoittaja vaatisi siitä vastineeksi kohtuullisen korvauksen. Saksa oli aluksi sitä mieltä, että komission päätöksellä 2000/392/EY hyväksytty (43)0,3 prosentin vuotuinen peruskorko, jonka maksaminen perustui siihen, että LSH voi käyttää omaisuuseriä takaustarkoituksiin, ei ollut kohtuullinen. Mainittuun 0,3 prosentin vuosikorkoon lisättiin päätöksessä 2000/392/EY toiset 0,3 prosenttia vuotta kohden, koska vekselitakaukset ovat yleensä sidoksissa tiettyihin liiketoimiin ja määräaikaisia (mikä ei pitänyt paikkansa WestLB:n tapauksessa) ja WestLB:n käyttöön asetettu yli 3,4 miljardin Saksan markan summa on kyseisenkaltaisella pankkitakauksella tavanomaisesti katettavaa määrää suurempi.
(174)
Komissio päättelee asioiden WestLB ja LSH välisten yhtymäkohtien perusteella ja koska muunlaista näyttöä ei ole saatavilla, että kyseinen korko vastaa markkinaehtoista korvausta, jonka LSH olisi joutunut maksamaan vekselitakauksesta.
(175)
BdB:n, Schleswig-Holsteinin osavaltion ja LSH:n välinen sopimus perustuu myös tältä osin siihen, että 0,3 prosentin vuosikorotus vaikuttaa perustellulta. Komissio pitää korotusta LSH:n tapauksessa kohtuullisena ja katsoo sen vuoksi, että 0,3 prosentin vuotuinen korvaus pääoman käytöstä takaustarkoituksiin jaksolla, joka ulottui pääoman kirjaamisesta taseeseen 1 päivänä tammikuuta 1991 sen hyväksymiseen BAKredissä. Myös osapuolet käyttivät 0,3 prosentin vuosikorkoa (verojen jälkeen) sopimuksensa liitteenä olevassa taulukossa tukiosuuden laskentaperusteena.
(176)
Saksa on ilmoittanut, että osavaltiolle vuosina 1993-2002 jaetut 99,9 miljoonan Saksan markan osingot IB:stä vähennetään korvausmäärästä. Sijoituksen perusteella suoritettuja maksuja ja toteutunutta arvonnousua ei markkinataloussijoittajaa koskevan periaatteen mukaan voida ottaa huomioon. Markkinataloussijoittaja ei voi odottaa kohtuullista tuottoa eikä sopia suorasta korvauksesta sijoituksen toteutusajankohtana käytettävissään olevien tietojen perusteella. Ennakkoarvioihin perustuvia osinkoja ja arvonnousua ei sen vuoksi voida ottaa huomioon.
(177)
Komissio katsoo tämän vuoksi, että IB:n osingonjakoa ei tässä tapauksessa ole aiheellista vähentää korvauksesta.
h) Synergiaedut
(178)
LSH katsoo, että osavaltion saaman korvauksen arvioinnissa on otettava huomioon myös siirron myötä saadut synergiaedut. On kuitenkin ilmeistä, että siirron varsinaisena tarkoituksena oli muodostaa LSH:lle uusien vakavaraisuussäännösten mukainen pääomarakenne. Vaikka synergiaedut voidaan katsoa myönteiseksi (oheis)vaikutukseksi, ne eivät varmasti olleet pääsyy toimenpiteen toteuttamiseen.
(179)
Jos IB:lle koituu siirrosta synergiaetuja ja säästöjä, se hyödyttää WKA:ta ja WAK:ta (ja siten myös osavaltiota) kustannusten alenemisen muodossa. Tätä ei kuitenkaan voida pitää korvauksena, jonka LSH olisi maksanut saamistaan ensisijaisista omista varoista. Koska synergiaedut eivät vähennä siirretyn pääoman käytettävyyttä LSH:n kannalta eivätkä lisää siirrosta LSH:lle aiheutuneita kustannuksia, synergiaetujen ei pitäisi myöskään vaikuttaa sen korvauksen suuruuteen, jonka markkinataloussijoittaja voi vaatia pankilta tämän käyttöön asetetusta omasta pääomasta. Vaikka osavaltio saisi todellista hyötyä synergiaeduista, jokaisen kilpailijan olisi kilpailun vuoksi maksettava osavaltiolle paitsi kohtuullinen korvaus käyttöönsä asetetusta omasta pääomasta, myös vastaavien etujen muodossa maksettava ”korvaus” pääomainstrumentista (IB:n pääomasta).
(180)
Sulautumisen myötä saatavat synergiaedut ilmenevät lisäksi yleensä kummassakin sulautuvassa yrityksessä. On vaikea ymmärtää, miksi LSH ei voisi saada lainkaan tällaisia etuja.
i) 1 päivänä kesäkuuta 2003 tehty lakimuutos
(181)
Saksa on ilmoittanut, että toimenpiteen, jolla IB irrotettiin LSH:n omaisuudesta, oikeusvaikutukset alkoivat 1 päivänä kesäkuuta 2003. Erityisrahasto irrotettiin LSH:sta toimenpiteellä, jonka oikeusvaikutukset alkoivat niin ikään 1 päivänä kesäkuuta 2003.
(182)
LSH ei sen vuoksi voinut enää 1 päivästä kesäkuuta 2003 lähtien käyttää erityistarkoituksiin sidottua omaisuutta kilpailun piiriin kuuluvaan liiketoimintaansa liittyvien riskipainotetun vastaavan kattamiseen eikä käyttää sitä takaustarkoituksiin.
(183)
Komissio katsoo sen vuoksi saaneensa todisteet siitä, että tarkasteltavana oleva etu päättyi erityistarkoituksiin sidotun omaisuuden luovutuksen myötä 1 päivänä kesäkuuta 2003.
j) Tukiosuus
(184)
Komissio päättelee edellä esitettyjen laskelmien perusteella, että LSH:n on maksettava erityistarkoituksiin sidotusta omaisuudesta, jonka BAKred on hyväksynyt ydinpääomaksi, 6,28 prosentin vuotuinen korvaus (verojen jälkeen) sekä 0,3 prosentin korvaus (verojen jälkeen) erotuksesta kyseisten omaisuuserien arvon ja LSH:n taseeseen omana pääomana kirjatun määrän välillä. Korvaus on myös kiinteistöomaisuudesta muodostuvan erityisrahaston tapauksessa 0,3 prosenttia.
(185)
Korvausta olisi pitänyt maksaa 1 päivästä tammikuuta 1991 edun päättymiseen eli 31 päivään toukokuuta 2003 asti ulottuvalta jaksolta.
(186)
LSH maksoi korvauksen vain määrältä, jonka se voi käyttää liiketoimintansa tukemiseen.
(187)
Tukiosuus voidaan määrittää laskemalla todellisten maksujen ja markkinaehtoisten maksujen välinen erotus.
(188)
Tukiosuuksia koskevat laskelmat esitellään seuraavassa taulukossa:
Taulukko 4:
Tukiosuuksia koskevat laskelmat (miljoonaa Saksan markkaa)
Miljoonaa Saksan markkaa
1991 (44)
1992
1993
1994
1995
1996
1997
1998
1999
2000
2001
2002
2003
(5 kk)
IB:n pääoma yht.
1 306,0
1 312,2
1 337,9
1 387,0
1 472,0
1 563,0
1 665,9
1 763,0
1 814,0
1 817,0
1 849,2
1 923,9
1 967,6
1.
LSH:n käytettävissä ollut määrä
1 018,0
1 013,1
954,0
1 024,0
1 092,0
1 172,0
1 264,0
1 346,0
[…]
[…]
[…]
[…]
[…]
2.
IB:n käyttämä määrä
288,0
299,0
383,9
363,0
380,0
391,0
401,9
417,0
[…]
[…]
[…]
[…]
[…]
3.
Määrä 1.1.1991-30.8.1991
870,7
-
-
-
-
-
-
-
-
-
-
-
-
4.
Erityisrahasto
-
-
-
-
-
-
-
-
-
[…]
[…]
[…]
[…]
6,28 %:n korvaus (verojen jälkeen) kohdasta 1
21,3
63,6
59,9
64,3
68,6
73,6
79,4
84,5
[…]
[…]
[…]
[…]
[…]
0,3 %:n korvaus (verojen jälkeen) kohdasta 2
0,3
0,9
1,2
1,1
1,1
1,2
1,2
1,3
[…]
[…]
[…]
[…]
[…]
0,3 %:n korvaus (verojen jälkeen) kohdasta 3
2,6
-
-
-
-
-
-
-
-
-
-
-
-
0,3 %:n korvaus (verojen jälkeen) kohdasta 4
-
-
-
-
-
-
-
-
-
[…]
[…]
[…]
[…]
Markkinaehtoinen korvaus yhteensä
24,2
64,5
61,1
65,4
69,7
74,8
80,6
85,8
[…]
[…]
[…]
[…]
[…]
Todellinen korvaus (verojen jälkeen)
0
0
0,9
2,4
1,0
2,5
5,0
6,6
[…]
[…]
[…]
[…]
[…]
Tukiosuus
24,2
64,5
60,2
63,0
68,7
72,3
75,6
79,2
[…]
[…]
[…]
[…]
[…]
(189)
Tuen myöntämisestä 31 päivään toukokuuta 2003 ulottuneen jakson aikana myönnetty tukiosuus on 845,6 miljoonaa Saksan markkaa. Euroiksi muunnettuna tukiosuus on 432,3 miljoonaa euroa.
1.3. KILPAILUN VÄÄRISTYMINEN JA VAIKUTUS JÄSENVALTIOIDEN VÄLISEEN KAUPPAAN
(190)
Yhteisön pankkialan herkkyys kilpailun vääristymiselle on lisääntynyt rahoituspalveluiden vapautumisen ja rahoitusmarkkinoiden yhdentymisen myötä. Nykyisin tätä kehitystä nopeuttaa edelleen talous- ja rahaliitto, jonka puitteissa rahoituspalvelumarkkinoilla vielä jäljellä olevat kilpailun esteet poistetaan.
(191)
Tuensaaja LSH tarjosi pankkipalveluja sekä alueellisella että kansainvälisellä tasolla. LSH oli yleispankkipalveluja tarjoava liikepankki, säästökassojen keskuspankki sekä osavaltion ja kunnan pankki. Nimestään, perinteistään ja laissa määrätyistä tehtävistään huolimatta LSH ei ollut millään muotoa paikallinen tai alueellinen pankki.
(192)
Näin ollen on kiistatonta, että tarjotessaan pankkipalveluja LSH kilpaili Euroopan muiden pankkien kanssa Saksan ulkopuolella ja - koska Euroopan muiden maiden pankkeja toimii Saksassa - myös Saksassa.
(193)
Lisäksi on korostettava, että luottolaitoksen oma pääoma ja sen harjoittama pankkitoiminta ovat hyvin läheisessä yhteydessä keskenään. Pankki voi toimia ja laajentaa liiketoimintaansa vain, jos sillä on riittävästi hyväksyttyä omaa pääomaa. Koska LSH sai valtion toimenpiteen myötä vakavaraisuuttaan tukevaa omaa pääomaa, toimenpide vaikutti välittömästi sen liiketoimintamahdollisuuksiin.
(194)
Tämän vuoksi on selvää, että LSH:lle myönnetyt tuet vääristävät kilpailua ja vaikuttavat jäsenvaltioiden väliseen kauppaan.
1.4. PÄÄTELMÄ
(195)
Näiden seikkojen perusteella voidaan todeta, että erityistarkoituksiin sidotun omaisuuden siirto täyttää kaikki perustamissopimuksen 87 artiklan 1 kohdan mukaiset edellytykset ja katsotaan sen vuoksi kyseisessä kohdassa tarkoitetuksi valtiontueksi.
2. SOVELTUVUUS YHTEISMARKKINOILLE
(196)
Lisäksi on tutkittava, voidaanko tuen katsoa soveltuvan yhteismarkkinoille. On syytä huomauttaa, että LSH on vedonnut IB:n pääoman ja kiinteistöjen siirtoon väitetysti sisältyvän tukiosuuden osalta vain perustamissopimuksen 86 artiklan 2 kohdan poikkeusmääräykseen.
(197)
Perustamissopimuksen 87 artiklan 2 kohdan poikkeuksia ei voida soveltaa tähän tapaukseen. Kyse ei ole sosiaalisesta tuesta eikä tuesta, joka myönnetään yksittäisille kuluttajille. Sitä ei myöskään myönnetä luonnonmullistusten tai muiden poikkeuksellisten tapahtumien aiheuttaman vahingon korvaamiseksi eikä Saksan jaosta aiheutuneen taloudellisen haitan korvaamiseksi.
(198)
Koska tuella ei ole alueellisia tavoitteita - sitä ei ole tarkoitettu edistämään taloudellista kehitystä alueilla, joilla elintaso on poikkeuksellisen alhainen tai joilla vajaatyöllisyys on vakava ongelma, eikä edistämään tiettyjen talousalueiden kehitystä - perustamissopimuksen 87 artiklan 3 kohdan a ja c alakohdan alueelliset näkökohdat eivät koske sitä. Tuella ei myöskään edistetä Euroopan yhteistä etua koskevaa tärkeää hanketta. Kulttuurin ja kulttuuriperinnön edistäminen eivät nekään ole tuen tavoitteina.
(199)
Koska LSH:n taloudellinen elinkelpoisuus ei ollut toimenpiteen toteuttamisajankohtana vaakalaudalla, ei ole tarpeen pohtia, voisiko LSH:n kaltaisen yhden suuren luottolaitoksen kaatuminen johtaa Saksassa yleiseen pankkialan kriisiin, mikä voisi oikeuttaa tuen myöntämisen perustamissopimuksen 87 artiklan 3 kohdan b alakohdan nojalla Saksan talouselämässä olevan vakavan häiriön poistamiseksi.
(200)
Perustamissopimuksen 87 artiklan 3 kohdan c alakohdan mukaisesti tukea voidaan pitää yhteismarkkinoille soveltuvana, jos sillä edistetään tietyn taloudellisen toiminnan kehitystä. Tämä voisi koskea periaatteessa myös pankkialan rakenneuudistukseen myönnettävää tukea. Nyt tarkasteltavana olevassa tapauksessa ei ole kuitenkaan edellytyksiä soveltaa tätä poikkeusmääräystä. LSH:ta ei pidetä vaikeuksissa olevana yrityksenä, jonka kannattavuuden palauttamista pitäisi edistää valtiontuilla.
(201)
Perustamissopimuksen 86 artiklan 2 kohta, jonka nojalla sallitaan tietyissä olosuhteissa poikkeuksia perustamissopimuksen valtiontukia koskevista määräyksistä, koskee periaatteessa myös rahoituspalvelujen alaa. Komissio on vahvistanut tämän kertomuksessaan yleisiin taloudellisiin tarkoituksiin liittyvistä palveluista pankkialalla (Dienstleistungen von allgemeinem wirtschaftlichem Interesse im Bankensektor) (45). LSH on todennut, että koska se tarjoaa yleisiin taloudellisiin tarkoituksiin liittyviä palveluita ja koska Schleswig-Holsteinin osavaltiolta mahdollisesti saatavat avustukset käytetään julkisen palvelutehtävän hoitoon tai yleishyödyllisten palveluiden tarjoamiseen, kyse ei ole sääntöjenvastaisista valtiontuista. LSH ei kuitenkaan täytä poikkeuksen myöntämiselle asetettuja muodollisia edellytyksiä, sillä komissio ei ole saanut täsmällistä selvitystä tehtävistä, joita LSH hoitaa tarjotessaan yleisiin taloudellisiin tarkoituksiin liittyviä palveluita, eikä myöskään tästä toiminnasta aiheutuvista kustannuksista. Onkin selvää, että siirron tarkoituksena oli varmistaa, että LSH voisi täyttää uudet pääomavaatimukset, eikä suinkaan tukea yleisiin taloudellisiin tarkoituksiin liittyvien palveluiden tarjoamista. Siksi myöskään tätä poikkeusmääräystä ei voida soveltaa tarkasteltavana olevaan tapaukseen.
(202)
Koska mitään poikkeusta perustamissopimuksen 87 artiklan 1 kohdan valtiontukien periaatteellisesta kiellosta ei voida soveltaa tähän tapaukseen, tarkasteltavana olevan tuen ei voida katsoa soveltuvan yhteismarkkinoille.
3. EI VOIMASSA OLEVAA TUKEA
(203)
Toisin kuin Saksa ja LSH väittävät, pääomasijoituksen ei voida myöskään katsoa kuuluvan ylläpitovelvollisuutta ja takausvelvollisuutta koskevien tukiohjelmien soveltamisalaan.
(204)
Takausvelvollisuudessa on ensinnäkin kyse tappiotakauksesta, joka annetaan velkojille siltä varalta, että pankin varat eivät riitä kattamaan velkojien vaateita. Tämä ei pidä paikkansa tässä tapauksessa. Pääomanlisäyksen tarkoituksena ei ollut pankin velkojien vaateiden kattaminen eikä pankin varoja ollut käytetty loppuun.
(205)
Pääomanlisäys ei kuulu myöskään ylläpitovelvollisuuden soveltamisalaan. Ylläpitovelvollisuus velvoittaa takaajan (Schleswig-Holsteinin osavaltio) asettamaan LSH:n käyttöön Landesbank-pankeille kuuluvien tehtävien asianmukaisen hoidon kannalta välttämättömät varat niin kauan kuin takaaja päättää ylläpitää kyseisiä pankkeja. LSH ei kuitenkaan ollut pääomanlisäyksen toteutusajankohtana tilanteessa, jossa se ei olisi enää kyennyt harjoittamaan asianmukaista toimintaa riittävien omien varojen puutteen vuoksi. Pääomasijoitus ei sen vuoksi ollut välttämätön edellytys pankin säilymiseksi toimintakykyisenä. Pääomasijoituksen vaikuttimena oli ennemminkin mahdollistaa se, että Landesbank-pankki voi vahvistaa pääomarakennettaan ydinpääoman ja omien varojen suhdetta koskevien säännösten tiukennuttua 30 päivänä kesäkuuta 1993, ja estää se, että Landesbank-pankki joutuisi supistamaan liiketoimintaansa/riskipainotettua vastaavaansa. Tarkoituksena oli toisin sanoen mahdollistaa Landesbank-pankin toiminnan laajentaminen. Osavaltion tietoinen taloudellinen laskelmointi tarjosi LSH:lle tilaisuuden parantaa markkina-asemiaan kilpailun piiriin kuuluvassa liiketoiminnassaan. Ylläpitovelvollisuuden välttämättömyyttä koskevaa määräystä ei kuitenkaan voida soveltaa osavaltion tekemään tavanomaiseen liiketaloudelliseen päätökseen. Koska kyseiseen pääomanlisäykseen ei voida soveltaa myöskään muita perustamissopimuksen 87 artiklan 1 kohdan ja 88 artiklan 1 kohdan mukaisia tukiohjelmia, se on katsottava perustamissopimuksen 87 artiklan 1 kohdassa ja 88 artiklan 3 kohdassa tarkoitetuksi uudeksi tueksi ja sitä on arvioitava sen mukaisesti.
X. LOPPUPÄÄTELMÄ
(206)
Komissio toteaa, että Saksa on toteuttanut tukitoimenpiteen sääntöjenvastaisesti ja rikkonut sen vuoksi perustamissopimuksen 88 artiklan 3 kohtaa. Kyse on sen vuoksi sääntöjenvastaisesta tuesta.
(207)
Tuen ei voida katsoa soveltuvan yhteismarkkinoille 87 artiklan 2 eikä 3 kohdan nojalla eikä muun perustamissopimuksen määräyksen nojalla. Tämän vuoksi tuki katsotaan yhteismarkkinoille soveltumattomaksi tueksi, joka on poistettava. Saksan hallituksen on perittävä takaisin toimenpiteeseen sisältyvä sääntöjenvastainen tukiosuus,
ON TEHNYT TÄMÄN PÄÄTÖKSEN:
1 artikla
Yhteensä 432,3 miljoonan euron valtiontuki, jonka Saksa on myöntänyt Landesbank Schleswig-Holstein Girozentralen (nykyinen HSH Nordbank AG) hyväksi 1 päivän tammikuuta 1999 ja 31 päivän toukokuuta 2003 välisellä jaksolla, ei sovellu yhteismarkkinoille.
2 artikla
Saksan on toteutettava kaikki tarvittavat toimenpiteet 1 artiklassa tarkoitetun ja tuensaajalle sääntöjenvastaisesti maksetun tuen perimiseksi takaisin.
3 artikla
Tuki on perittävä takaisin viipymättä kansallisen oikeuden menettelyjen mukaisesti, jos niissä mahdollistetaan päätöksen välitön ja tehokas täytäntöönpano.
Takaisinperittävään tukeen sisällytetään korko alkaen siitä, kun tuki asetettiin tuensaajien käyttöön, tuen takaisinperintään asti.
Korko lasketaan komission asetuksen (EY) N:o 794/2004 (46) V luvun säännösten mukaisesti.
4 artikla
Saksan on ilmoitettava komissiolle kahden kuukauden kuluessa tämän päätöksen tiedoksiantamisesta sen noudattamiseksi toteuttamansa toimenpiteet.
5 artikla
Tämä päätös on osoitettu Saksan liittotasavallalle.
Tehty Brysselissä 20. lokakuuta 2004.