EUROPA-PARLAMENTETS OG RÅDETS DIREKTIV 97/9/EF af 3. marts 1997 om investorgarantiordninger
EUROPA-PARLAMENTET OG RÅDET FOR DEN EUROPÆISKE UNION HAR -
under henvisning til traktaten om oprettelse af Det Europæiske Fællesskab, særlig artikel 57, stk. 2,
under henvisning til forslag fra Kommissionen (1),
under henvisning til udtalelse fra Det Økonomiske og Sociale Udvalg (2),
under henvisning til udtalelse fra Det Europæiske Monetære Institut (3),
i henhold til fremgangsmåden i traktatens artikel 189 B (4), på grundlag af Forligsudvalgets fælles udkast af 18. december 1996, og
ud fra følgende betragtninger:
(1) Rådet vedtag den 10. maj 1993 direktiv 93/22/EØF om investeringsservice i forbindelse med værdipapirer (5); nævnte direktiv er et vigtigt instrument i gennemførelsen af det indre marked for investeringsselskaber;
(2) i direktiv 93/22/EØF fastsættes tilsynsregler, som investeringsselskaber til stadighed skal efterleve, herunder regler, som i videst muligt omfang skal beskytte investorernes rettigheder i forbindelse med midler eller instrumenter, som tilhører dem;
(3) intet tilsynssystem kan dog yde fuldstændig sikkerhed, især ikke, hvis der begås svigagtige handlinger;
(4) for at det indre marked kan gennemføres fuldt ud og fungere tilfredsstillende på det finansielle område, er det vigtigt at beskytte investorerne og opretholde tilliden til det finansielle system; det er derfor af afgørende betydning, at alle medlemsstater råder over en investorgarantiordning, som sikrer en harmoniseret minimumsbeskyttelse, der i det mindste dækker mindre investorer, hvis et investeringsselskab ikke er i stand til at indfri sine forpligtelser over for sine investorkunder;
(5) mindre investorer vil således kunne modtage investeringsservice fra filialer af EF-investeringsselskaber eller som led i grænseoverskridende udveksling af tjenesteydelser med samme tillid, som hvis de henvendte sig til nationale investeringsselskaber, i forvisning om at de er omfattet af en harmoniseret minimumsbeskyttelse, hvis et investeringsselskab ikke er i stand til at indfri sine forpligtelser over for sine investorkunder;
(6) foreligger der ikke en sådan minimumsharmonisering, vil et værtsland ud fra et ønske om at beskytte investorerne kunne føle sig berettiget til at kræve, at andre medlemsstaters investeringsselskaber, der driver virksomhed gennem en filial eller ved grænseoverskridende udveksling af tjenesteydelser, tilslutter sig værtslandets garantiordning, hvis de ikke er medlem af en investorgarantiordning i deres hjemland, eller hvis den pågældende ordning ikke anses for at yde en tilsvarende beskyttelse, et sådant krav vil kunne være til skade for det indre marked;
(7) i de fleste medlemsstater findes der allerede forskellige former for investorgarantiordninger, men disse dækker ikke generelt alle investeringsselskaber med den EF-dækkende tilladelse, som er omhandlet i direktiv 93/22/EØF;
(8) alle medlemsstater bør derfor have pligt til at oprette en eller flere investorgarantiordninger, som alle sådanne investeringsselsskaber skal være tilknyttet; ordningen skal dække de midler og instrumenter, som investeringsselskabet ligger inde med i forbindelse med en investors investeringsvirksomhed, og som ikke kan leveres tilbage til investoren, hvis investeringsselskabet er ude af stand til at indfri sine forpligtelser over for sine investorkunder; dette berører på ingen måde de regler og procedurer, der gælder i medlemsstaterne med hensyn til, hvilke beslutninger der skal træffes i tilfælde af et investeringsselskabs insolvens eller likvidation;
(9) definitionen af investeringsselskab dækker kreditinstitutter, som har tilladelse til at yde investeringsservice; sådanne kreditinstitutter skal også deltage i en investorgarantiordning for så vidt angår deres investeringsvirksomhed; det er dog ikke nødvendigt at kræve, at sådanne institutter skal være tilsluttet to forskellige ordninger, hvis en enkelt ordning opfylder kravene i dette direktiv og i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 94/19/EF af 30. maj 1994 om indskudsgarantiordninger (6); det kan imidlertid i forbindelse med investeringsselskaber, som er kreditinstitutter, i visse tilfælde være vanskeligt at sondre mellem indskud, der dækkes i henhold til direktiv 94/19/EF, og midler, der opbevares i forbindelse med investeringsvirksomhed; medlemsstaterne bør selv kunne afgøre, hvilket af de to direktiver sådanne krav henhører under;
(10) direktiv 94/19/EF tillader medlemsstaterne at fritage et kreditinstitut for kravet om at være tilsluttet en indskudsgarantiordning, hvis det pågældende institut er tilsluttet en ordning, der beskytter selve kreditinstituttet og især garanterer dets solvens; når et kreditinstitut, som er tilsluttet en sådan ordning, samtidig er et investeringsselskab, bør medlemsstaterne også på visse betingelser kunne fritage det for kravet om at være tilsluttet en investorgarantiordning;
(11) en harmoniseret minimumsgaranti på 20 000 ECU pr. investor burde være tilstrækkelig til at beskytte mindre investorers interesser, hvis et investeringsselskab ikke er i stand til at indfri sine forpligtelser over for sine investorkunder; det forekommer derfor rimeligt at fastsætte den harmoniserede minimumsgaranti til 20 000 ECU; det kan som i direktiv 94/19/EF være nødvendigt at indføre begrænsede overgangsbestemmelser for at sætte garantiordningerne i stand til at opfylde dette krav, hvilket også gælder for de medlemsstater, der på tidspunktet for nærværende direktivs vedtagelse ikke har en sådan ordning;
(12) samme beløb blev fastsat i direktiv 94/19/EF;
(13) for at tilskynde investorerne til at udvise den fornødne omhu ved valg af investeringsselskab er det rimeligt at give medlemsstaterne lov til at pålægge investorerne at bære en del af et eventuelt tab; investorerne skal imidlertid have dækket mindst 90 % af deres tab, så længe det garantibeløb, der skal udbetales, ikke når op på fællesskabsminimummet;
(14) visse medlemsstaters ordninger yder i øjeblikket en højere dækning end den harmoniserede minimumsbeskyttelse i dette direktiv; det forekommer dog ikke hensigtsmæssigt at kræve en ændring af disse ordninger på dette punkt;
(15) opretholder man i Fællesskabet ordninger, som yder en dækning, der overstiger det harmoniserede minimum, kan det føre til forskellige garantisatser inden for samme nationale område og til ulige konkurrencevilkår for nationale investeringsselskaber og filialer af andre medlemsstaters selskaber; for at afbøde disse ulemper bør filialer have tilladelse til at tilslutte sig værtslandets garantiordning, således at de kan yde deres investorer samme dækning som garantiordningen i det land, hvor filialerne er etableret; Kommissionen bør i den rapport, som den udarbejder om dette direktivs anvendelse, oplyse, i hvilket omfang filialerne har benyttet sig af denne mulighed, og redegøre for eventuelle vanskeligheder, som filialerne eller investorgarantiordningerne måtte have haft med gennemførelsen af disse bestemmelser; det er ikke udelukket, at hjemlandsordningen selv kan yde en sådan supplerende dækning med forbehold af de betingelser, som er fastsat deri;
(16) der vil kunne forekomme markedsforstyrrelser som følge af, at filialer af investeringsselskaber, der er etableret i en anden medlemsstat end hjemlandet, yder højere dækning end investeringsselskaber, der er meddelt tilladelse i værtslandet; størrelsen og rækkevidden af den dækning, som garantiordningerne yder, bør ikke blive et konkurrencemiddel; det er derfor nødvendigt, i hvert fald i begyndelsen, at fastsætte, at størrelsen og rækkevidden af den dækning, som en ordning i hjemlandet yder investorer i filialer i en anden medlemsstat, ikke må overstige den maksimale størrelse og rækkevidde af den dækning, som ydes af den tilsvarende ordning i værtslandet; på et tidligt tidspunkt bør der på grundlag af den indhøstede erfaring og udviklingen i finanssektoren foretages en nærmere vurdering af eventuelle markedsforstyrrelser;
(17) finder en medlemsstat, at visse kategorier af investeringer eller investorer, der står opført på en udtømmende liste, ikke har brug for særlig beskyttelse, skal den kunne udelukke dem fra at være dækket af investorgarantiordningerne;
(18) i en række medlemsstater anvendes investorgarantiordninger, som administreres af brancheorganisationer; i andre medlemsstater findes ordninger, som er indført og reguleret ved lov; ordningernes forskellige statuts er kun et problem, når det gælder obligatorisk medlemskab og eksklusion; der bør derfor fastsættes bestemmelser, som begrænser ordningernes beføjelser på dette område;
(19) investorerne skal have garantibeløbet udbetalt uden unødig forsinkelse, så snart deres kravs gyldighed er fastslået; garantiordningen skal kunne fastsætte en rimelig frist for fremsættelse af krav; at en sådan frist er udløbet, skal dog ikke kunne gøres gældende over for en investor, som med gyldig grund har været forhindret i at fremsætte sit krav rettidigt;
(20) at investorerne er informeret om garantibestemmelserne er et væsentligt element i deres beskyttelse; i henhold til artikel 12 i direktiv 93/22/EØF skulle et investeringsselskab, inden det optog forretningsforbindelse med investorer, underrette disse om en eventuel garantiordning, og der bør derfor i nærværende direktiv fastsættes regler for, hvordan sådanne potentielle investorer informeres om den garantiordning, der dækker deres investeringsvirksomhed;
(21) ubegrænset anvendelse i reklameøjemed af henvisninger til en garantiordnings størrelse og rækkevidde vil dog kunne påvirke det finansielle systems stabilitet eller investorernes tillid; medlemsstaterne bør derfor fastsætte regler, der begrænser anvendelsen af sådanne henvisninger;
(22) ifølge dette direktiv skal alle investeringsselskaber i princippet tilsluttes en investorgarantiordning; de direktiver, der gælder for adgang for investeringsselskaber med hjemsted i et tredjeland, herunder især direktiv 93/22/EØF, giver medlemsstaterne mulighed for at bestemme, om og i givet fald på hvilke betingelser filialer af sådanne investeringsselskaber skal have adgang til at udøve virksomhed på deres område; sådanne filialer er ikke omfattet af den frie udveksling af tjenesteydelser efter traktatens artikel 59, stk. 2, og heller ikke af retten til frit at etablere sig i andre medlemsstater end den, hvor de er etableret; en medlemsstat, der åbner adgang for sådanne filialer, skal følgelig bestemme, hvorledes dette direktivs principper skal finde anvendelse på de pågældende filialer, idet anvendelsen skal være i overensstemmelse med artikel 5 i direktiv 93/22/EØF og med behovet for at beskytte investorerne og bevare det finansielle systems integritet; det er af afgørende betydning, at investorer, der henvender sig til sådanne filialer, får fuldt kendskab til de garantiordninger, der gælder for dem;
(23) det er ikke som led i dette direktiv absolut nødvendigt at harmonisere metoderne til finansiering af investorgarantiordningerne, dels fordi udgifterne til finansiering af sådanne ordninger i princippet skal afholdes af investeringsselskaberne selv, dels fordi ordningernes finansielle kapacitet skal stå i forhold til garantiforpligtelserne; dette må dog ikke bringe stabiliteten i den berørte medlemsstats finansielle system i fare;
(24) dette direktiv kan ikke forpligte medlemsstaterne eller disses kompetente myndigheder i forhold til investorerne, såfremt de har sørget for at indføre eller officielt at anerkende en eller flere ordninger, der yder investorerne garanti eller beskyttelse på de i dette direktiv fastsatte betingelser;
(25) endelig er en vis minimumsharmonisering af investorgarantiordningerne nødvendig, for at det indre marked kan gennemføres fuldt ud for investeringsselskaber, idet det herved bliver muligt at skabe et mere tillidsfuldt forhold mellem investorerne og investeringsselskaberne, især når der er tale om selskaber fra andre medlemsstater, og at undgå de vanskeligheder, som kan opstå, når et værtsland anvender nationale investorgarantiordninger, som ikke er samordnet på fællesskabsniveau; et bindende fællesskabsdirektiv er det eneste egnede middel til at nå det ønskede mål, da der generelt mangler investorgarantiordninger med en dækning, der svarer til direktiv 93/22/EØF; med nærværende direktiv gennemføres kun det nødvendige minimum af harmonisering; direktivet giver medlemsstaterne mulighed for at kræve en bredere eller større dækning, hvis de ønsker det, og giver dem samtidig den fornødne frihed med hensyn til organisering og finansiering af investorgarantiordningerne -
UDSTEDT FØLGENDE DIREKTIV:
Artikel 1
I dette direktiv forstås ved:
1) »investeringsselskab«: et investeringsselskab som defineret i artikel 1, nr. 2, i direktiv 93/22/EØF,
- som har tilladelse til at udføre investeringsservice i henhold til artikel 3 i direktiv 93/22/EØF,
eller
- som har tilladelse til at udøve virksomhed som kreditinstitut i henhold til direktiv 77/780/EØF (7) og 89/646/EØF (8), og hvis tilladelse dækker en eller flere af de tjenesteydelser, der er opført i afsnit A i bilaget til direktiv 93/22/EØF
2) »investeringsvirksomhed«: investeringsservice som defineret i artikel, 1, nr. 1, i direktiv 93/22/EØF samt tjenesteydelsen anført i afsnit C, punkt 1, i bilaget til nævnte direktiv
3) »instrumenter«: de instrumenter, der er opført i afsnit B i bilaget til direktiv 93/22/EØF
4) »investor«: en person, der i forbindelse med investeringsvirksomhed har betroet midler eller instrumenter til et investeringsselskab
5) »filial«: en afdeling, som retligt udgør en ikke-selvstændig del af et investeringsselskab, og som yder investeringsservice af den art, som investeringsselskabet har fået tilladelse til; flere afdelinger, som i en og samme medlemsstat oprettes af et investeringsselskab med hjemsted i en anden medlemsstat, betragtes som én filial
6) »fælles investering«: en investering, der foretages på to eller flere personers vegne, eller som to eller flere personer har andel i, således at en eller flere af de pågældende personer kan disponere over investeringen ved deres underskrift
7) »kompetente myndigheder«: de myndigheder, der er defineret i artikel 22 i direktiv 93/22/EØF: disse myndigheder kan eventuelt være dem, der er defineret i artikel 1 i Rådets direktiv 92/30/EØF af 6. april 1992 om tilsyn med kreditinstitutter på et konsolideret grundlag (9).
Artikel 2
1. Hver medlemsstat påser, at der på dens område indføres en eller flere investorgarantiordninger, som bliver officielt anerkendt. Bortset fra de tilfælde, der er nævnt i andet afsnit samt i artikel 5, stk. 3, må et investeringsselskab, der er meddelt tilladelse i den pågældende medlemsstat, ikke udføre investeringsvirksomhed, medmindre det deltager i en sådan ordning.
En medlemsstat kan dog fritage et kreditinstitut, der er omfattet af dette direktiv, for kravet om at være tilsluttet en investorgarantiordning, hvis det pågældende institut i henhold til artikel 3, stk. 1, i direktiv 94/19/EF allerede er fritaget for at skulle være tilsluttet en indskudsgarantiordning, forudsat at den beskyttelse og de oplysninger, som indskyderne er sikret, ydes investorerne på de samme vilkår, og forudsat at investorerne således sikres en beskyttelse, der mindst svarer til den, som en investorgarantiordning yder.
Medlemsstater, som gør brug af denne mulighed, underretter Kommissionen herom; de meddeler især sådanne beskyttelsesordningers karakteristika med angivelse af, hvilke kreditinstitutter der er omfattet heraf i henhold til dette direktiv, og meddeler eventuelle senere ændringer af de fremsendte oplysninger. Kommissionen underretter Rådet herom.
2. Garantiordningen dækker investorerne efter bestemmelserne i artikel 4, når:
- de kompetente myndigheder har konstateret, at et investeringsselskab efter deres opfattelse ikke på det givne tidspunkt er i stand til at indfri de forpligtelser, der hidrører fra investorernes krav, af årsager, der er direkte forbundet med dets finansielle situation, og ikke har umiddelbar udsigt til at blive i stand til det,
eller
- en domstol af årsager, der er direkte forbundet med et investeringsselskabs finansielle situation, har truffet en afgørelse, som indebærer, at investorernes mulighed for at fremsætte krav over for det pågældende investeringsselskab suspenderes
idet den først indtrufne af de to begivenheder lægges til grund.
Der skal være dækning for krav, der skyldes et investeringsselskabs manglende evne til
- at tilbagebetale midler, som investorerne har til gode eller ejer, og som opbevares for dem af investeringsselskabet i forbindelse med investeringsvirksomhed,
eller
- tilbagelevere instrumenter, som investorerne ejer, og som opbevares, administreres eller forvaltes for dem af investeringsselskabet i forbindelse med investeringsvirksomhed
i overensstemmelse med gældende love og aftaler.
3. Ethvert krav af den i stk. 2 nævnte art på et kreditinstitut, der i en given medlemsstat måtte være omfattet af både nærværende direktiv og direktiv 94/19/EF, henføres af den pågældende medlemsstat til en ordning under det ene eller det andet direktiv, alt efter hvad den finder mest hensigtsmæssigt. Der kan ikke udbetales garantibeløb efter begge direktiver for det samme krav.
4. Størrelsen af investors krav beregnes efter de love og aftaler, herunder vilkårene for modregning og modkrav, som på datoen for den i stk. 2 omhandlede konstatering eller afgørelse gælder for ansættelse af det pengebeløb eller af værdien, om muligt fastsat under henvisning til markedsværdien, af de instrumenter, der tilhører investoren, og som investeringsselskabet ikke er i stand til at tilbagebetale eller tilbagelevere.
Artikel 3
Investorgarantiordningen omfatter ikke krav, der hidrører fra transaktioner, i forbindelse med hvilke der er blevet afsagt straffedom for hvidvaskning af penge som defineret i artikel 1 i Rådets direktiv 91/308/EØF af 10. juni 1991 om forebyggende foranstaltninger mod anvendelse af det finansielle system til hvidvaskning af penge (10).
Artikel 4
1. Medlemsstaterne påser, at ordningen dækker mindst 20 000 ECU pr. investor i forbindelse med de i artikel 2, stk. 2, omhandlede krav.
Indtil den 31. december 1999 kan de medlemsstater, hvori dækningen på tidspunktet for dette direktivs vedtagelse er på under 20 000 ECU, opretholde denne lavere dækning, idet den dog ikke må være på under 15 000 ECU. Denne mulighed står ligeledes åben for de medlemsstater, der er omfattet af overgangsbestemmelserne i artikel 7, stk. 1, andet afsnit, i direktiv 94/19/EF.
2. Medlemsstaterne kan bestemme, at visse investorer udelukkes fra ordningens dækning eller dækkes med et lavere beløb. En liste over sådanne udelukkelser findes i bilag I.
3. Denne artikel er ikke til hinder for videreførelse eller vedtagelse af bestemmelser, der indebærer en højere eller mere omfattende dækning for investorer.
4. Medlemsstaterne kan begrænse den i stk. 1 fastsatte eller den i stk. 3 omhandlede dækning til en bestemt procentsats af investors krav. Dækningen skal dog udgøre mindst 90 % af kravet, så længe det garantibeløb, der skal udbetales i henhold til ordningen, ikke når op på 20 000 ECU.
Artikel 5
1. Undlader et investeringsselskab, hvis medlemskab af en garantiordning er obligatorisk, jf. artikel 2, stk. 1, at opfylde de forpligtelser, der påhviler det som medlem af ordningen, underrettes de kompetente myndigheder, der meddelte det tilladelse, og disse træffer i samarbejde med garantiordningen alle passende foranstaltninger, herunder pålæggelse af sanktioner, for at sikre, at investeringsselskabet opfylder sine forpligtelser.
2. Hvis disse foranstaltninger ikke fører til, at investeringsselskabet overholder sine forpligtelser, kan garantiordningen, såfremt eksklusion af et medlem er tilladt ifølge national lovgivning, med de kompetente myndigheders udtrykkelige samtykke og med mindst tolv måneders varsel meddele, at det agter at ekskludere investeringsselskabet fra ordningen. Den dækning, der er fastsat i artikel 2, stk. 2, andet afsnit, gælder fortsat for investeringsvirksomhed, der udføres i denne periode. Hvis investeringsselskabet ved fristens udløb ikke har opfyldt sine forpligtelser, kan garantiordningen, igen med de kompetente myndigheders udtrykkelige samtykke, gennemføre eksklusionen.
3. Hvis det er tilladt ifølge national lovgivning, og hvis de kompetente myndigheder, der meddelte tilladelsen, har givet deres udtrykkelige samtykke, kan et investeringsselskab, der er ekskluderet af en investorgarantiordning, fortsat yde investeringsservice, såfremt det før eksklusionen har indført alternative garantiordninger, der dels sikrer investorerne en dækning, som mindst svarer til den, som den officielt anerkendte ordning yder, dels har karakteristika svarende til denne ordning.
4. Hvis et investeringsselskab, som foreslås ekskluderet i medfør af stk. 2, ikke er i stand til at indføre alternative ordninger, som opfylder betingelserne i stk. 3, inddrager de kompetente myndigheder, der meddelte tilladelsen, straks denne.
Artikel 6
I de tilfælde, hvor et investeringsselskabs tilladelse inddrages, gælder den dækning, der er fastsat i artikel 2, stk. 2, andet afsnit, fortsat for investeringsvirksomhed, der udføres indtil inddragelsestidspunktet.
Artikel 7
1. Investorgarantiordninger, der indføres og officielt anerkendes i en medlemsstat i henhold til artikel 2, stk. 1, omfatter tillige investorer i filialer, som investeringsselskaber har etableret i andre medlemsstater.
Indtil den 31. december 1999 må hverken størrelsen eller rækkevidden, inklusive procentsatsen, af den fastsatte dækning overstige den maksimale størrelse og rækkevidde af den dækning, som ydes af den tilsvarende garantiordning i værtslandet på dettes område. Inden denne dato udarbejder Kommissionen en rapport på grundlag af den indhøstede erfaring med anvendelsen af dette afsnit og af artikel 4, stk. 1, i ovennævnte direktiv 94/19/EF og vurderer behovet for at opretholde disse bestemmelser. Kommissionen forelægger i givet fald Europa-Parlamentet og Rådet et forslag til direktiv om forlængelse af deres gyldighed.
Hvis størrelsen og/eller rækkevidden, inklusive procentsatsen, af den dækning, der ydes af garantiordningen i værtslandet, overstiger størrelsen og/eller rækkevidden af dækningen i den medlemsstat, hvor investeringsselskabet er meddelt tilladelse, påser værtslandet, at der på dets område findes en officielt anerkendt ordning, som en filial kan tilslutte sig på frivilligt grundlag for at supplere den dækning, som investorerne allerede har i kraft af filialens medlemskab af hjemlandets ordning.
Den ordning, som filialen tilslutter sig, skal dække den kategori af institutter, som filialen tilhører eller bedst kan henføres til i værtslandet.
Medlemsstaterne påser, at der i alle investorgarantiordninger fastsættes objektive og generelle betingelser for sådanne filialers medlemskab. En filial kan kun blive optaget, hvis den opfylder de relevante forpligtelser i forbindelse med medlemskab, herunder navnlig betaling af alle bidrag og andre afgifter. Medlemsstaterne skal ved gennemførelsen af dette stykke følge de ledende principper i bilag II.
2. Hvis en filial, der på frivilligt grundlag har tilsluttet sig en investorgarantiordning, jf. stk. 1, undlader at opfylde de forpligtelser, der påhviler den som medlem af ordningen, underrettes de kompetente myndigheder, der meddelte tilladelsen, og disse træffer i samarbejde med garantiordningen alle passende foranstaltninger for at sikre, at ovennævnte forpligtelser bliver opfyldt.
Hvis disse foranstaltninger ikke fører til, at filialen overholder de i denne artikel omhandlede forpligtelser, kan garantiordningen efter en passende frist på mindst tolv måneder og efter at have indhentet samtykke fra de kompetente myndigheder, der meddelte tilladelsen, ekskludere filialen. Investeringsvirksomhed, der udføres inden datoen for filialens eksklusion, dækkes fortsat efter denne dato af den garantiordning, som filialen frivilligt har tilsluttet sig. Investorerne underrettes om den supplerende dæknings bortfald samt om datoen, hvorfra bortfaldet får virkning.
Artikel 8
1. Den i artikel 4, stk. 1, 3 og 4, omhandlede dækning gælder investors samlede krav på samme investeringsselskab i henhold til dette direktiv uanset antallet af konti, valuta og lokalisering inden for Fællesskabet.
Medlemsstaterne kan dog bestemme, at beløb i andre end medlemsstaternes valutaer og ecu udelukkes fra dækning eller dækkes af en lavere garanti. Denne mulighed omfatter ikke instrumenter.
2. For fælles investeringer tages der ved beregningen af den i artikel 4, stk. 1, 3 og 4, omhandlede dækning hensyn til den andel, der tilkommer hver enkelt investor.
Findes der ingen særlige bestemmelser, fordeles kravene ligeligt mellem investorerne.
Medlemsstaterne kan bestemme, at krav vedrørende fælles investeringer, som to eller flere personer har andel i som deltagere i et interessentskab, en sammenslutning eller en gruppering af tilsvarende art, der ikke har status som juridisk person, kan lægges sammen og behandles, som om de hidrørte fra en investering foretaget af en enkelt investor, med henblik på beregningen af grænserne i artikel 4, stk. 1, 3 og 4.
3. Er investor ikke ubetinget berettiget til de midler eller instrumenter, der opbevares, er det den person, der er ubetinget berettiget hertil, som dækkes af garantiordningen, forudsat at den pågældende persons identitet er blevet fastslået eller kan fastslås inden datoen for den i artikel 2, stk. 2, omhandlede konstatering eller afgørelse.
Er flere personer ubetinget berettiget til de pågældende midler eller instrumenter, tages der ved beregningen af de i artikel 4, stk. 1, 3 og 4 fastsatte grænser hensyn til hver enkelt persons andel i henhold til de bestemmelser, der gælder for forvaltningen af midlerne eller instrumenterne.
Dette stykke finder ikke anvendelse på institutter for kollektiv investering.
Artikel 9
1. Garantiordningen træffer passende foranstaltninger til at underrette investorerne om den i artikel 2, stk. 2, omhandlede konstatering eller afgørelse samt til at udbetale eventuelle pligtige garantibeløb hurtigst muligt. Ordningen kan fastsætte en bestemt frist, inden for hvilken investorerne skal fremsætte deres krav. Fristen skal være på mindst fem måneder fra datoen for ovennævnte konstatering eller afgørelse eller fra datoen for offentliggørelsen af ovennævnte konstatering eller afgørelse.
En investor, som ikke har været i stand til at fremsætte sit krav over for garantiordningen rettidigt, kan dog ikke nægtes dækning under henvisning til, at en sådan frist er udløbet.
2. Ordningen skal kunne dække investorernes krav hurtigst muligt og senest tre måneder efter, at kravets berettigelse og størrelse er blevet fastslået.
Under helt specielle omstændigheder kan garantiordningen i særlige tilfælde anmode de kompetente myndigheder om en forlængelse af denne frist. En sådan forlængelse må ikke overstige tre måneder.
3. Uanset fristen i stk. 2 kan udbetalinger fra garantiordningen suspenderes, indtil der foreligger en domstolsafgørelse, hvis en investor eller en anden person, der er berettiget til eller har andel i en investering, er blevet sigtet for en lovovertrædelse i forbindelse med hvidvaskning af penge som defineret i artikel 1 i direktiv 91/308/EØF.
Artikel 10
1. Medlemsstaterne påser, at investeringsselskaberne træffer passende foranstaltninger med henblik på at give nuværende og potentielle investorer de fornødne oplysninger om, hvilken investorgarantiordning investeringsselskabet og dets filialer inden for Fællesskabet er tilsluttet eller om, hvilken eventuel alternativ ordning der findes, jf. artikel 2, stk. 1, andet afsnit, eller artikel 5, stk. 3. Investorerne underrettes om bestemmelserne i investorgarantiordningen eller den eventuelle alternative ordning, herunder om størrelsen og rækkevidden af den dækning som garantiordningen yder, samt om de regler, som medlemsstaterne eventuelt har fastsat i henhold til artikel 2, stk. 3. Disse oplysninger præsenteres i en let forståelig form.
På anmodning gives der tillige oplysninger om de betingelser og formaliteter, der skal opfyldes for at få udbetalt garantibeløbet.
2. De i stk. 1 omhandlede oplysninger skal foreligge på det eller de officielle sprog i den medlemsstat, hvor filialen er etableret, på den måde, som den nationale lovgivning foreskriver.
3. Medlemsstaterne indfører regler, der begrænser anvendelsen i reklameøjemed af de i stk. 1 nævnte oplysninger for at undgå, at sådan anvendelse påvirker det finansielle systems stabilitet eller investorernes tillid. Medlemsstaterne kan navnlig begrænse en sådan reklame til en simpel henvisning til den ordning, som investeringsselskabet er tilsluttet.
Artikel 11
1. Medlemsstaterne kontrollerer, om filialer, der etableres af investeringsselskaber med hjemsted uden for Fællesskabet, er omfattet af en dækning, der svarer til den, der er fastsat i dette direktiv. Er det ikke tilfældet, kan medlemsstaterne fastsætte, at filialer, der etableres af investeringsselskaber med hjemsted uden for Fællesskabet, skal tilsluttes en investorgarantiordning på deres område, jf. dog artikel 5 i direktiv 93/22/EØF.
2. Investeringsselskaber med hjemsted uden for Fællesskabet giver nuværende og potentielle investorer i deres filialer alle relevante oplysninger om de garantiordninger, der dækker deres investeringer.
3. De i stk. 2 nævnte oplysninger skal foreligge på det eller de officielle sprog i den medlemsstat, hvor filialen er etableret, på den måde, som den nationale lovgivning foreskriver, og skal være affattet klart og forståeligt.
Artikel 12
Garantiordninger, som udbetaler garantibeløb i henhold til en investorgarantiordning, har ret til at indtræde i investorernes rettigheder i likvidationssager for et beløb, der svarer til garantibeløbet, uden at dette i øvrigt berører de rettigheder, der måtte være tillagt ordningerne i henhold til den nationale lovgivning.
Artikel 13
Medlemsstaterne påser, at investorens ret til garantibeløb indebærer, at investoren har klagemulighed mod garantiordningen.
Artikel 14
Senest den 31. december 1999 forelægger Kommissionen Europa-Parlamentet og Rådet en rapport om anvendelsen af dette direktiv sammen med eventuelt nødvendige forslag til en revision heraf.
Artikel 15
1. Medlemsstaterne sætter de nødvendige love og administrative bestemmelser i kraft for at efterkomme dette direktiv senest den 26. september 1998. De underretter straks Kommissionen herom.
Når medlemsstaterne vedtager disse love og administrative bestemmelser, skal de indeholde en henvisning til dette direktiv, eller de skal ved offentliggørelsen ledsages af en sådan henvisning. De nærmere regler for denne henvisning fastsættes af medlemsstaterne.
2. Medlemsstaterne meddeler Kommissionen teksten til de vigtigste nationale retsforskrifter, som de udsteder på det område, der er omfattet af dette direktiv.
Artikel 16
Artikel 12 i direktiv 93/22/EØF ophæves fra den i artikel 15, stk. 1, nævnte dato.
Artikel 17
Dette direktiv træder i kraft på dagen for offentliggørelsen i De Europæiske Fællesskabers Tidende.
Artikel 18
Dette direktiv er rettet til medlemsstaterne.
Udfærdiget i Bruxelles, den 3. marts 1997
EUROOPAN PARLAMENTIN JA NEUVOSTON DIREKTIIVI 97/9/EY,
annettu 3 päivänä maaliskuuta 1997,
sijoittajien korvausjärjestelmistä
EUROOPAN PARLAMENTTI JA EUROOPAN UNIONIN NEUVOSTO, jotka
ottavat huomioon Euroopan yhteisön perustamissopimuksen ja erityisesti sen 57 artiklan 2 kohdan,
ottavat huomioon komission ehdotuksen (1),
ottavat huomioon talous- ja sosiaalikomitean lausunnon (2),
ottavat huomioon Euroopan rahapoliittisen instituutin lausunnon (3),
toimivat perustamissopimuksen 189 b artiklassa määrättyä menettelyä (4) noudattaen sovittelukomiteassa 18 päivänä joulukuuta 1996 hyväksytyn ehdotuksen pohjalta.
sekä katsovat, että
(1) neuvosto on antanut 10 päivänä toukokuuta 1993 direktiivin 93/22/ETY sijoituspalveluista arvopaperimarkkinoilla (5); tämä direktiivi on tärkeä väline toteutettaessa sisämarkkinoita sijoituspalveluyritysten alalla,
(2) direktiivissä 93/22/ETY annetaan toiminnan vakautta koskevat säännöt, joita sijoituspalveluyritysten on jatkuvasti noudatettava, erityisesti säännöt, joilla pyritään suojaamaan mahdollisimman hyvin sijoittajien oikeudet heille kuuluviin varoihin ja rahoitusvälineisiin,
(3) yksikään valvontajärjestelmä ei kuitenkaan pysty takaamaan täydellistä turvaa, varsinkaan jos on syyllistytty vilppiin,
(4) sijoittajien suojaaminen ja luottamuksen säilyttäminen rahoitusjärjestelmään ovat tärkeitä tekijöitä sisämarkkinoiden toteutumisessa ja moitteettomassa toiminnassa kyseisellä alalla, ja tämän vuoksi on välttämätöntä, että jokaisella jäsenvaltiolla on käytettävissään sijoittajia koskeva korvausjärjestelmä, joka takaa ainakin piensijoittajille yhdenmukaisen vähimmäissuojatason, jos sijoituspalveluyritys ei pysty vastaamaan sitoumuksistaan asiakkainaan olevia sijoittajia kohtaan,
(5) piensijoittajat voivat näin ollen hankkia sijoituspalveluja yhteisön alueella sijaitsevan sijoituspalveluyrityksen sivuliikkeiltä tai rajat ylittäviä palveluja tarjoavalta yritykseltä yhtä turvallisesti kuin jos kyseessä olisi kotimainen sijoituspalveluyritys tietäen, että he saavat yhdenmukaisen vähimmäissuojatason, jos sijoituspalveluyritys ei pysty suoriutumaan velvoitteistaan asiakkainaan olevia sijoittajia kohtaan,
(6) tällaisen yhdenmukaisuuden vähimmäistason puuttuessa ja voidakseen suojata sijoittajia vastaanottavat jäsenvaltiot voivat katsoa voivansa perustellusti vaatia, että muiden jäsenvaltioiden sijoituspalveluyritykset, jotka toimivat sivuliikkeiden kautta tai tarjoamalla palveluita, liittyvät vastaanottavan jäsenvaltion korvausjärjestelmään, jos nämä eivät kuulu jonkin sijoittajia koskevan korvausjärjestelmän piiriin omassa kotijäsenvaltiossaan tai jos kyseisen korvausjärjestelmän ei katsota tarjoavan vastaavaa suojaa; tällainen vaatimus voisi olla haitaksi sisämarkkinoiden toiminnalle,
(7) suurimmassa osassa jäsenvaltioita on tällä hetkellä sijoittajia koskevia korvausjärjestelmiä, mutta kaikki direktiivissä 93/22/ETY säädetyn yhteisen toimiluvan haltijana olevat sijoituspalveluyritykset eivät yleensä kuulu sen soveltamisalaan,
(8) kaikilla jäsenvaltioilla olisi tämän vuoksi oltava yksi tai useampi sijoittajia koskeva korvausjärjestelmä, jossa kaikki kyseiset sijoituspalveluyritykset olisivat jäseninä; tämän järjestelmän on katettava varat tai rahoitusvälineet, jotka ovat sijoituspalveluyrityksen hallussa sijoittajan sijoitustoimien yhteydessä ja joita ei, jos sijoituspalveluyritys ei kykene täyttämään velvoitteitaan asiakkainaan olevia sijoittajia kohtaan, voida palauttaa sijoittajalle; edellä sanottu ei millään tavalla rajoita kussakin jäsenvaltiossa voimassa olevia sääntöjä ja menettelytapoja, joita sovelletaan sijoituspalveluyrityksen maksukyvyttömyys- tai selvitystilatapauksissa tehtäviin päätöksiin,
(9) sijoituspalveluyrityksellä tarkoitetaan myös niitä luottolaitoksia, joilla on oikeus tarjota sijoituspalveluja; näiden luottolaitosten on myös kuuluttava sijoittajien korvausjärjestelmään sijoitustoimiensa osalta; ei ole kuitenkaan tarpeen säätää, että näiden luottolaitosten olisi liityttävä kahteen erilliseen järjestelmään silloin, kun yksi järjestelmä vastaa sekä tässä direktiivissä että talletusten vakuusjärjestelmistä 30 päivään toukokuuta 1994 annetussa Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivissä 94/19/EY (6) määriteltyjä vaatimuksia; sellaisten sijoituspalveluyritysten osalta, jotka ovat myös luottolaitoksia, voi kuitenkin olla joissakin tapauksissa vaikeaa tehdä ero direktiivissä 94/19/EY tarkoitettujen vakuuksien kattamien talletusten tai sijoitustoimien yhteydessä niiden hallussa olevien varojen välillä; jäsenvaltioille olisi annettava mahdollisuus päättää, kumpaa näistä kahdesta direktiivistä sovelletaan tällaisiin saataviin,
(10) direktiivissä 94/19/EY annetaan jäsenvaltioille oikeus vapauttaa luottolaitos velvollisuudesta liittyä talletusten vakuusjärjestelmään silloin, kun kyseinen laitos kuuluu luottolaitosta itseään suojaavaan ja erityisesti sen maksukyvyn takaavaan järjestelmään; silloin kun tällaiseen järjestelmään kuuluva luottolaitos on samalla sijoituspalveluyritys, jäsenvaltioille pitäisi myös antaa oikeus tietyin edellytyksin vapauttaa yritys velvollisuudesta liittyä johonkin sijoittajia koskevaan korvausjärjestelmään,
(11) yhdenmukaisen 20 000 ecun vähimmäistason sijoittajaa kohti pitäisi riittää suojaamaan piensijoittajan edut, jos sijoituspalveluyritys ei kykene suoriutumaan velvoitteistaan asiakkainaan olevia sijoittajia kohtaan; on siten kohtuullista vahvistaa yhdenmukainen vähimmäistaso 20 000 ecuksi; direktiivissä 94/19/EY tarkoitetun kaltaiset rajoitetut siirtymäsäännökset voisivat olla tarpeen, jotta korvausjärjestelmät pystyvät kattamaan kyseisen summan myös niissä jäsenvaltioissa, joissa tämän direktiivin antamishetkellä ei vielä ole tämänkaltaista korvausjärjestelmää,
(12) mainittu summa on hyväksytty direktiivissä 94/19/EY,
(13) sijoittajan kannustamiseksi huolellisuuteen sijoituspalveluyrityksen valinnassa on lisäksi järkevää antaa jäsenvaltioille oikeus vaatia sijoittajaa vastaamaan osasta tappiota; sijoittajan suojan on kuitenkin oltava vähintään 90 prosenttia niin kauan kuin on maksettu korvaus on alle yhteisön vähimmäistason,
(14) tiettyjen jäsenvaltioiden järjestelmät tarjoavat suojatasoja, jotka ovat korkeampia kuin tässä direktiivissä tarkoitettu yhdenmukainen vähimmäissuojataso; ei kuitenkaan ole aiheellista vaatia näiden järjestelmien muuttamista tältä osin,
(15) yhdenmukaisen vähimmäissuojatason ylittävien järjestelmien säilyttäminen yhteisön alueella voi aiheuttaa samalla alueella eroja korvauksen suuruudessa ja kilpailuedellytysten erilaisuutta kansallisten sijoituspalveluyritysten ja muista jäsenvaltioista olevien yritysten paikallisten sivuliikkeiden välillä; näiden epäkohtien poistamiseksi olisi sallittava sivuliikkeiden liittyminen vastaanottavan jäsenvaltion järjestelmään, jotta ne voisivat tarjota sijoittajilleen saman suojan kuin niiden sijoittautumismaan järjestelmä antaa; komission olisi tämän direktiivin soveltamista koskevassa kertomuksessaan kerrottava, missä määrin sivuliikkeet ovat käyttäneet tätä mahdollisuutta, sekä niistä mahdollisista vaikeuksista, joita näillä sivuliikkeillä tai sijoittajia koskevilla korvausjärjestelmillä on ollut näiden säännösten täytäntöönpanossa; kotijäsenvaltion järjestelmä voisi myös itse tarjota tällaisen lisäsuojan sekä määrätä tätä koskevat edellytykset,
(16) markkinahäiriöitä voi aiheutua siitä, että eräät johonkin muuhun jäsenvaltioon kuin kotijäsenvaltioonsa sijoittautuneet sijoituspalveluyritysten sivuliikkeet tarjoavat korkeampaa suojaa kuin vastaanottavassa jäsenvaltiossa toimiluvan saaneet sijoituspalveluyritykset; korvausjärjestelmien tarjoaman suojan taso ja laajuus eivät saisi muodostua kilpailun välineiksi; sen vuoksi on tarpeen säätää ainakin aluksi, että jonkin kotijäsenvaltion korvausjärjestelmän tarjoaman suojan taso ja laajuus toisen jäsenvaltion alueella sijaitsevien sivuliikkeiden sijoittaja-asiakkaille ei saa ylittää vastaanottavan jäsenvaltion vastaavan järjestelmän tarjoaman suojan enimmäistasoa ja -laajuutta; mahdolliset markkinahäiriöt olisi tutkittava varhaisessa vaiheessa saatujen kokemusten perusteella ja rahoitusmarkkina-alan kehityksen mukaan,
(17) jäsenvaltion arvioidessa, että tietyn tyyppiset ja erityisesti luetellut sijoitukset tai sijoittajat eivät tarvitse erityistä suojaa, nämä on voitava jättää sijoittajia koskevan korvausjärjestelmän tarjoaman suojan ulkopuolelle,
(18) useissa jäsenvaltioissa on sijoittajien korvausjärjestelmiä, jotka ovat ammatillisten yhteenliittymien vastuulla; toisissa jäsenvaltioissa järjestelmiä on perustettu ja niitä säännellään lainsäädännön perusteella; tällaiset järjestelmien asemaa koskevat erot aiheuttavat ongelmia ainoastaan, kun on kyse pakollisesta liittymisestä järjestelmään tai siitä erottamisesta; näin ollen on aiheellista antaa säännöksiä, jotka rajoittavat järjestelmien valtaa tässä suhteessa,
(19) sijoittajan on saatava korvaus ilman kohtuutonta viivettä heti kun hänen saatavansa on todettu oikeutetuksi; korvausjärjestelmän on itse pystyttävä määräämään kohtuullinen määräaika saatavien esittämiselle; myönnetyn määräajan päättymistä ei kuitenkaan voi käyttää syynä kieltäytyä maksamasta korvausta sijoittajalle, joka perustellusta syystä ei ole ajoissa voinut esittää saatavaansa,
(20) ilmoittaminen sijoittajille korvausmenettelyä koskevista yksityiskohtaisista säännöistä on olennainen osa heidän suojaansa; direktiivin 93/22/ETY 12 artikla velvoittaa sijoituspalveluyritykset ilmoittamaan sijoittajille ennen liikesuhteeseen ryhtymistä, mitä korvausjärjestelmää mahdollisesti sovelletaan, ja sen vuoksi tässä direktiivissä olisi annettava säännöt siitä, miten mahdollisille sijoittajille on ilmoitettava heidän sijoitustoimensa kattavasta korvausjärjestelmästä,
(21) korvausjärjestelmästä saatavien korvausten määrää ja laajuutta koskevien mainintojen sääntelemätön käyttö mainostarkoituksiin saattaa kuitenkin vahingoittaa rahoitusjärjestelmän vakautta tai heikentää sijoittajien luottamusta; jäsenvaltioiden olisi sen vuoksi annettava säännöt kyseisten mainintojen rajoittamiseksi,
(22) tällä direktiivillä velvoitetaan periaatteessa kaikki sijoituspalveluyritykset liittymään johonkin sijoittajia koskevaan korvausjärjestelmään; direktiiveissä, joissa määrätään sellaisten sijoituspalveluyritysten, joiden kotipaikka on kolmannessa maassa, pääsystä yhteisön alueelle, ja erityisesti direktiivissä 93/22/ETY, annetaan jäsenvaltioille mahdollisuus päättää, sallivatko ne ja millä edellytyksillä näiden sijoituspalveluyritysten sivuliikkeiden harjoittaa toimintaansa alueellaan; näitä sivuliikkeitä ei koske perustamissopimuksen 59 artiklan toisen kohdan nojalla taattava vapaus tarjota palveluja eikä myöskään oikeus sijoittautua vapaasti muihin jäsenvaltioihin kuin siihen, johon ne ovat sijoittautuneet; kyseisiä sivuliikkeitä alueelleen hyväksyvän jäsenvaltion on siis päätettävä, miten tämän direktiivin periaatteita sovelletaan näihin sivuliikkeisiin tavalla, joka on sopusoinnussa sekä direktiivin 93/22/ETY 5 artiklan kanssa että sijoittajien suojaamisen ja rahoitusjärjestelmän yhtenäisyyden tarpeen kanssa; on tärkeää, että näiden sivuliikkeiden palveluja käyttäville sijoittajille ilmoitetaan selvästi kaikesta heihin sovellettavasta korvauskäytännöstä,
(23) tämän direktiivin puitteissa ei ole välttämätöntä yhdenmukaistaa sijoittajien korvausjärjestelmien rahoitusmuotoja yhtäältä sen vuoksi, että näiden järjestelmien rahoitusvastuun on periaatteessa kuuluttava sijoituspalveluyrityksille itselleen ja toisaalta sen vuoksi, että näiden järjestelmien rahoituskyvyn on oltava oikeassa suhteessa niiden sitoumuksiin; tämä ei kuitenkaan saa vaarantaa kyseisen jäsenvaltion rahoitusjärjestelmän vakautta,
(24) tämän direktiivin nojalla jäsenvaltioita tai niiden toimivaltaisia viranomaisia ei voi asettaa vastuuseen sijoittajien saatavista silloin, kun ne ovat huolehtineet siitä, että on perustettu tai virallisesti hyväksytty yksi tai useampi tässä direktiivissä määriteltyjen ehtojen mukaisesti sijoittajien suojan tai heille maksettavan korvauksen takaava järjestelmä, ja
(25) sisämarkkinoiden toteuttamiseksi sijoituspalveluyritysten osalta on saatava aikaan sijoittajia koskevan korvauskäytännön vähimmäisyhdenmukaisuus, koska sen avulla voidaan luoda sijoittajien ja kyseisten yritysten välille luottavaisemmat suhteet, erityisesti kun kyseessä ovat jostakin muusta jäsenvaltiosta peräisin olevat yritykset, sekä välttää ne vaikeudet, jotka syntyvät vastaanottavan jäsenvaltion soveltaessa sijoittajien suojan suhteen kansallisia sääntöjä, joita ei ole sovitettu yhteen yhteisön sääntöjen kanssa; velvoittava yhteisön direktiivi on ainoa tarkoituksenmukainen keino tavoitteena olevan päämäärän saavuttamiseksi, koska yleensä ei ole olemassa sellaista sijoittajia koskevaa korvauskäytäntöä, jonka soveltamisala vastaisi direktiivin 93/22/ETY soveltamisalaa; tällä direktiivillä toteutetaan ainoastaan vähimmäisvaatimuksena oleva yhdenmukaisuus; tämä direktiivi sallii jäsenvaltioiden niin halutessaan säätää laajemmasta tai paremmasta suojasta sekä antaa niille riittävän liikkumavaran järjestää ja rahoittaa sijoittajia koskevat korvausjärjestelmät haluamallaan tavalla,
OVAT ANTANEET TÄMÄN DIREKTIIVIN:
1 artikla
Tässä direktiivissä tarkoitetaan:
1. `sijoituspalveluyrityksellä` direktiivin 93/22/ETY 1 artiklan 2 kohdassa määritellyn kaltaista sijoituspalveluyritystä, jolla on
- toimilupa direktiivin 93/22/ETY mukaisesti, tai
- luottolaitostoimilupa direktiivin 77/780/ETY (7) ja direktiivin 89/646/ETY (8) mukaisesti siten, että toimilupa kattaa yhden tai useamman direktiivin 93/22/ETY liitteessä olevassa A osassa luetelluista palveluista,
2. `sijoitustoimilla` sijoituspalveludirektiivin 1 artiklan 1 kohdassa määriteltyä ja saman direktiivin liitteessä olevan C osan 1 kohdassa tarkoitettua palvelua,
3. `rahoitusmarkkinavälineillä` direktiivin 93/22/ETY liitteessä olevassa B osassa lueteltuja rahoitusmarkkinavälineitä,
4. `sijoittajalla` henkilöä, joka on luovuttanut varoja tai rahoitusmarkkinavälineitä sijoituspalveluyritykselle sijoitustoimia varten,
5. `sivuliikkeellä` liiketoimipaikkaa, joka on sijoituspalveluyrityksen osa, joka ei ole oikeushenkilö ja joka tarjoaa sijoituspalveluita, joiden tarjoamista varten sijoituspalveluyritys on saanut toimiluvan; yhteen jäsenvaltioon perustettuja liiketoimipaikkoja pidetään yhtenä sivuliikkeenä niiden lukumäärästä riippumatta silloin, kun sijoituspalveluyrityksen kotipaikka on toisessa jäsenvaltiossa,
6. `yhteisellä sijoitustoimella` sijoitustointa, joka tehdään vähintään kahden henkilön lukuun tai johon vähintään kahdella henkilöllä on oikeuksia, joita voidaan käyttää vähintään yhden näistä henkilöistä allekirjoitusta vastaan,
7. `toimivaltaisilla viranomaisilla` direktiivin 93/22/ETY 22 artiklassa määriteltyjä viranomaisia; nämä viranomaiset voivat tarvittaessa olla neuvoston 6 päivänä huhtikuuta 1992 luottolaitosten konsolidoidusta valvonnasta antaman direktiivin 92/30/ETY (9) 1 artiklassa määritellyt viranomaiset.
2 artikla
1. Kunkin jäsenvaltion on varmistettava alueellaan yhden tai useamman sijoittajien korvausjärjestelmän perustaminen ja virallinen tunnustaminen. Toisessa alakohdassa ja 5 artiklan 3 kohdassa ennakoituja tapauksia lukuun ottamatta, kyseisessä jäsenvaltiossa toimiluvan saanut sijoituspalveluyritys ei saa suorittaa sijoitustoimia, jos se ei kuulu johonkin tällaiseen järjestelmään.
Jäsenvaltio voi kuitenkin vapauttaa tämän direktiivin sovellusalaan kuuluvan luottolaitoksen velvollisuudesta liittyä sijoittajien korvausjärjestelmään, jos tämä laitos on jo direktiivin 94/19/EY 3 artiklan 1 kohdan mukaisesti vapautettu velvollisuudesta osallistua talletusten vakuusjärjestelmään sillä edellytyksellä, että tallettajille annettu turva ja tiedot annetaan samoin edellytyksin myös sijoittajille ja että nämä saavat näin turvan, joka on vähintään vastaava kuin sijoittajien korvausjärjestelmän tarjoama turva.
Jäsenvaltion, joka käyttää tätä mahdollisuutta, on ilmoitettava siitä komissiolle; sen on ilmoitettava erityisesti turvajärjestelmien ominaisuuksista ja luottolaitoksista, jotka kuuluvat näiden järjestelmien piiriin tässä direktiivissä tarkoitetulla tavalla, sekä toimitettuihin tietoihin tulleista muutoksista. Komissio ilmoittaa tästä neuvostolle.
2. Järjestelmä kattaa sijoittajat 4 artiklan mukaisesti, jos
- toimivaltaiset viranomaiset ovat määrittäneet, että heidän mukaansa vaikuttaa siltä, että sijoituspalveluyritys ei sen taloudelliseen tilanteeseen liittyvien syiden vuoksi pysty täyttämään sijoittajien saatavista johtuvia velvoitteitaan eikä se todennäköisesti pysty tekemään sitä lähitulevaisuudessakaan, tai
- oikeusviranomainen on tehnyt sijoituspalveluyrityksen taloudelliseen tilanteeseen välittömästi liittyvistä syistä päätöksen, josta on seurauksena, että sijoittajat eivät voi vaatia saataviaan kyseiseltä sijoituspalveluyritykseltä,
riippuen siitä, onko määritys vai päätös ensin.
On varmistettava, että katetaan saatavat, jotka aiheutuvat siitä, että sijoituspalveluyritys ei pysty:
- maksamaan sijoittajille takaisin varoja, jotka se on sijoittajille velkaa tai jotka kuuluvat sijoittajille ja joita säilytetään niiden lukuun sijoitustoimien yhteydessä, tai
- palauttamaan sijoittajille niille kuuluvia ja niiden lukuun sijoitustoimien yhteydessä säilytettäviä, hallinnoitavia tai hoidettavia rahoitusmarkkinavälineitä,
sovelletaan lain ja sopimusehtojen mukaisesti.
3. Jäsenvaltio kirjaa jokaisen 2 kohdassa tarkoitetun kaltaisen sellaisen saatavan luottolaitokselta, joka tietyssä jäsenvaltiossa kuuluu samalla sekä tämän direktiivin että direktiivin 94/19/ETY soveltamisalaan, jommankumman direktiivin soveltamisalaan kuuluvaan järjestelmään sen mukaisesti, kumman se katsoo parhaimmin soveltuvaksi. Saatavan voi korvata vain kerran jommankumman direktiivin perusteella.
4. Sijoittajan korvauksen määrä lasketaan lain ja sopimusehtojen mukaisesti, erityisesti ehtojen, jotka koskevat korvausta ja korvattavia saatavia ja joita kohdassa 2 tarkoitetun määrityksen tai päätöksenteon ajankohtana sovelletaan sijoittajalle kuuluvien niiden saatavien määrän tai mahdollisuuksien mukaan niiden markkina-arvon mukaisen arvon arviointiin, joita sijoituspalveluyritys ei pysty maksamaan takaisin tai palauttamaan.
3 artikla
Saatavat, joihin liittyen on annettu tuomio rahoitusjärjestelmän rahanpesutarkoituksiin käyttämisen estämisestä 10 päivänä kesäkuuta 1991 annetun neuvoston direktiivin 91/308/ETY (10) 1 artiklassa määritellystä rahanpesuna rangaistavasta teosta, jäävät sijoittajien korvausjärjestelmään perustuvien korvausten ulkopuolelle.
4 artikla
1. Jäsenvaltioiden on huolehdittava siitä, että järjestelmässä määrättävä kate ei ole pienempi kuin 20 000 ecua sijoittajaa kohti 2 artiklan 2 kohdassa tarkoitettujen saatavien osalta.
Jäsenvaltiot, joissa suoja tämän direktiivin antamishetkellä on pienempi kuin 20 000 ecua, voivat 31 päivään joulukuuta 1999 asti pitää edelleen tämän alhaisemman korvausmäärän, jos se ei ole alhaisempi kuin 15 000 ecua. Tämä mahdollisuus annetaan myös jäsenvaltioille, joilla on direktiivin 94/19/ETY 7 artiklan 1 kohdan 2 alakohdan mukaiset siirtymäsäännökset.
2. Jäsenvaltiot voivat säätää, että järjestelmä ei koske tiettyjä sijoittajia joko lainkaan tai täysimääräisesti. Luettelo näistä poikkeuksista esitetään liitteessä I.
3. Tämä artikla ei estä antamasta tai edelleen soveltamasta säännöksiä, jota antavat sijoittajille paremman tai täydellisemmän suojan.
4. Jäsenvaltiot voivat rajoittaa 1 tai 3 kohdassa tarkoitettua suojaa tiettyyn prosenttimäärään talletusten määrästä. Katetun määrän on kuitenkin oltava vähintään 90 prosenttia kaikista saatavista siinä määrin kuin järjestelmän mukaisesti maksettava määrä on pienempi kuin 20 000 ecua.
5 artikla
1. Jos sijoituspalveluyritys, jonka on osallistuttava korvausjärjestelmään 2 artiklan 1 kohdan nojalla, ei täytä sille tämän järjestelmän jäsenenä kuuluvia velvoitteita, toimiluvan myöntäneet toimivaltaiset viranomaiset toteuttavat asiasta tiedon saatuaan kaikki aiheelliset toimenpiteet mukaan lukien rangaistusseuraamukset, taatakseen, että yritys täyttää velvoitteensa.
2. Jos näillä toimenpiteillä ei voida varmistaa, että sijoituspalveluyritys täyttää velvoitteensa, järjestelmä voi, jos kansallinen lainsäädäntö sallii jäsenen erottamisen järjestelmästä ja toimivaltaiset viranomaiset antavat nimenomaisen suostumuksensa, noudattaen ennakkoilmoittamisaikaa, joka ei voi olla kahtatoista kuukautta lyhyempi, ilmoittaa aikomuksestaan erottaa sijoituspalveluyritys järjestelmästä. Tänä aikana tehdyille sijoitustoimille varmistetaan edelleen 2 artiklan 2 kohdan toisessa alakohdassa säädetty suoja. Jos sijoituspalveluyritys ei tämän määräajan päättyessä ole täyttänyt velvoitteitaan, korvausjärjestelmä voi, edelleen toimivaltaisten viranomaisten nimenomaisella suostumuksella, erottaa yrityksen järjestelmästä.
3. Jos kansallinen lainsäädäntö sallii ja toimiluvan antaneet toimivaltaiset viranomaiset antavat nimenomaisen suostumuksensa, korvausjärjestelmän ulkopuolelle jätetty sijoituspalveluyritys voi jatkaa sijoituspalvelujen tarjoamista, jos se ennen erottamista on järjestänyt muun korvauskäytännön, jolla sijoittajat saavat suojan, joka on vähintään vastaava kuin virallisesti hyväksytyn järjestelmän tarjoama suoja ja joka on ominaisuuksiltaan järjestelmän kaltainen.
4. Jos sijoituspalveluyritys, jonka erottamista on ehdotettu 2 artiklan mukaisesti, ei pysty tekemään muita järjestelyjä, jotka täyttävät 3 kohdassa luetellut edellytykset, toimiluvan antaneet toimivaltaiset viranomaiset peruuttavat sen toimiluvan välittömästi.
6 artikla
Edellä 2 artiklan 2 kohdan toisessa alakohdassa tarkoitettu suoja varmistaa sijoituspalveluyrityksen toimiluvan peruuttamisen jälkeenkin toimiluvan peruuttamishetkeen mennessä tehdyt sijoitustoimet.
7 artikla
1. Jäsenvaltiossa perustetut ja siellä 2 artiklan 1 kohdan mukaisesti virallisesti hyväksytyt sijoittajien korvausjärjestelmät kattavat myös sijoituspalveluyritysten muihin jäsenvaltioihin perustamien sivuliikkeiden sijoittajat.
Joulukuun 31 päivään 1999 asti mainitun suojan taso ja laajuus, prosenttiosuus mukaan lukien, eivät saa olla suurempia kuin vastaanottavan jäsenvaltion alueella käytetyn vastaavan korvausjärjestelmän tarjoama enimmäistaso ja -laajuus. Komissio laatii tähän päivämäärään mennessä kertomuksen tämän alakohdan ja edellä tarkoitetun direktiivin 94/19/EY 4 artiklan 1 kohdan soveltamisesta saadun kokemuksen perusteella ja tarkastelee tarvetta jatkaa näiden säännösten soveltamista. Komissio tekee tarvittaessa Euroopan parlamentille ja neuvostolle ehdotuksen direktiiviksi näiden määräysten voimassaoloajan jatkamisesta.
Jos vastaanottavan jäsenvaltion sijoittajien korvausjärjestelmän tarjoaman suojan taso ja/tai laajuus, prosenttiosuus mukaan lukien, on parempi kuin sijoituspalveluyritykselle toimiluvan antaneessa jäsenvaltiossa säädetty, vastaanottavan jäsenvaltion on huolehdittava siitä, että sen alueella on virallisesti hyväksytty järjestelmä, johon sivuliike voi vapaaehtoisesti liittyä täydentääkseen suojaa, jonka sijoittajat saavat jo kotijäsenvaltion järjestelmään kuulumisen johdosta.
Järjestelmän, johon sivuliike liittyy, on katettava sellaisten laitosten ryhmä, johon sivuliike kuuluu tai jota se eniten vastaa vastaanottavassa jäsenvaltiossa.
Jäsenvaltioiden on huolehdittava siitä, että puolueettomat ja yleisesti sovellettavat edellytykset näiden sivuliikkeiden liittymiselle vahvistetaan kaikissa sijoittajien korvausjärjestelmissä. Järjestelmään pääsy edellyttää järjestelmän velvoitteiden noudattamista ja erityisesti kaikkien maksuosuuksien ja muiden maksujen suorittamista. Jäsenvaltioiden on noudatettava tämän kohdan säännösten täytäntöönpanossa liitteessä II esitettyjä pääperiaatteita.
2. Jos sivuliike, joka on käyttänyt 1 kohdassa säädettyä vapaaehtoisen liittymisen mahdollisuutta, ei täytä sille sijoittajien korvausjärjestelmän jäsenenä kuuluvia velvoitteita, toimiluvan antaneille toimivaltaisille viranomaisille ilmoitetaan tästä ja ne toteuttavat yhteistyössä korvausjärjestelmän kanssa aiheelliset toimenpiteet kyseisten velvoitteiden noudattamisen varmistamiseksi.
Jos nämä toimenpiteet eivät mahdollista sen varmistamista, että sivuliike täyttää tässä artiklassa tarkoitetut velvoitteet, ja jos asiasta on ilmoitettu vähintään kaksitoista kuukautta ennalta, korvausjärjestelmä voi toimiluvan antaneiden toimivaltaisten viranomaisten suostumuksella erottaa sivuliikkeen. Ennen tämän määräajan päättymistä tehdyt sijoitustoimet kuuluvat tämän jälkeenkin edelleen järjestelmään, johon sivuliike on vapaaehtoisesti liittynyt. Sijoittajille ilmoitetaan täydentävän suojan peruuttamisesta sekä peruuttamisen voimaantulopäivästä.
8 artikla
1. Edellä 4 artiklan 1, 3 ja 4 kohdassa tarkoitettua suojaa sovelletaan sijoittajan kaikkiin saataviin samalta sijoituspalveluyritykseltä tämän direktiivin mukaisesti riippumatta tilien määrästä, valuutasta ja sijainnista yhteisössä.
Jäsenvaltiot voivat kuitenkin säätää, että muissa kuin jäsenvaltioiden valuutoissa ja ecuina sijoitettuja varoja ei suojata tai niitä ei suojata täysimääräisesti. Tätä mahdollisuutta ei sovelleta rajoitusmarkkinavälineisiin.
2. Edellä 4 artiklan 1, 3 ja 4 kohdassa tarkoitetun suojan määrää laskettaessa otetaan huomioon kullekin sijoittajalle yhteisistä sijoitustoimista kuuluva osuus.
Ellei erityismääräyksiä ole, saatavat jaetaan tasan sijoittajien kesken.
Jäsenvaltiot voivat säätää, että sellaisia yhteisiä sijoitustoimia koskevat saatavat, joihin vähintään kahdella henkilöllä on oikeus sellaisen yhtiön osakkaina tai sellaisen yhdistyksen tai vastaavan yhteisön jäseninä, joka ei ole oikeushenkilö, voidaan 4 artiklan 1, 3 ja 4 kohdassa tarkoitettujen rajojen laskemiseksi ryhmitellä ja käsitellä siten kuin ne olisivat yhden sijoittajan tekemiä.
3. Jos sijoittajalla ei ole täysimääräistä oikeutta sijoitettuihin varoihin tai arvopapereihin, saa korvauksen henkilö, jolla on niihin täysimääräinen oikeus, jos tämä henkilö on tunnistettu tai tunnistetaan ennen 2 artiklan 2 kohdassa tarkoitettua määrityksen tai päätöksenteon ajankohtaa.
Jos on olemassa useita oikeudenomistajia, kunkin osuus otetaan huomioon summien hallintaa säätelevien säännösten mukaisesti 4 artiklan 1, 3 ja 4 kohdassa tarkoitettuja rajoja laskettaessa.
Tätä säännöstä ei sovelleta yhteissijoitusyrityksiin.
9 artikla
1. Korvausjärjestelmässä on toteutettava asianmukaiset toimenpiteet 2 artiklan 2 kohdassa tarkoitetusta määrityksestä tai päätöksestä tiedottamiseksi sijoittajille ja jos korvaus on aiheellinen, korvauksen maksamiseksi mahdollisimman nopeasti. Korvausjärjestelmässä voidaan asettaa määräaika, jona kuluessa sijoittajien on esitettävä vaatimuksensa. Tämän määräajan on oltava vähintään viisi kuukautta edellä tarkoitetun määrityksen tai päätöksen ajankohdasta tai tämän määrityksen tai päätöksen julkistamisajankohdasta lukien.
Korvausjärjestelmä ei voi käyttää tämän määräajan päättymistä syynä kieltäytyä maksamasta korvausta sijoittajalle, joka ei ole voinut ajoissa valvoa oikeuttaan saada korvausta.
2. Järjestelmän on kyettävä maksamaan sijoittajien saatavat mahdollisimman pian ja viimeistään kolmen kuukauden kuluessa siitä päivästä, kun saatavan oikeutus ja määrä on todettu.
Täysin poikkeuksellisissa olosuhteissa ja erityistapauksissa korvausjärjestelmä voi pyytää toimivaltaisilta viranomaisilta määräajan pidentämistä. Tämä pidennys voi olla enintään kolme kuukautta.
3. Edellä 2 kohdassa vahvistetun määräajan estämättä, jos sijoittaja tai muu henkilö, jolla on sijoitustoimiin liittyviä oikeuksia tai niitä koskevia etuja, on asetettu syytteeseen rahanpesua koskevasta rangaistavasta teosta, sellaisena kuin se määritellään direktiivin 91/308/ETY 1 artiklassa, korvausjärjestelmä voi lykätä maksuja oikeuden päätöstä odotettaessa.
10 artikla
1. Jäsenvaltioiden on huolehdittava siitä, että sijoituspalveluyritykset toteuttavat aiheelliset toimenpiteet tarjotakseen nykyisille ja mahdollisille sijoittajille tiedot, jotka nämä tarvitsevat tunnistaakseen sijoittajien korvausjärjestelmän, johon sijoituspalveluyritys ja sen yhteisössä toimivat sivuliikkeet kuuluvat, tai muun 3 artiklan 1 kohdan toisessa alakohdassa tai 2 artiklan 1 kohdan 2 alakohdassa tai 5 artiklan 3 kohdassa säädetyn järjestelyn yksilöimiseksi. Sijoittajille ilmoitetaan sijoittajien korvausjärjestelmää tai muita sovellettavia järjestelyjä koskevista säännöksistä ja erityisesti korvausjärjestelmän antaman suojan määrästä ja laajuudesta sekä tarvittaessa jäsenvaltioiden 2 artiklan 3 kohdan mukaisesti laatimista säännöistä. Nämä tiedot on esitettävä helposti ymmärrettävässä muodossa.
Pyynnöstä annetaan myös tietoa korvausedellytyksistä sekä muodollisuuksia, jotka on täytettävä korvauksen saamiseksi.
2. Edellä 1 kohdassa tarkoitettujen tietojen on oltava saatavilla sivuliikkeen sijaintijäsenvaltion virallisella kielellä / virallisilla kielillä kansallisessa lainsäädännössä esitetyllä tavalla.
3. Jäsenvaltioiden on laadittava säännöt, joilla rajoitetaan 1 kohdassa tarkoitettujen tietojen käyttöä mainostarkoituksiin, jotta vältetään se, että tällaisella käytöllä on vaikutusta rahoitusjärjestelmän vakauteen tai sijoittajien luottamukseen. Jäsenvaltiot voivat erityisesti rajoittaa mainostuksen sellaiseen, jossa ainoastaan mainitaan järjestelmästä, johon sijoituspalveluyritys kuuluu.
11 artikla
1. Jäsenvaltiot tarkastavat, onko niiden sijoituspalveluyritysten, joiden kotipaikka on yhteisön ulkopuolella, sivuliikkeillä tässä direktiivissä tarkoitettua suojaa vastaava suoja. Tällaisen suojan puuttuessa jäsenvaltiot voivat säätää, että yhteisön ulkopuolelta kotoisin olevien sijoituspalveluyritysten perustamien sivuliikkeiden on liityttävä johonkin niiden alueella olevaan sijoittajien korvausjärjestelmään, ellei direktiivin 93/22/ETY 5 artiklasta muuta johdu.
2. Niiden sijoituspalveluyritysten, joiden kotipaikka on yhteisön ulkopuolella, sivuliikkeiden jo asiakkaina olevien ja mahdollisten sijoittajien on saatava näiltä yrityksiltä kaikki sijoituksiinsa sovellettavaa korvauskäytäntöä koskevat merkitykselliset tiedot.
3. Edellä 2 kohdassa tarkoitettujen tietojen on oltava saatavilla sivuliikkeen sijaintijäsenvaltion virallisella kielellä / virallisilla kielillä kansallisessa lainsäädännössä esitetyllä tavalla sekä selvässä ja ymmärrettävässä muodossa.
12 artikla
Järjestelmillä, joilla suoritetaan sijoittajien saatavia koskevia maksuja, on suoritetun maksun rajoissa sijaantulo-oikeus näiden sijoittajien oikeuksiin selvitysmenettelyissä, sanotun kuitenkaan rajoittamatta muita kansallisessa lainsäädännössä niille annettuja oikeuksia.
13 artikla
Jäsenvaltioiden on huolehdittava siitä, että sijoittajan korvausoikeus voi olla korvausjärjestelmää vastaan nostetun kanteen kohteena.
14 artikla
Komissio antaa 31 päivään joulukuuta 1999 mennessä Euroopan parlamentille ja neuvostolle kertomuksen tämän direktiivin soveltamisesta ja tarvittaessa ehdotuksia sen tarkastelemiseksi uudelleen.
15 artikla
1. Jäsenvaltioiden on saatettava tämän direktiivin noudattamisen edellyttämät lait, asetukset ja hallinnolliset määräykset voimaan viimeistään 26 päivänä syyskuuta 1998. Niiden on ilmoitettava tästä komissiolle viipymättä.
Näissä jäsenvaltioiden antamissa säädöksissä on viitattava tähän direktiiviin tai niitä virallisesti julkaistaessa niihin on liitettävä tällainen viittaus. Jäsenvaltioiden on säädettävä siitä, miten viittaus tehdään.
2. Jäsenvaltioiden on toimitettava tässä direktiivissä tarkoitetuista kysymyksistä antamansa keskeiset kansalliset säännökset kirjallisina komissiolle.
16 artikla
Kumotaan direktiivin 93/22/ETY 12 artikla 15 artiklan 1 kohdassa tarkoitettuna päivämääränä.
17 artikla
Tämä direktiivi tulee voimaan päivänä, jona se julkaistaan Euroopan yhteisöjen virallisessa lehdessä.
18 artikla
Tämä direktiivi on osoitettu kaikille jäsenvaltioille.
Tehty Brysselissä 3 päivänä maaliskuuta 1997.