KOMMISSIONENS BESLUTNING af 21. oktober 1997 vedrørende støtte, som regionen Sardinien (Italien) har ydet rederier på Sardinien (Kun den italienske udgave er autentisk) (EØS-relevant tekst) (98/95/EF)
KOMMISSIONEN FOR DE EUROPÆISKE FÆLLESSKABER HAR -
under henvisning til traktaten om oprettelse af Det Europæiske Fællesskab, særlig artikel 93, stk. 2, første afsnit,
under henvisning til aftalen om oprettelse af Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde, særlige artikel 62, stk. 1, litra a),
efter at have givet de interesserede parter en frist til at fremsætte deres bemærkninger i overensstemmelse med ovennævnte artikler (1), og
ud fra følgende betragtninger:
I
Ved brev af 24. juni 1996 (2) informerede Kommissionen de italienske myndigheder om sin beslutning om at indlede en procedure i henhold til traktatens artikel 93, stk. 2, med hensyn til regionen Sardiniens ulovlige støtteordning til fordel for rederier.
Ved indledningen af proceduren gav Kommissionen på grundlag af de foreliggende oplysninger udtryk for alvorlig tvivl om, hvorvidt den pågældende støtte er forenelig med fællesmarkedet. Som årsag til denne tvivl anførte Kommissionen følgende:
- støtteordningen indeholdt bestemmelser, der indebar forskelsbehandling på grundlag af nationalitet, idet støttemodtagerne som en betingelse for at opnå støtte bl.a. måtte forpligte sig til at beskæftige sardiske søfolk om bord på deres skibe
- ordningen var i modstrid med princippet om etableringsfrihed, eftersom støtten bl.a. var betinget af, at støttemodtagerne havde deres hovedsæde på Sardinien
- ordningen omfattede støtte til fremme af investering i skibe efter regler, der kunne føre til overtrædelse af fællesskabsbestemmelserne.
II
Efter at proceduren var indledt, forelagde den italienske regering Kommissionen sine bemærkninger ved brev af 31. oktober 1996. De sardiske myndigheder fremsatte deres bemærkninger ved breve af 11. oktober 1996 og 22. april 1997.
Ingen andre medlemsstater eller tredjeparter fremsatte kommentarer inden for tidsfristen på en måned efter offentliggørelsen af beslutningen om at indlede proceduren. Det skal dog bemærkes, at en række tredjeparter fremsatte bemærkninger efter tidsfristens udløb.
De italienske og sardiske myndigheder anfægtede i deres bemærkninger ikke Kommissionens indsigelser, og de underrettede Kommissionen om, at der ville blive foretaget ændringer i støtteordningerne, som efter deres mening ville efterkomme Kommissionens indvendinger. De vigtigste ændringer indføres ved regionen Sardiniens regionallov nr. 9 af 15. februar 1996. Det skal bemærkes, at disse ændringer, herunder lov nr. 9/1996, ikke er omfattet af denne beslutning, men vil blive behandlet særskilt.
III
Kommissionen fik kendskab til den pågældende støtteordning gennem en klage vedrørende en sag, hvor ordningen havde fundet anvendelse.
Støtteordningen blev gennemført ved den sardiske regionallov nr. 20 af 15. maj 1951, der senere er ændret ved regionallov nr. 15 af 11. juli 1954 og nr. 11 af 4. juni 1988.
Ved lov nr. 20/1951, som ændret ved lov nr. 15/1954 (i det følgende benævnt »lov nr. 20/1951«), oprettedes en fond med henblik på långivning til rederier, der ønskede at bygge, købe, ombygge eller reparere fartøjer. Sådanne lån kunne kun ydes til rederier, hvis hovedsæde, skattemæssige hjemsted og indregistreringshavn befandt sig inden for regionen Sardiniens område. Lånene måtte ikke overstige 20 % af investeringsomkostningerne i forbindelse med bygning, ombygning eller reparation, hvis ansøgeren allerede havde fået støtte til dette formål i henhold til den på daværende tidspunkt gældende nationale lovgivning. Hvis ansøgeren ikke havde modtaget støtte i henhold til den nationale lovgivning, kunne lånet udgøre op til maksimalt 60 % af investeringsomkostningerne.
Renter, provision og andre omkostninger i forbindelse med lånet måtte i henhold til lov nr. 20/1951 ikke overstige 4,5 % p.a. af lånet, hvis der også var ydet støtte under den nationale lovgivning, og 3,5 %, hvis der ikke var ydet en sådan støtte (gennemsnitligt rentesatstilskud på 10-12 % procentpoint). Beløbet skulle tilbagebetales i højst tolv årlige afdrag fra det tredje år, efter at det skib, for hvilket lånet var ydet, var taget i brug.
Ved regionallov nr. 11/1988 blev der foretaget betydelige ændringer i den støtteordning, der var indført ved lov nr. 20/1951. Den italienske regering anmeldte ikke ændringerne til Kommissionen som foreskrevet i traktatens artikel 93, stk. 3, hvorfor den ændrede støtteordning (i det følgende benævnt »støtteordningen«) udgjorde en ikke-anmeldt støtte, således som Kommissionen bemærkede i sin beslutning om at indlede proceduren i henhold til artikel 93, stk. 2. Den italienske regering anfægtede i deres bemærkninger ikke Kommissionens opfattelse.
Ifølge støtteordningen blev der stillet følgende krav til rederier, der ønskede at optage disse lån:
»a) rederiet skal til stadighed have sit hovedsæde, sit administrative hovedkontor og sin rederivirksomhed samt i så vidt omfang som muligt sine vigtigste salgskontorer, varelagre og ekstraudstyr placeret i en af regionens havne
b) alle rederiets fartøjer skal være indregistreret i sardiske havne
c) rederiet skal anvende sardiske havne som centrum for sine skibsfartsaktiviteter og som sædvanlig anløbshavn i forbindelse med disse aktiviteter; hvis der er tale om rutefart, skal ruterne have en eller flere af regionens havne som destination eller mellemhavn
d) rederiet skal forpligte sig til at lade vedligeholdelsesarbejder udføre i regionens havne under forudsætning af, at værfterne har den fornødne kapacitet, og der ikke foreligger force majeure, uomgængelige leasingkrav eller åbenbare økonomiske eller tidsmæssige omstændigheder, der taler imod dette
e) hvad angår bemanding af fartøjer med en bruttotonnage på over 250 tons er rederiet forpligtet til at udfærdige en liste over, hvilke kategorier af søfolk der er nødvendige for bemandingen af det skib, for hvilket der ansøges om støtte og kun at hyre mandskab fra indregistreringshavnens generelle tjenesteliste, såvel almindelige søfolk som særlige faggrupper. Kun de nationale bestemmelser om beskæftigelse af søfolk kan eventuelt medføre begrænsninger i anvendelsen af disse regler . . .«
Støtteordningen gav ligeledes mulighed for, at de sardiske myndigheder kunne bidrage til dækning af omkostningerne i forbindelse med leasing i tilfælde, hvor et rederi havde valgt at lease i stedet for at optage et lån. Dette bidrag er lig forskellen mellem de faktiske omkostninger i forbindelse med optagelse af et lån på et beløb svarende til den årlige tilbagebetalingsbyrde beregnet efter den kommercielle referencerentesats for rederivirksomheder i Italien og renteudgifterne i forbindelse med optagelse af lån på det samme beløb beregnet efter en sats på 5 % (et gennemsnitligt rentesatstilskud på ca. 10 % procentpoint). Ved kontraktens udløb kan fartøjer, for hvilke der er ydet bidrag, erhverves af leaseren for et beløb på 1 % af købsprisen.
Ifølge oplysningerne fra de sardiske myndigheder er der efter støtteordningens ikrafttrædelse i alt blevet udbetalt 12 697 450 000 ITL i forbindelse med lån og tilskud.
IV
Støtteordningen udgør statsstøtte efter traktatens artikel 92, stk. 1, af følgende grunde:
a) støttemodtagerne fritages for en finansiel byrde, der under normale forhold ville påhvile dem (almindelige markedsrenter og andre omkostninger i forbindelse med låntagning/leasing)
b) denne byrde finansieres ved hjælp af statsmidler (de sardiske myndigheder)
c) støtten er selektiv (den er forbeholdt skibsfartssektoren)
d) støtten påvirker samhandelen mellem medlemsstaterne.
Hvad litra d) ovenfor angår bemærkede Kommissionen i sin beslutning om at indlede proceduren i henhold til artikel 93, stk. 2, at 90 % af de varer, der transporteres til Sardinien fra medlemsstaterne og over 90 % af de varer, der transporteres fra Sardinien til medlemsstaterne transporteres ad søvejen. Desuden afvikles 65 % af turisttrafikken (passagerer og køretøjer) mellem Sardinien og medlemsstaterne af diverse rederier. De italienske myndigheder anfægtede i deres bemærkninger ikke disse tal, og gjorde heller ikke indsigelser mod, at støtteordningen blev betragtet som statsstøtte efter artikel 92, stk. 1.
V
Støtten er ulovlig, eftersom lov nr. 20/1951 undergik en væsentlig ændring ved lov nr. 11/1988 - altså efter EØF-traktatens ikrafttræden - uden at Kommissionen af de italienske myndigheder forinden var blevet informeret om disse ændringer, således som artikel 93, stk. 3, foreskriver.
VI
Ved traktatens artikel 92, stk. 1, er det fastsat, at støtte, der opfylder kriterierne i denne artikel, i princippet er uforenelig med fællesmarkedet.
I den foreliggende sag kan undtagelsesbestemmelserne i EF-traktatens artikel 92, stk. 2 og 3, ikke anvendes, da støtteordningen krænker grundlæggende principper i fællesskabsretten, nemlig: etableringsfriheden, traktatens artikel 52 og forbuddet mod forskelsbehandling på grundlag af nationalitet, jf. traktatens artikel 6 og artikel 48, stk. 2.
Hvad etableringsfriheden angår, kræver støtteordningen ikke alene, at støttemodtageren skal være etableret på Sardinien, men bl.a. også, at støttemodtagerens hovedsæde skal være beliggende på Sardinien. Endvidere stilles der krav om, at alle et støttemodtagende rederis skibe, altså ikke kun dem, der modtager støtte under ordningen, skal være indregistreret på Sardinien. Disse krav er i sig selv tilstrækkelige til at udgøre en overtrædelse af traktatens artikel 52, eftersom rederier, der er etableret på Sardinien, men hvis hovedsæde befinder sig andetsteds, eller hvis fartøjer er indregistreret andetsteds, automatisk er udelukket fra støtteordningen.
Med hensyn til forbuddet mod forskelsbehandling på grund af nationalitet indeholder støtteordningen krav om, at der for fartøjer på over 250 bruttoton skal beskæftiges et vist antal søfolk, der er indregistreret på tjenestelisten i det pågældende fartøjs (sardiske) indregistreringshavn. Denne regel er i virkeligheden et krav til det støttemodtagende rederi om at beskæftige et vist antal lokale søfolk, som i praksis vil være sardere, selv om andre søfolk objektivt set skulle være lige så eller mere egnede til at udføre de pågældende opgaver.
Det skal bemærkes, at de italienske myndigheder i deres bemærkninger ikke bestred Kommissionens ovenfor anførte argumenter for, at der var tale om en overtrædelse af traktatens artikel 6, 48, stk. 2, og 52.
Men selv om støtten ikke var i strid med grundlæggende principper i fællesskabsretten, ville den stadig være uforenelig med fællesmarkedet af de nedenfor anførte grunde.
I det foreliggende tilfælde kan undtagelsesbestemmelserne i traktatens artikel 92, stk. 2, ikke finde anvendelse, da støtteordningen ikke tilsigter at nå nogen af de deri anførte mål. De italienske myndigheder har da heller ikke påberåbt sig undtagelsesbestemmelser.
Traktatens artikel 92, stk. 3, omhandler støtte, der kan betragtes som forenelig med fællesmarkedet. Om der er tale om forenelighed med fællesmarkedet skal afgøres på baggrund af situationen for Fællesskabet som helhed og ikke på baggrund af blot en enkelt medlemsstats forhold. Med henblik på at sikre at fællesmarkedet fungerer korrekt og i betragtning af princippet i traktatens artikel 3, litra g), er det nødvendigt at fortolke undtagelsesbestemmelserne i artikel 92, stk. 3, strikt, når der skal tages stilling til støtteordninger og individuel støtte. Det er navnlig en forudsætning for undtagelsesbestemmelsernes anvendelse, at det godtgøres over for Kommissionen, at markedskræfterne alene, dvs. uden den pågældende støtte, ikke ville være tilstrækkelige til at få støttemodtagerne til at handle i overensstemmelse med et af målene i undtagelsesbestemmelserne.
At anvende undtagelsesbestemmelserne på støtte, der ikke bidrager til opfyldelsen af et sådant mål, eller i tilfælde, hvor støtten ikke er nødvendig med henblik herpå, ville være ensbetydende med at give fordele til industrier eller virksomheder i visse medlemsstater, idet disses finansielle situation herved styrkes kunstigt, og det ville påvirke samhandelen mellem medlemsstaterne og virke konkurrencefordrejende, uden at det ville kunne retfærdiggøres under henvisning til den fælles interesse, jf. traktatens artikel 92, stk. 3.
I henhold til artikel 92, stk. 3, litra a), er støtte til fremme af den økonomiske udvikling i områder, hvor levestandarden er usædvanlig lav, eller hvor der hersker en alvorlig underbeskæftigelse, undtaget. Skønt Sardinien er berettiget til regionalstøtte i henhold til artikel 92, stk. 3, litra a), blev den pågældende støtte ikke ydet i forbindelse med en støtteordning, hvis hovedformål var regionaludvikling, eftersom den er begrænset til rederier. Under alle omstændigheder kan undtagelsesbestemmelsen i artikel 92, stk. 3, ikke anvendes i forbindelse med støtteordninger, der, som den foreliggende, overtræder Fællesskabets retningslinjer for støtte til bestemte følsomme sektorer, såsom søtransport.
Hvad angår undtagelserne i artikel 92, stk. 3, litra b), kan hensigten med den foreliggende støtte ikke, hverken helt eller delvist, siges at være at fremme virkeliggørelsen af et vigtigt projekt af fælleseuropæisk interesse eller at afhjælpe en alvorlig forstyrrelse i den italienske økonomi. De italienske myndigheder har da heller ikke i de bemærkninger, de har fremsendt til Kommissionen, anmodet om en undtagelse på dette grundlag.
Med hensyn til undtagelsen i artikel 92, stk. 3, litra c), vedrørende støtte til fremme af udviklingen af visse erhvervsgrene ændrer støtteordningen samhandelsvilkårene på en måde, der strider mod den fælles interesse, eftersom:
- både retningslinjerne af 3. august 1989 (3) om statsstøtte til rederier og Fællesskabets retningslinjer for statsstøtte til søtransportsektoren (4) indeholder krav om, at støtte til rederier til bygning, ombygning eller reparation af fartøjer (som i det foreliggende tilfælde) skal udformes på en gennemsigtig måde med henblik på anvendelse af Fællesskabets forskrifter om kontraktrelateret skibsbygningsstøtte til værfter i Fællesskabet (Rådets forordning (EF) nr. 3094/95 (5), ændret ved forordning (EF) nr. 1904/96 (6)); dette krav gælder også, hvor støtten, som i det foreliggende tilfælde, ydes inden for et område, der kan henføres under artikel 92, stk. 3, litra a); den foreliggende støtteordning indeholder ingen mekanismer, der bevirker, at den er i overensstemmelse med Fællesskabets skibsbygningsbestemmelser
- en sådan støtte - hvad leasing af skibe angår - udgør driftsstøtte i en form, der ikke er tilladt hverken efter retningslinjerne fra 1989 eller retningslinjerne fra 1997.
VII
Sammenfattende må det altså siges, at den pågældende støtteordning er ulovlig og uforenelig med fællesmarkedet.
Ifølge de italienske myndigheder er der allerede truffet foranstaltninger til at gøre støtteordningen forenelig med fællesmarkedet bl.a. ved vedtagelsen af den sardiske regionallov nr. 9 af 15. februar 1996. Nærværende beslutning beskæftiger sig ikke med disse nye foranstaltninger.
Det er ikke desto mindre en kendsgerning, at der på meget favorable vilkår er ydet lån og indgået leasingarrangementer til et beløb af 12 697 450 000 ITL i perioden mellem vedtagelsen af regionallov nr. 11/1988 og nr. 9/1996.
Støtteelementet i disse låne-/leasingaftaler skal derfor tilbagebetales af modtagerne i overensstemmelse med bestemmelserne og procedurerne i italiensk ret, med påløbne renter fra den dag den ulovlige støtte blev udbetalt. Renterne beregnes efter referencesatsen for regionalstøtte.
Kommissionen har ikke været i stand til på egen hånd at beregne hverken omfanget af den støtte, der skal tilbagebetales af de enkelte støttemodtagere, eller det samlede støttebeløb, der skal tilbagebetales. De italienske myndigheder må derfor ved vedtagelsen af de gennemførelsesbestemmelser, der er påkrævet for at efterkomme nærværende beslutning, selv fastslå og derefter meddele Kommissionen, hvor stort et beløb der skal tilbagebetales af de enkelte støttemodtagere.
Denne beslutning foregriber ikke Kommissionens vurderinger af de foranstaltninger, Italien har meddelt Kommissionen med henblik på at bringe støtteordningen i overensstemmelse med fællesskabsretten. Her tænkes særlig på regionallov nr. 9/1996, der vil blive undersøgt særskilt -
VEDTAGET FØLGENDE BESLUTNING:
Artikel 1
De lån og leasingaftaler til et samlet beløb af 12 697 450 000 ITL, som er ydet til rederier i henhold til regionen Sardiniens regionallov nr. 20 af 15. maj 1951, ændret ved regionallov nr. 15 af 11. juli 1954 og nr. 11 af 4. juni 1988, indeholder elementer, der udgør statsstøtte efter artikel 92, stk. 1, og er ulovlige, eftersom de er ydet i strid med EF-traktatens artikel 93, stk. 3.
Ovennævnte låne- og leasingaftaler er uforenelige med fællesmarkedet, eftersom de ikke opfylder betingelserne for, at de undtagelser fra traktatens artikel 92, stk. 1, der er fastsat i artikel 92, stk. 2 og 3, kan finde anvendelse.
Artikel 2
Italien skal sørge for, at alle støttemodtagere, der har nydt godt af de i artikel 1 omhandlede låne- eller leasingkontrakter, tilbagebetaler et beløb, der svarer til forskellen mellem de samlede renteudgifter og/eller andre omkostninger, som den pågældende støttemodtager skulle have betalt i forbindelse med låne-/leasingaftalen på de almindelige markedsvilkår, der var gældende på den dato, låne-/leasingaftalen blev indgået, og de samlede renteudgifter og/eller andre omkostninger, som støttemodtageren faktisk har betalt i forbindelse med den indgåede låne-/leasingaftale.
Hvis en låne-/leasingkontrakt stadig løber på datoen for vedtagelsen af denne beslutning, skal Italien sikre, at aftalen i den resterende løbetid gennemføres på almindelige markedsvilkår. Ud over at sikre, at det i stk. 1 omhandlede beløb tilbagebetales, skal de italienske myndigheder opkræve renter af dette beløb fra den dag, det pågældende lån/den pågældende leasing blev indrømmet/indgået. Rentesatsen beregnes efter den referencesats, der anvendes af Kommissionen i forbindelse med regionalstøtte.
Artikel 3
Italien underretter senest to måneder efter meddelelsen af denne beslutning Kommissionen om de foranstaltninger, Italien har truffet for at efterkomme den.
Artikel 4
Denne beslutning er rettet til Den Italienske Republik.
Udfærdiget i Bruxelles, den 21. oktober 1997.
KOMISSION PÄÄTÖS,
tehty 21 päivänä lokakuuta 1997,
Sardinian alueen (Italia) Sardinian meriliikenteelle myöntämästä tuesta (Ainoastaan italiankielinen teksti on todistusvoimainen) (ETA:n kannalta merkityksellinen teksti) (98/95/EY)
EUROOPAN YHTEISÖJEN KOMISSIO, joka
ottaa huomioon Euroopan yhteisön perustamissopimuksen ja erityisesti sen 93 artiklan 2 kohdan ensimmäisen alakohdan,
ottaa huomioon Euroopan talousalueesta tehdyn sopimuksen ja erityisesti sen 62 artiklan 1 kohdan a alakohdan,
on antanut asianomaisille osapuolille edellä mainittujen artiklojen mukaisesti mahdollisuuden esittää huomautuksensa (1),
sekä katsoo seuraavaa:
I
Komissio ilmoitti Italian viranomaisille 24 päivänä kesäkuuta 1996 päivätyllä kirjeellä (2) päätöksestään aloittaa EY:n perustamissopimuksen 93 artiklan 2 kohdan mukainen Sardinian alueen laitonta meriliikenteen tukijärjestelmää koskeva menettely.
Menettelyn aloittamisen yhteydessä komissio ilmaisi käytettävissään oleviin tietoihin perustuvat tuen soveltumista yhteismarkkinoille koskevat vakavat epäilynsä, joiden syyt ovat seuraavat:
- tukijärjestelmä sisälsi määräyksiä, joihin liittyi kansalaisuuteen perustuvaa syrjintää, koska meriliikenteen harjoittajat muun muassa velvoitettiin tuen käytännön ehtona palkkaamaan aluksiinsa sardinialaista miehistöä;
- järjestelmä oli sijoittautumisvapauden periaatteen vastainen, koska tuen saamisen ehtona oli muun muassa, että liikenteenharjoittajien päätoimipaikan oli oltava Sardiniassa;
- järjestelmä sisälsi tukea aluksiin tehtävien investointien helpottamiseksi siten, että sillä saatetaan rikkoa yhteisön sääntöjä.
II
Menettelyn aloittamisen jälkeen Italian hallitus esitti komissiolle huomautuksensa 31 päivänä lokakuuta 1996 päivätyllä kirjeellä. Sardinian viranomaiset esittivät huomautuksensa 11 päivänä lokakuuta 1996 ja 22 päivänä tammikuuta 1997 päivätyillä kirjeillä.
Muut jäsenvaltiot tai kolmannet osapuolet eivät esittäneet huomautuksia kuukauden määräajan kuluessa menettelyn aloittamista koskevan päätöksen julkaisemisesta. Todettakoon kuitenkin, että muutamat kolmannet osapuolet esittivät huomautuksia tämän määräajan jälkeen.
Italian ja Sardinian viranomaiset eivät kiistäneet komission esittämiä vastalauseita. Viranomaiset myös ilmoittivat komissiolle tukijärjestelmään tehdyistä muutoksista, joissa komission esittämät vastalauseet oli niiden mukaan otettu huomioon. Näiden muutoksien tärkeä osa on 15 päivänä helmikuuta 1996 annettu alueellinen laki N:o 9. On huomattava, että tämä päätös ei koske kyseisiä muutoksia, vuoden 1996 laki mukaan lukien, ja että niitä käsitellään erikseen.
III
Komissio sai tietoonsa kyseisen tukijärjestelmän valituksesta, joka koski tukijärjestelmän soveltamistapausta.
Tukijärjestelmä on otettu käyttöön 15 päivänä toukokuuta 1951 annetulla Sardinian alueellisella lailla N:o 20, jota on myöhemmin muutettu 11 päivänä heinäkuuta 1954 annetulla alueellisella lailla N:o 15 ja 4 päivänä kesäkuuta 1988 annetulla alueellisella lailla N:o 11.
Laissa N:o 20/1951, sellaisena kuin se on muutettuna lailla N:o 15/1954, jäljempänä laki N:o 20/1951, säädettiin rahaston perustamisesta lainojen myöntämiseksi laivayhtiöille, jotka aikoivat rakentaa, hankkia, muuttaa rakenteellisesti tai korjata aluksia. Kyseisiä lainoja oli tarkoitus myöntää ainoastaan sellaisille yrityksille, joiden päätoimipaikka, verotuspaikka ja rekisteröintisatama olivat Sardinian alueella. Lainat eivät saaneet ylittää 20:tä prosenttia investoinneista, kun kyseessä oli aluksen rakentaminen, rakenteen muuttaminen tai korjaaminen, jos hakija oli jo saanut kyseiseen työhön tukea kyseisenä ajankohtana voimassa olevan kansallisen lainsäädännön perusteella. Jos tällaista tukea ei ollut saatu kansallisen lainsäädännön perusteella, lainat eivät saaneet ylittää 60:tä prosenttia investoinnista.
Korko, palkkio ja muut lainakulut eivät lain N:o 20/1951 mukaan saaneet ylittää 4,5:ta prosenttia lainapääomasta vuodessa, jos myös kansallisen lainsäädännön mukaista tukea oli saatu, eivätkä 3,5:ta prosenttia, jos tällaista tukea ei ollut saatu (keskimääräinen korkotuki 10-12 prosenttiyksikköä). Pääoma oli maksettava takaisin enintään kahtenatoista vuosittaisena eränä, joista ensimmäinen maksettiin kolmantena vuonna sen jälkeen, kun laiva, jota varten laina oli myönnetty, oli otettu käyttöön.
Lailla N:o 20/1951 perustettuun tukijärjestelmään tehtiin alueellisella lailla N:o 11/1988 huomattavia muutoksia. Italian hallitus ei ilmoittanut vuonna 1988 tehtyjä muutoksia EY:n perustamissopimuksen 93 artiklan 3 kohdan mukaisesti komissiolle, joten muutettu tukijärjestelmä jäljempänä "tukijärjestelmä" oli ilmoittamatta jätettyä tukea, kuten komissio totesi päätöksessään 93 artiklan 2 kohdan mukaisen menettelyn aloittamisesta. Italian hallitus ei huomautuksissaan kiistänyt tätä päätelmää.
Tukijärjestelmässä tuen myöntämisen ehdoksi asetettiin seuraavat tuensaajayrityksiä koskevat vaatimukset:
"a) yrityksen päätoimipaikka, keskushallinto ja meriliikennetoiminta ja, soveltuvissa tapauksissa, tärkeimmät varastot ja varikot sekä yrityksen toimintaa tukevat laitteet sijaitsivat pysyvästi jossakin alueen satamassa;
b) kaikki yrityksen omistamat alukset on ilmoitettu rekisteriin alueen satamissa;
c) yritys käyttää alueen satamia liikennetoimintansa keskuspaikkana ja pitää niitä kyseiseen toimintaan liittyvinä tavanomaisina käyntisataminaan, ja että mahdollisen säännöllisen liikenteen päätesatamana tai säännöllisenä käyntisatamana on oltava yksi tai useampi alueen satamista;
d) yritys sitoutuu teettämään kunnostustöitä alueen satamissa, mikäli telakoilla on tarvittava toimintakapasiteetti eikä töille ole force majeure -esteitä, pakollisista leasingsopimuksen ehdoista johtuvia esteitä tai ilmeisiä taloudellisia tai ajallisia esteitä;
e) yritys velvoitetaan kokoamaan bruttovetoisuudeltaan yli 250 tonnin aluksia varten erityismiehitys, joka kattaa kaikki tukihakemuksen kohteena olevan aluksen miehityksessä tarvittavat miehistöluokat ja johon kuuluu ainoastaan rekisteröintisataman yleiseen merimiesluetteloon merkittyjä miehistön jäseniä, sekä palkkaamaan kyseisistä luetteloista tarvittava yleinen ja erityinen miehistö, ainoina rajoittavina tekijöinä miehistön palkkaamista koskevat kansalliset säännökset . . ."
Tukijärjestelmässä Sardinian viranomaisille annettiin myös mahdollisuus myöntää avustusta leasingkustannuksiin, jos laivayhtiö käytti lainan sijaan leasingsopimusta. Avustus on yhtä suuri kuin vuosittaista takaisinmaksua vastaavan summan lainaamisesta aiheutuvien, Italian laivayhtiöihin sovellettavan kaupallisen viitekoron mukaan laskettavien nykyisten kustannusten sekä saman summan lainaamisesta aiheutuvien, 5 prosentin korolla laskettavien kustannusten (keskimääräinen korkotuki noin 10 prosenttiyksikköä) välinen erotus. Sopimuksen päättyessä leasingoikeuden haltija voi hankkia omistukseensa alukset, joita varten avustusta on maksettu, yhtä prosenttia ostohinnasta vastaavalla rahamäärällä.
Sardinian viranomaisten toimittamien tietojen mukaan tukijärjestelmää on sen tultua voimaan vuonna 1988 käytetty laina- tai leasingsopimuksien tekemiseen yhteensä 12 697 450 000 liiran arvosta.
IV
Tukijärjestelmä on EY:n perustamissopimuksen 92 artiklan 1 kohdassa tarkoitettua valtiontukea, koska:
a) tukea saavat yritykset vapautuvat rahoituksellisesta rasitteesta, joka niihin tavallisesti kohdistuisi (tavanomainen kaupallinen korkokanta ja muut laina- ja leasingsopimuksiin liittyvät maksut);
b) tämä rasite maksetaan valtion varoista (Sardinian viranomaiset);
c) tuki on valikoivaa (se on suunnattu vain laivaliikenteelle);
d) tuki vaikuttaa jäsenvaltioiden väliseen kauppaan.
Edellä olevan d kohdan osalta menettelyn aloittamista koskevassa päätöksessä huomautettiin, että yli 90 prosenttia Sardiniaan menevistä jäsenvaltioiden tuotteista kuljetetaan meritse ja että yli 90 prosenttia jäsenvaltioihin tulevista Sardiniasta peräisin olevista tuotteista kuljetetaan samalla tavoin. Lisäksi huomautettiin, että laivayhtiöt hoitavat 65 prosenttia yhteisön ja Sardinian välisestä turistiliikenteestä (matkustajat ja autot). Italian viranomaiset eivät huomautuksissaan kiistäneet edellä mainittuja lukuja eivätkä tukijärjestelmän luokittelua 92 artiklan 1 kohdassa tarkoitetuksi valtiontueksi.
V
Tukijärjestelmä on laiton, koska lakia N:o 20/1951 muutettiin merkittävästi lailla N:o 11/1988 eli ETY:n perustamissopimuksen voimaantulon jälkeen ilman, että Italian viranomaiset olisivat 93 artiklan 3 kohdan mukaisesti ennalta ilmoittaneet tästä muutoksesta komissiolle.
VI
Perustamissopimuksen 92 artiklan 1 kohdassa määrätään, että siinä vahvistettuja perusteita vastaava tuki ei periaatteessa sovellu yhteismarkkinoille.
Tarkasteltavana olevaan tapaukseen ei voida soveltaa perustamissopimuksen 92 artiklan 2 ja 3 kohdassa mainittuja poikkeuksia, koska tuella rikotaan yhteisön oikeuden perusperiaatteita: sijoittautumisvapautta (perustamissopimuksen 52 artikla) ja kansalaisuuteen perustuvan syrjinnän kieltoa (perustamissopimuksen 6 artikla ja 48 artiklan 2 kohta).
Sijoittautumisvapauden osalta tukijärjestelmässä ei edellytetä ainoastaan tuen saajan sijoittautumista Sardiniaan, vaan myös muun muassa tuensaajan päätoimipaikan sijaintia Sardiniassa. Lisäksi vaaditaan, että kaikki tuensaajayrityksen alukset - ei yksinomaan järjestelmän mukaista tukea saavat alukset - on rekisteröitävä Sardiniassa. Jo näillä vaatimuksilla rikotaan perustamissopimuksen 52 artiklaa, koska Sardiniaan sijoittautuneet yritykset, joiden päätoimipaikka sijaitsee muualla tai joiden aluksia on rekisteröity muualla, jäävät ilman tukea.
Kansalaisuuteen perustuvan syrjinnän osalta tukijärjestelmässä edellytetään, että bruttovetoisuudeltaan yli 250 tonnin aluksien miehistössä on oltava vähimmäisosuus merimiehiä, jotka on merkitty aluksen (sardinialaisen) rekisteröintisataman yleiseen merimiesluetteloon. Tämä vaatimus on itse asiassa tukea saavalle yritykselle asetettu velvoite palkata tietty kiintiö paikallisia merimiehiä, jotka ovat käytännössä sardinialaisia, vaikka muut merimiehet olisivat puolueettomasti arvioiden yhtä sopivia tai sopivampia suorittamaan tarvittavia tehtäviä.
On huomattava, että Italian viranomaiset eivät huomautuksissaan kiistäneet komission edellä esitettyjä väitteitä, jotka koskevat perustamissopimuksen 6 artiklan, 48 artiklan 2 kohdan ja 52 artiklan rikkomista.
Vaikka tuki ei olisikaan ristiriidassa yhteisön oikeuden perusperiaatteiden kanssa, se ei kuitenkaan jäljempänä mainittujen syiden vuoksi soveltuisi yhteismarkkinoille.
Tarkasteltavana olevassa tapauksessa ei voida soveltaa perustamissopimuksen 92 artiklan 2 kohdassa mainittuja poikkeuksia, koska tukijärjestelmä ei ole tarkoitettu kyseisessä kohdassa tarkoitettujen tavoitteiden saavuttamiseen. Italian viranomaiset eivät myöskään ole pyytäneet kyseisen poikkeuksen soveltamista.
Perustamissopimuksen 92 artiklan 3 kohdassa luetellaan tuet, joita voidaan pitää yhteismarkkinoille soveltuvina. Tuen ja perustamissopimuksen yhteensopivuus on määritettävä koko yhteisön eikä yksittäisen jäsenvaltion kannalta. Yhteismarkkinoiden asianmukaisen toimivuuden takaamiseksi ja ottaen huomioon perustamissopimuksen 3 artiklan g kohdassa määrätty periaate, 92 artiklan 3 kohdassa mainittuja poikkeuksia on tulkittava suppeasti tarkasteltaessa mitä tahansa tukijärjestelmää tai yksittäistä tukea. Erityisesti niitä voidaan soveltaa vain, jos komissio on vakuuttunut siitä, että ilman tukea markkinavoimat eivät yksinään kykenisi ohjaamaan tuen saajia toimiaan tavalla, joka edistäisi joidenkin mainituissa poikkeuksissa mainittujen tavoitteiden saavuttamista.
Poikkeusten soveltaminen tukeen, joka ei edistä tällaisia tavoitteita, tai tapauksissa, joissa tuki ei ole kyseisen tavoitteen kannalta tarpeen, merkitsisi etujen myöntämistä tiettyjen jäsenvaltioiden tuotannonaloille tai yrityksille, joiden rahoituksellinen asema vahvistuisi keinotekoisesti, sekä jäsenvaltioiden väliseen kauppaan vaikuttamista ja kilpailun vääristämistä ilman perustamissopimuksen 92 artiklan 3 kohdassa määrättyjä yhteiseen etuun perustuvia syitä.
Perustamissopimuksen 92 artiklan 3 kohdan a alakohdassa myönnetään poikkeus tuelle, jota myönnetään kehityksen edistämiseen alueilla, joilla elintaso on poikkeuksellisen alhainen tai joilla vajaatyöllisyys on vakava ongelma. Vaikka Sardinialla on oikeus 92 artiklan 3 kohdan a alakohdan mukaiseen aluetukeen, tarkasteltavana olevaa tukea ei myönnetty ensisijaisesti alueellisen kehityksen edistämiseksi tarkoitetun tukijärjestelmän mukaisena, koska se on rajoitettu koskemaan laivaliikennettä. Joka tapauksessa 92 artiklan 3 kohtaa ei sovelleta tukijärjestelmään, joka tarkasteltavana olevan järjestelmän tavoin on ristiriidassa erityisen aroille aloille, kuten meriliikenteelle, annettavaa tukea koskevien yhteisön suuntaviivojen kanssa.
Mitä perustamissopimuksen 92 artiklan 3 kohdan b alakohdassa mainittuihin poikkeuksiin tulee, tarkasteltavana olevaa tukea ei ole tarkoitettu yhteistä etua koskevan tärkeän hankkeen edistämiseen eikä Italian taloudessa olevan vakavan häiriön poistamiseen, eikä siihen myöskään sisälly kyseisiin hankkeisiin kuuluvia piirteitä. Lisäksi Italian viranomaiset eivät ole komissiolle esittämissään huomautuksissa pyytäneet vapautuksen myöntämistä näillä perusteilla.
Perustamissopimuksen 92 artiklan 3 kohdan c alakohdassa mainittujen tietyn taloudellisen toiminnan kehityksen edistämistä koskevien poikkeuksien osalta tukijärjestelmä vaikuttaa kauppaan tavalla, joka on yhteisen edun vastainen, koska:
- sekä 3 päivänä elokuuta 1989 annetussa laivayhtiöiden valtiontukea koskevissa suuntaviivoissa (3) että meriliikenteen valtiontukea koskevissa yhteisön suuntaviivoissa (4) meriliikenteen valtiontuelle edellytetään, että laivayhtiöille varattu tuki alusten rakentamista, rakenteen muuttamista tai korjausta varten (kuten tarkasteltavana olevassa tapauksessa) esitetään avoimuutta noudattaen sovelletaessa yhteisön telakoille myönnettävää sopimuspohjaista laivanrakennusteollisuuden tukea koskevaa neuvoston lainsäädäntöä (neuvoston asetus (EY) N:o 3094/95 (5) sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella (EY) N:o 1904/96 (6)); kyseistä vaatimusta sovelletaan myös silloin, kun tukea myönnetään käsiteltävänä olevan tapauksen tavoin alueella, jolla on 92 artiklan 3 kohdan a alakohdassa määrätty asema; tarkasteltavana oleva tukijärjestelmä ei sisällä mekanismia, jolla varmistettaisiin edellä mainittujen yhteisön säännösten mukaisuus;
- aluksia koskevien leasingsopimusten osalta kyseinen tuki on sen tyyppistä toimintatukea, joka ei ole vuoden 1989 eikä vuoden 1997 suuntaviivojen mukaan sallittu.
VII
Näin ollen voidaan päätellä, että kyseinen tukijärjestelmä on laiton eikä sovellu yhteismarkkinoille.
Italian viranomaisten mukaan järjestelyt on jo toteutettu tukijärjestelmän muuttamiseksi yhteismarkkinoille soveltuvaksi muun muassa 15 päivänä helmikuuta 1996 Sardinian alueellisella lailla N:o 9. Tämä päätös ei koske näitä uusia järjestelyjä.
Tosiasiaksi kuitenkin jää, että yhteensä 12 697 450 000 Italian liiran laina- ja leasingsopimukset on tehty tavanomaista edullisemmin ehdoin alueellisten lakien N:o 11/1988 ja N:o 9/1996 välisenä aikana.
Tuen saajien on palautettava kyseisten laina- ja leasingsopimusten tukiosuus Italian lakiin sisältyvien menettelyjen ja säännösten mukaisesti korkoineen siitä päivästä, jona laiton tuki on maksettu. Korko on laskettava alueellisen tuen viitekorkoa käyttäen.
Komissio ei ole voinut määrittää itse kultakin tuen saajalta takaisin perittävän tukiosuuden määrää eikä kaikilta tuen saajilta takaisin perittävän tuen kokonaismäärää. Tästä syystä Italian viranomaisten on tämän päätöksen noudattamiseksi vaadittavia täytäntöönpanotoimenpiteitä toteuttaessaan itse määritettävä kultakin tuen saajalta takaisin perittävä määrä ja ilmoitettava se komissiolle.
Tämä päätös ei rajoita mahdollisia komission päätöksiä Italian ilmoittamista järjestelyistä, jotka tähtäävät kyseisen tukijärjestelmän muuttamiseen yhteisön lainsäädännön mukaiseksi, ja erityisesti alueellista laista N:o 9/1996. Tätä lakia tarkastellaan erikseen.
ON TEHNYT TÄMÄN PÄÄTÖKSEN:
1 artikla
Laina-/leasingsopimukset, joiden kokonaismäärä on 12 697 450 000 Italian liiraa ja jotka on tehty meriliikenteen alalla toimivien yritysten kanssa 15 päivänä toukokuuta 1951 annetun Sardinian alueen alueellisen lain N:o 20 mukaisesti, sellaisena kuin se on muutettuna 11 päivänä heinäkuuta 1954 annetulla alueellisella lailla N:o 15 ja 4 päivänä kesäkuuta 1988 annetulla alueellisella lailla N:o 11, sisältävät osia, jotka ovat perustamissopimuksen 92 artiklan 1 kohdassa tarkoitettua valtiontukea ja ovat laittomia, koska ne on myönnetty perustamissopimuksen 93 artiklan 3 kohdan vastaisesti.
Edellä mainitut laina-/leasingsopimukset eivät sovellu yhteismarkkinoille, koska ne eivät täytä perustamissopimuksen 92 artiklan 2 ja 3 kohdassa mainittuja edellytyksiä 92 artiklan 1 kohdan määräyksistä poikkeamiseksi.
2 artikla
Italian on perittävä takaisin kultakin 1 artiklassa tarkoitetun laina-/leasingsopimuksen edunsaajalta määrä, joka vastaa toisaalta koron ja/tai muiden maksujen kokonaismäärän, jotka kyseinen edunsaaja olisi maksanut sopimuksentekopäivänä sovelletuin tavanomaisin markkinaehdoin tehdystä laina-/leasingsopimuksesta, ja toisaalta edunsaajan laina-/leasingsopimuksesta tosiasiallisesti maksamien korkojen ja/tai muiden maksujen kokonaismäärän välistä erotusta.
Jos laina-/leasingsopimuksen hoitaminen on tämän päätöksen tekopäivänä edelleen kesken, Italian on varmistettava, että lainansaaja/leasingsopimuksen edunhaltija hoitaa loput laina-/leasingsopimuksesta tavanomaisin markkinaehdoin. Edellä ensimmäisessä kohdassa tarkoitetun määrän takaisin perimisen lisäksi Italian viranomaisten on perittävä edellä mainitusta määrästä korkoa laina/leasingsopimuksen tekemispäivästä alkaen. Korko on laskettava viitekoron mukaisesti, jota komissio käyttää aluetuen laskemisessa.
3 artikla
Italian on kahden kuukauden kuluessa tämän päätöksen tiedoksiantamisesta ilmoitettava komissiolle toimenpiteistä, jotka se on toteuttanut tämän päätöksen noudattamiseksi.
4 artikla
Tämä päätös on osoitettu Italian tasavallalle.
Tehty Brysselissä 21 päivänä lokakuuta 1997.