KOMISSIONENS BESLUTNING
af 2. marts 2005
om italiens støtteordning for en reform af erhvervsuddannelsesinstitutionerne
(meddelt under nummer K(2005) 429)
(Kun den italienske udgave er autentisk)
(EØS-relevant tekst)
(2006/225/EF)
KOMMISSIONEN FOR DE EUROPÆISKE FÆLLESSKABER HAR -
under henvisning til traktaten om oprettelse af Det Europæiske Fællesskab, særlig artikel 88, stk. 2, første afsnit,
under henvisning til aftalen om Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde, særlig artikel 62, stk. 1, litra a),
under henvisning til beslutning C(2003)793 endelig (1), hvorved Kommissionen indledte proceduren efter traktatens artikel 88, stk. 2, med hensyn til støttesag nr. C22/2003 (ex NN168/2002),
efter at have opfordret interesserede parter til at fremsætte bemærkninger, jf. ovennævnte bestemmelser, under henvisning til disse bemærkninger, og
ud fra følgende betragtninger:
I. SAGSFORLØB
(1)
Ved brev af 27. maj 2002, der blev registreret den 31. maj 2002 (A/14263), modtog Kommissionen en klage over afgørelse nr. 57-5400 af 25. februar 2002, der var truffet af de regionale myndigheder i Piemonte.
(2)
De italienske myndigheder blev anmodet om yderligere oplysninger ved brev D/55115 af 13. september 2002. Klageren, der blev underrettet om opfølgningen af klagen ved Kommissionens brev D/55127 af 16. september 2002, fremsatte supplerende oplysninger ved brev A/38090 af 5. november 2002.
(3)
De italienske myndigheder svarede ved brev nr. 12998 af 24. oktober 2002, der blev registreret den 8. november 2002 (A/38204).
(4)
Ved brev af 21. marts 2003 (SG(2003)D/229057) meddelte Kommissionen Italien, at den havde besluttet at indlede den formelle undersøgelsesprocedure efter traktatens artikel 88, stk. 2, med hensyn til ovennævnte støtteordning, der blev anvendt i stort set hele Italien, og ikke kun i regionen Piemonte.
(5)
Kommissionens beslutning om at indlede proceduren blev offentliggjort i Den Europæiske Unions Tidende (2). Kommissionen opfordrede i denne forbindelse andre interesserede parter til at fremsætte bemærkninger.
(6)
Ved brev af 6. juni 2003 (A/33954) modtog Kommissionen bemærkninger fra andre interesserede parter og videregav dem til Italien ved brev D/55630 af 4.9.2003. Italien anmodede ved brev A/37007 af 10. oktober 2003 om en forlængelse af svarfristen og sendte sine bemærkninger ved brev A/37736 af 11. november 2003.
(7)
Efter et møde mellem de italienske myndigheder og Kommissionens tjenestegrene den 16. april 2003 sendte Italien ved brev A/34148 af 13. juni 2003 sine bemærkninger til indledningen af proceduren.
(8)
Ved brev af 18. december 2003 (D/58151) anmodede Kommissionen Italien om yderligere oplysninger.
(9)
De italienske myndigheder anmodede ved brev A/31204 af 19. februar 2004 om en forlængelse af fristen, hvilket Kommissionen godkendte ved brev D/51435 af 26. februar 2004. De ønskede oplysninger blev fremsendt ved brev A/32487 af 7. april 2004 og brev A/32628 af 14. april 2004.
II. DETALJERET BESKRIVELSE AF STØTTEN
(10)
Ifølge klageren var der ydet ulovlig støtte til visse erhvervsuddannelsesinstitutioner i regionen Piemonte i henhold til afgørelse nr. 57-5400, der blev truffet af de regionale myndigheder i Piemonte den 25. februar 2002, og som var gennemført i strid med traktatens artikel 88, stk. 3.
(11)
Det fremgik dog umiddelbart af den dokumentation, der var vedlagt de italienske myndigheders svar på Kommissionens anmodning om yderligere oplysninger (A/38204), at regionen Piemonte med afgørelse 57-5400/2002, der var årsag til klagen, blot havde gennemført ministerielt dekret 173/2001 (i det følgende benævnt dekret 173/2001) og især et af dets delprogrammer, nemlig »tilskud til indfrielse af gamle forpligtelser«.
(12)
Støtten over ovennævnte delprogram skal fortrinsvis anvendes til tilbagebetaling af uddannelsesinstitutionernes gæld i form af renteomkostninger og lønkrav, og ydes som tilskud, der ikke skal tilbagebetales. Støtten kan ydes til erhvervsuddannelsesinstitutioner uanset deres organisationsform, dvs. både til institutioner, der arbejder med gevinst for øje, og til almennyttige institutioner. Store uddannelsesinstitutioner er heller ikke udelukket.
(13)
Dekret 173/2001 omfatter også andre delprogrammer, som anført nedenfor:
a)
»incitamenter til frivillig personaleafgang«
b)
»tilpasning af bygninger og udstyr efter de obligatoriske sikkerhedsregler og af hensyn til handicappede«
c)
»tilpasning af IT-systemer«
d)
»uddannelse af undervisningspersonalet med henblik på opfyldelse af godkendelseskriterierne«.
(14)
De italienske myndigheder bekræftede ved brev A/38204 af 8. november 2002, at støtten blev ydet over en national fond på i alt 180 mia. ITL (ca. 93 mio. EUR), der var fordelt mellem de forskellige italienske regioner i henhold til dekret 173/2001. Dette dekret indeholder gennemførelsesbestemmelserne til lov nr. 388 af 23. december 2000 om »bestemmelser om opstilling af statens årlige og flerårige budgetter (finanslov 2001)« (i det følgende benævnt lov 388/2000), som i artikel 118, stk. 9, indeholder bestemmelse om en reform af erhvervsuddannelsesinstitutionerne med henblik på godkendelse.
(15)
Ved det brev, der er omhandlet i nr. 14, bekræftede de italienske myndigheder desuden, at de ikke betragtede foranstaltningen som statsstøtte, da den efter deres opfattelse var af generel interesse og ikke havde til formål at støtte kommercielle aktiviteter.
(16)
Italien har desuden fremført, at den godkendelsesordning, der skulle indføres, i hvert fald i praksis var forbundet med en reform af erhvervsuddannelsesinstitutionerne gennem den aftale mellem staten og regionerne, der blev indgået i maj 2000 på grundlag af artikel 17 i lov nr. 196 af 24. juni 1997 om »regler for fremme af beskæftigelsen« (i det følgende benævnt lov 196/97). Dette blev stadfæstet ved artikel 118, stk. 9, i lov 388/2000, der blev gennemført ved dekret 173/2001.
(17)
Ifølge Italien tog støtten til uddannelsesinstitutionerne sigte på at fjerne støttemodtagernes organisatoriske mangler, som ville kunne skade godkendelsesprocessen. Det forholder sig nemlig sådan, at det med virkning fra juli 2003 principielt kun er de godkendte erhvervsuddannelsesinstitutioner, der må gennemføre offentligt finansierede erhvervsuddannelsesaktiviteter.
(18)
På den anden side havde erhvervsuddannelsesinstitutionerne allerede fra 1997 mulighed for at tilbyde en slags »privat« faglig uddannelse - dvs. konkurrenceudsatte, kommercielle uddannelsesaktiviteter - som følge af udbygningen af det relevante nationale retsgrundlag (i det foreliggende tilfælde den såkaldte »pacchetto Treu«: lov nr. 144 af 17. maj 1999 om »investeringsforanstaltninger, bemyndigelse af regeringen til at omlægge beskæftigelsesincitamenterne og reglerne for INAIL, samt bestemmelser om reform af socialsikringsinstitutterne«, og aftalen mellem staten og regionerne af marts 2000), og i mange tilfælde udnyttede de også denne mulighed i praksis.
(19)
Ifølge Italien har den pågældende foranstaltning dog ikke medført nogen konkurrencemæssig fordel, da den tager sigte på at beskytte de traditionelle uddannelsesinstitutioners erfaringer og knowhow (det er f.eks. en af forudsætningerne for at modtage støtte, at der er indgået en aftale med de offentlige finansieringsinstitutter med en minimumløbetid på mellem 3 og 5 år), ligesom støtten var nødvendig i denne fase, for at uddannelsesinstitutionerne kunne opfylde betingelserne for godkendelse, så de kunne fortsætte deres uddannelsesvirksomhed på et liberaliseret marked. Disse institutioner, der i de fleste tilfælde kun opererer på lokalt plan, ville heller ikke kunne påvirke samhandelen.
(20)
Med hensyn til gennemførelsen af den pågældende foranstaltning på det italienske territorium fremgår det af Italiens oplysninger, at regionerne Friuli- Venezia Giulia, Sicilia og Campania ikke har gennemført ordningen, og at Sardegna og den autonome provins Trento har gennemført foranstaltningen på grundlag af Kommissionens forordning (EF) nr. 69/2001 af 12. januar 2001 om anvendelse af EF-traktatens artikel 87 og 88 på de minimis-støtte (3) (i det følgende benævnt »de minimis-forordningen«). Regionerne Toscana og Umbria har valgt den samme løsning efter indledningen af proceduren i denne sag. Det er kun den autonome provins Bolzano, der ikke har modtaget nogen form for støtte i henhold til dekret 173/2001, og denne provins har derfor slet ikke gennemført foranstaltningen. Andre regioner har i virkeligheden kun gennemført de pågældende delprogrammer til en vis grad.
III. BAGGRUND FOR INDLEDNING AF PROCEDUREN
(21)
Kommissionen bemærker for det første, at det kun er erhvervsuddannelsesinstitutioner, der kan modtage støtten, som ydes via en fond, der udtrykkeligt er oprettet ved en national bestemmelse. Endvidere udvælges disse institutioner på grundlag af særlige kriterier, der fastlægges af regionerne, og det må derfor konstateres, at den pågældende foranstaltning er selektiv og indebærer anvendelse af statsmidler.
(22)
For det andet har Kommissionen udtrykt stærk tvivl om, hvorvidt erhvervsuddannelse som helhed kan betragtes som en almengyldig aktivitet uden kommercielt formål, som de italienske myndigheder hævdede i begyndelsen. Kommissionen har i denne forbindelse givet udtryk for, at disse tilskud kunne forbedre støttemodtagernes finansielle situation ved at nedbringe de omkostninger, som støttemodtagerne normalt selv skulle have afholdt.
(23)
Endelig kan det ikke udelukkes, at nogle erhvervsuddannelsesinstitutioner opererer på EU-plan, selv om samhandelen mellem medlemsstaterne formodentlig kun i begrænset omfang omfatter uddannelse. Disse institutioner kunne være interesserede i at komme ind på det italienske marked.
(24)
Kommissionen har derfor fastslået, at den pågældende foranstaltning kan betragtes som statsstøtte efter traktatens artikel 87, stk. 1.
(25)
Hvis foranstaltningen skal betragtes som statsstøtte, skal den vurderes på grundlag af traktatens bestemmelser og de øvrige relevante EU-regler.
(26)
Kommissionen har i denne forbindelse givet udtryk for, at støtten til »tilpasning af bygninger og udstyr« kun kan fritages delvis, i det omfang den ydes til dækning af ekstraomkostninger i forbindelse med ansættelse af handicappede. Tilsvarende kan støtten til »uddannelse af undervisningspersonalet« fritages, hvis den opfylder kriterierne i Kommissionens forordning (EF) nr. 68/2001 af 12. januar 2001 om anvendelse af EF-traktatens artikel 87 og 88 på uddannelsesstøtte (4).
(27)
Derimod mener Kommissionen, at alle de øvrige delprogrammer på nuværende tidspunkt må betragtes som driftsstøtte og derfor ikke kan undtages efter nogen bestemmelser i traktaten.
IV. BEMÆRKNINGER FRA INTERESSEREDE PARTER
(28)
Kommissionen har kun modtaget bemærkninger fra en italiensk erhvervsuddannelsesinstitution, der er særdeles aktiv, på i hvert fald nationalt plan, og som også er omfattet af den pågældende foranstaltning.
(29)
Selv om denne uddannelsesinstitution er af den opfattelse, at de italienske regler for adgang til markedet for faglig uddannelse er de samme for både italienske virksomheder og andre EU-virksomheder, bemærker den også, at uddannelsesinstitutionerne for at kunne drive uddannelsesvirksomhed med offentlige midler i praksis skal have opnået en vis effektivitet ved sin tidligere virksomhed og have nære forbindelser til samfundet og erhvervslivet efter kriterier, der fastsættes af regionerne. Dette er årsagen til, at udenlandske uddannelsesinstitutioner hidtil ikke har kunnet opfylde de fastsatte betingelser.
V. ITALIENS BEMÆRKNINGER
(30)
Ifølge Italien påvirker den pågældende foranstaltning ikke samhandelen mellem medlemsstaterne, da godkendelsesordningen, der er baseret på objektive kriterier, som er fastsat i de regionale gennemførelsesbestemmelser, ikke på nogen måde forhindrer eller begrænser etableringsretten for andre regioners eller medlemsstaters erhvervsuddannelsesinstitutioner.
(31)
De italienske myndigheder mener heller ikke, at støtten til de italienske erhvervsuddannelsesinstitutioner vil være til skade for nytilkomne institutioner, da de italienske institutioner formodentlig i forvejen har vanskeligt ved at betjene hele territoriet, som det fremgår af de tidligere tab, som den pågældende foranstaltning skal dække. Ifølge Italien skal støtten, der skal dække tidligere tab i forbindelse med uddannelsesinstitutioners erhvervsuddannelsesvirksomhed, som de udfører som led i det offentlige undervisningssystem, ikke betragtes som støtte efter traktatens artikel 87, stk. 1.
(32)
Italien mener heller ikke, at udenlandske virksomheder kan have nogen interesse i at komme ind på det italienske marked for »offentlig« uddannelse, da det ikke er rentabelt, hvilket bl.a. fremgår af, at den pågældende støtte er nødvendig.
(33)
Endelig mener de italienske myndigheder ikke, at den urentable faglige uddannelse, der finansieres ved offentlige midler og ikke betales direkte af støttemodtagerne, og som er omfattet af det offentlige undervisningssystem, bør betragtes som kommerciel virksomhed, og de henviser i denne forbindelse til retspraksis i sagerne »Humbel« (5) og »Wirth« (6).
(34)
Regionen Piemonte er ganske vist enig i, at foranstaltningen er selektiv og indebærer anvendelse af offentlige midler, men afviser, at den skulle medføre nogle fordele eller påvirke samhandelen mellem medlemsstaterne. Med hensyn til førstnævnte aspekt mener den, at støtten kun blev ydet til dækning af uddannelsesinstitutionernes ydelser, for så vidt som der var tale om uddannelse som led i det offentlige undervisningssystem. Hvad andet aspekt angår, mener regionen Piemonte ikke, at der foregår nogen handel med uddannelsesydelser mellem medlemsstaterne, og at de største hindringer herfor er sproget og de manglende forbindelser til det lokale samfund. Derimod mener den, at der i praksis kan eksistere et EU-marked for »privat« faglig uddannelse (eller konkurrenceudsatte, kommercielle uddannelsesydelser).
(35)
Under alle omstændigheder vil disse foranstaltninger ikke på nogen måde skade nytilkomne institutioner, fordi disse ikke har skullet bære de omkostninger, som støttemodtagerne tidligere har skullet afholde. Hvis der skulle vise sig at være tale om en sådan fordel, mener regionen Piemonte, at det kun drejer sig om forvridning af et rent lokalt marked, og at traktatens artikel 87, stk. 1, derfor ikke ville finde anvendelse.
VI. VURDERING AF STØTTEN
(36)
Kommissionens undersøgelse vedrører den pågældende generelle støtteordning og ikke individuelle støtteprojekter til bestemte institutioner. Fra proceduren blev indledt, har de italienske myndigheder været fuldstændig klar over, at Kommissionen nærede tvivl om ordningen. Hvis de havde ment, at nogle bestemte tilfælde burde vurderes på individuelt grundlag, skulle de have underrettet Kommissionen om de særlige forhold, der gjorde sig gældende, og have fremsendt alle de oplysninger, der var nødvendige for en individuel undersøgelse.
VI.1. Støtte efter traktatens artikel 87, stk. 1
(37)
Efter traktatens artikel 87, stk. 1, er statsstøtte eller støtte, som ydes ved hjælp af statsmidler under enhver tænkelig form, og som fordrejer eller truer med at fordreje konkurrencevilkårene ved at begunstige visse virksomheder eller visse produktioner, uforenelig med fællesmarkedet i det omfang, den påvirker samhandelen mellem medlemsstaterne.
(38)
Støtten i den foreliggende sag er ydet ved offentlige midler over en fond på 180 mia. ITL (ca. 93 mio. EUR), som udtrykkeligt er oprettet ved en national bestemmelse og fordelt mellem næsten samtlige italienske regioner, som det fremgår af bilaget til dekret 173/2001. Det må derfor undersøges, om betingelsen for anvendelse af offentlige midler er opfyldt.
(39)
Støtteordningen gælder kun for erhvervsuddannelsesinstitutioner. Desuden udvælges støttemodtagerne på regionalt plan på grundlag af de disponible finansielle midler og eventuelle supplerende kriterier i de enkelte regioner, og foranstaltningen har således to selektivitetsaspekter.
(40)
De italienske myndigheder har i øvrigt i deres bemærkninger bekræftet, at der var tale om både selektivitet og anvendelse af offentlige midler.
VI.1.1. Økonomisk aktivitet
(41)
Det skal først og fremmest understreges, at begrebet virksomhed inden for konkurrenceretten ifølge fast praksis omfatter enhver enhed, som udøver en økonomisk aktivitet, uanset denne enheds retlige status (f.eks. at den ikke arbejder med gevinst for øje) og finansieringsmåde, og at enhver aktivitet, der består i at udbyde varer og tjenesteydelser på markedet, er en økonomisk aktivitet, jf. Domstolens retspraksis (7).
(42)
Denne praksis er også omhandlet i Kommissionens meddelelse af 1996 (8) og af 2000 (9) om forsyningspligtydelser i Europa og i Kommissionens rapport til Det Europæiske Råd i Laeken (10).
(43)
Hvad specielt angår sondringen mellem tjenesteydelser af økonomisk art og tjenesteydelser af ikke-økonomisk art, har Kommissionen for nylig understreget (jf. især punkt 44 i grønbogen om forsyningspligtydelser (11), der bl.a. er citeret i hvidbogen om samme emne (12)), at enhver aktivitet, der består i at udbyde varer og tjenester på et givet marked, betragtes som en økonomisk aktivitet. Økonomiske og ikke-økonomiske tjenester kan således eksistere side om side inden for samme sektor og undertiden leveres af samme organisation. Reglerne for det indre marked, konkurrence og især statsstøtte gælder for de førstnævnte.
(44)
Derimod gælder reglerne for det indre marked og for konkurrencen ikke for aktiviteter, der ikke er af økonomisk art, og påvirker derfor på ingen måde forsyningspligtydelser, som ikke er af økonomisk art. Med henvisning til undervisning inden for det nationale undervisningssystem fastslog EF-Domstolen i Humbel-dommen, at staten, når den organiserer og driver et sådant system, ikke derved søger at drive virksomhed mod betaling, men at varetage sine opgaver over for befolkningen på det sociale, kulturelle og uddannelsesmæssige område (13).
(45)
I Humbel-dommen fastslår Domstolen, at undervisning på en teknisk skole i det nationale undervisningssystem ikke kan anses for »tjenesteydelser« som omhandlet i traktatens artikel 50. I denne artikels første stykke fastslås det nemlig, at det kun er ydelser, som normalt udføres mod betaling, der kan betragtes som tjenesteydelser i traktatens forstand.
(46)
Wirth-dommen (14) bekræfter Domstolens konklusioner i Humbel-sagen, nemlig at det væsentlige kendetegn ved betalingen findes i det forhold, at den udgør det økonomisk modstykke til tjenesteydelsen og normalt fastlægges i forholdet mellem den, der præsterer tjenesteydelsen, og den, der modtager den. I samme dom har Domstolen udtalt, at dette særlige kendetegn ikke foreligger med hensyn til undervisning i det nationale undervisningssystem.
(47)
Generelt kan det på grundlag af Domstolens dom i Wirth-sagen fastslås, at mange aktiviteter, der udøves af organisationer, som fortrinsvis udøver sociale funktioner, som ikke arbejder med gevinst for øje, og som ikke har til formål at drive industriel eller kommerciel virksomhed, normalt ikke er omfattet af EU's regler på konkurrenceområdet og for det indre marked. (15).
(48)
I den foreliggende sag fremgik det af Italiens oplysninger, at erhvervsuddannelsesinstitutionerne udøvede to former for aktiviteter. På den ene side varetog de den institutionelle samfundsrettede undervisning af privatpersoner. Denne undervisning indgik i det offentlige undervisningssystem og blev finansieret af staten eller regionerne ved refusion af bestemte støtteberettigede omkostninger. På den anden side havde de mulighed for at udøve kommercielle uddannelsesaktiviteter, som var rettet mod såvel virksomheder og deres ansatte som privatpersoner og blev udbudt til markedspris, og i mange tilfælde udnyttede de denne mulighed i praksis. De italienske myndigheder pålagde derfor støttemodtagerne en forpligtelse til at holde regnskaberne for de to områder adskilte.
(49)
Det kan således fastslås, at første type aktiviteter ikke er af økonomisk art. Det betyder, at den ikke er omfattet af konkurrencereglerne og reglerne for det indre marked, og dermed heller ikke falder ind under traktatens artikel 87, stk. 1.
(50)
Ikke desto mindre bemærker Kommissionen, at begrebet økonomisk aktivitet, som det også fremgår af den nyere retspraksis, er et begreb, der udvikler sig og er delvis forbundet med de enkelte medlemsstaters politik. Medlemsstaterne kan beslutte at overdrage virksomhederne en række opgaver, som traditionelt anses for at påhvile staten. Medlemsstaterne kan også indføre de betingelser, der er nødvendige for at sikre, at der eksisterer et marked for et produkt eller en tjeneste, som ellers ikke ville eksistere. Resultatet af et sådant indgreb er, at de pågældende aktiviteter bliver økonomiske og falder ind under konkurrencereglernes anvendelsesområde.
(51)
Domstolen har f.eks. fastslået, at sygetransport er en aktivitet, der udbydes mod vederlag af forskellige aktører på markedet for udrykningskørsel og sygetransport. I den sag, der blev forelagt Domstolen, blev disse tjenester varetaget af virksomheder, der ikke arbejdede med gevinst for øje. Domstolen erindrede dog om, at dette ikke udelukkede, at de blev klassificeret som virksomheder efter traktatens artikel 87 i de tilfælde, hvor de også udøvede økonomiske aktiviteter (16).
(52)
Domstolen har også fastslået, at der er tale om en økonomisk aktivitet, når et hospital internt fremstiller et produkt, der anvendes som led i medicinsk behandling på hospitalet. Den omstændighed, at behandlingen ikke betales direkte af patienten, men finansieres af det offentlige, betyder ikke, at fremstillingen af produktet mister sin økonomiske karakter (17).
(53)
Denne holdning er blevet stadfæstet i to andre domme, som Domstolen har afsagt (18). Nogle medlemsstater fremførte, at medicinsk behandling ikke skal betragtes som en økonomisk aktivitet, da patienter, som gennemgår en hospitalsbehandling, ikke nødvendigvis betaler for den. Domstolen fastslog, at medicinsk behandling skal betragtes som en økonomisk aktivitet, også selv om den ikke betales direkte af patienterne, men af de offentlige myndigheder eller sygekasserne.
(54)
At der er tale om et solidaritetselement udelukker heller ikke nødvendigvis muligheden for at udøve kommerciel virksomhed. Nogle virksomheder kan acceptere, at de skal tage hensyn til sådanne solidaritetsaspekter i betragtning af de øvrige fordele, de kan opnå ved at operere inden for den pågældende sektor. Derimod kan virksomheder, der arbejder uden gevinst for øje, konkurrere med kommercielle virksomheder og dermed betragtes som virksomheder efter traktatens artikel 87.
(55)
Kommissionen kan derfor ikke udelukke, at nogle aktiviteter, der udøves af uddannelsesinstitutionerne, skal betegnes som økonomiske aktiviteter, selv om det drejer sig om faglig uddannelse som led i det offentlige undervisningssystem.
(56)
I sidstnævnte tilfælde anvendes traktatens artikel 86, stk. 2, der vedrører virksomheder, som har fået overdraget at udføre tjenesteydelser af almindelig økonomisk interesse. I denne artikel fastslås det, at sådanne virksomheder falder ind under traktatens bestemmelser, navnlig konkurrencereglerne, i det omfang anvendelsen af disse bestemmelser ikke retligt eller faktisk hindrer opfyldelsen af de særlige opgaver, som er betroet dem. Den fastslår endvidere, at udviklingen af samhandelen ikke må påvirkes i et sådant omfang, at det strider mod Fællesskabets interesse.
(57)
I betragtning af, at uddannelsesinstitutionerne som led i de nationale og regionale bestemmelser på området havde fået pålagt en public service-funktion gennem bindende foranstaltninger, dvs. aftalerne mellem de italienske regioner og uddannelsesinstitutionerne, og at der ikke var risiko for overkompensation, idet støtten ikke kunne overstige de relevante omkostninger, som fremgik af de særskilte regnskaber, kan der derfor indrømmes en undtagelse efter traktatens artikel 86, stk. 2.
(58)
Derimod konkluderer Kommissionen, at der foreligger tilstrækkelige beviser for, at den anden form for aktiviteter, der er omtalt i nr. 48, er af økonomisk art, hvilket også fremgår af de italienske myndigheders egne oplysninger.
VI.1.2. Fordrejning af konkurrencen og påvirkning af samhandelen
(59)
For at falde ind under traktatens artikel 87 skal støtteforanstaltninger fordreje eller true med at fordreje konkurrencen og påvirke samhandelen mellem medlemsstaterne. Disse to kriterier er ofte forbundet, når det gælder statsstøtte.
(60)
Med hensyn til samhandelen mellem medlemsstaterne har Førsteinstansretten (19) fastslået, at finansiel støtte, som styrker en virksomheds stilling i konkurrencen med andre virksomheder på det fælles marked, påvirker dette marked. Det gælder, når støttemodtageren er aktivt involveret i samhandelen mellem medlemsstaterne eller deltager i kontrakter, der er indgået ved udbud i flere medlemsstater.
(61)
Støtte kan også påvirke samhandelen mellem medlemsstaterne og fordreje konkurrencen, selv om støttemodtageren, der konkurrerer med virksomheder i andre medlemsstater, ikke deltager direkte i grænseoverskridende aktiviteter. Når en medlemsstat yder støtte til en virksomhed, kan det indenlandske udbud forblive uændret eller endog stige, hvilket betyder, at virksomheder i andre medlemsstater får mere begrænsede muligheder for at udbyde deres tjenester på den pågældende medlemsstats marked.
(62)
Det er derfor ikke nødvendigt for at bevise, at samhandelen påvirkes, at støttemodtagerne er direkte involveret i eksportaktiviteter (20), eller at der er tale om faktisk samhandel mellem medlemsstaterne inden for det samme markedssegment. Et begrænset støttebeløb eller en forholdsvis lille støttemodtager gør det heller ikke muligt på forhånd at drage den konklusion, at samhandelen ikke påvirkes.
(63)
Kommissionen bemærker i denne forbindelse, at nogle støttemodtagere i den foreliggende sag opererer på i hvert fald regionalt eller overregionalt plan (og undertiden på nationalt plan) og har en betydelig omsætning, som må formodes at give dem mulighed for at overvinde hindringerne for at udbyde uddannelsestjenester på EU-markedet. Kommissionen bemærker desuden, at nogle støttemodtagere i forvejen opererer på internationalt plan.
(64)
En enkelt støttemodtager opererer således i flere medlemsstater, som f.eks. Belgien ( 4 afdelinger), Frankrig (7 afdelinger), Tyskland (4 afdelinger) og Det Forenede Kongerige (1 afdeling), i tredjelande som for eksempel Schweiz og i stater uden for Europa (Argentina). Den pågældende støttemodtager deltager også i det internationale net, »Exemplo«, som består af 14 europæiske uddannelsesinstitutioner og beskæftiger sig med udveksling af viden, benchmarking, samarbejde inden for EU-projekter, udvikling af særlige markedssegmenter for e-handel og online-uddannelse.
(65)
På baggrund af ovenstående må Kommissionen konkludere, at de pågældende foranstaltninger skal betragtes som statsstøtte efter traktatens artikel 87, stk. 1, fordi de kan påvirke samhandelen mellem medlemsstaterne mærkbart.
VI.2. Spørgsmålet om, hvorvidt støtten er lovlig
(66)
Kommissionen bemærker, at anmeldelsespligten efter traktatens artikel 88, stk. 3, ikke er opfyldt i den foreliggende sag.
(67)
Da ovennævnte støtteordning ikke er blevet anmeldt på forhånd, så Kommissionen kunne undersøge, om den var forenelig med statsstøttereglerne, er den iværksat i strid med traktatens artikel 88, stk. 3, og dermed ulovlig.
VI.3. Støttens forenelighed med traktatens artikel 87
(68)
Delprogrammet »tilskud til indfrielse af gamle forpligtelser« kan principielt falde ind under »de minimis«-forordningen (21), da støtteordningen ikke omfatter hverken sektorer, der er udelukket fra de minimis-forordningen, eller støtte, som er forbundet med eksportaktiviteter, eller som er betinget af, at der fortrinsvis anvendes indenlandske produkter. Det skal dog understreges, at støttebeløbet ofte overstiger maksimumbeløbet på 100 000 EUR.
(69)
Kommissionen er derfor af den opfattelse, at den pågældende foranstaltning ikke kan anses for at være i overensstemmelse med de minimis-forordningen. De italienske myndigheder har heller aldrig fremført, at støtten over den pågældende ordning skal betragtes som de minimis-støtte.
(70)
Da dette delprogram ikke omfatter nogen af de støtteberettigede omkostninger, der er omhandlet i artikel 4, stk. 7, litra a)-f), i forordningen om uddannelsesstøtte (22), kan det ikke fritages efter denne forordning. De italienske myndigheder har heller aldrig betegnet støtten som uddannelsesstøtte.
(71)
Hvis støtten vurderes på grundlag af Kommissionens forordning (EF) nr. 70/2001 af 12. januar 2001 om anvendelse af EF-traktatens artikel 87 og 88 på statsstøtte til små og mellemstore virksomheder (23), bemærker Kommissionen, at det pågældende delprogram ikke omfatter støtte til investeringer i hverken materielle eller immaterielle goder. Det tager derimod udelukkende sigte på at reducere de løbende udgifter gennem tilskud til indfrielse af gamle forpligtelser, og kan dermed betegnes som driftsstøtte, som Kommissionen normalt ikke godkender.
(72)
Driftsstøtte, der ikke er forbundet med supplerende omkostninger ved udøvelsen af en public service-funktion, kan nemlig medføre en reduktion i generalomkostningerne, som virksomhederne normalt selv skal afholde.
(73)
Driftsstøtte kan kun ydes ekstraordinært i områder, der er støtteberettigede efter artikel 87, stk. 3, litra a), forudsat at den opfylder betingelserne i punkt 4,15 i retningslinjerne for statsstøtte med regionalt sigte (24). I det foreliggende tilfælde må det fastslås, at de relevante nationale bestemmelser finder anvendelse uden forskel på hele det italienske territorium uden at tage sigte på at opveje regionale ulemper.
(74)
Kommissionen fastslår, at den pågældende ordning ikke opfylder nogen af ovennævnte betingelser. De italienske myndigheder har heller ikke omtalt forordningen om støtte til små og mellemstore virksomheder eller retningslinjerne for statsstøtte med regionalt sigte i forbindelse med spørgsmålet om, hvorvidt ordningen er forenelig med fællesmarkedet.
(75)
Det ser heller ikke ud til, at den pågældende støtte fremmer virkeliggørelsen af horisontale fællesskabsmål efter traktatens artikel 87, stk. 3, litra c), såsom F&U, beskæftigelse, miljøbeskyttelse eller redning og omstrukturering af kriseramte virksomheder i henhold til de relevante retningslinjer, rammebestemmelser og forordninger.
(76)
Det er derfor klart, at undtagelsen efter traktatens artikel 87, stk. 2, litra a)-c) (25) ikke kan finde anvendelse i det foreliggende tilfælde. Samme konklusion kan drages med hensyn til undtagelserne i artikel 87, stk. 3, litra b)-d) (26).
(77)
Med hensyn til delprogrammerne »incitamenter til frivillig personaleafgang« og »tilpasning af IT-systemerne« kan man i vid udstrækning anvende samme begrundelse som anført i forbindelse med delprogrammet »tilskud til indfrielse af gamle forpligtelser«.
(78)
Kommissionen mener nemlig, at størsteparten af denne støtte skal betragtes som driftsstøtte, og at den derfor ikke kan undtages.
(79)
Det må især fastslås, at støtten til fremme af frivillig personaleafgang, som tilsyneladende medfører en uberettiget konkurrencemæssig fordel ved, at de uddannelsesinstitutioner, der modtager støtten, kan foretage en kunstig nedskæring i personaleomkostningerne i forhold til konkurrenterne, slet ikke kan fritages, hverken efter Kommissionens forordning (EF) nr. 2204/2002 af 12. december 2002 om anvendelse af traktatens artikel 87 og 88 på statsstøtte til beskæftigelse (27) eller på grundlag af andre gældende regler.
(80)
Udgifterne til tilpasning af IT-systemerne kan heller ikke fritages, da der ikke er tale om nogen initialinvestering som omhandlet i forordningen om støtte til SMV (28) eller om noget regionaludviklingsinstrument som omhandlet i retningslinjerne for statsstøtte med regionalt sigte (29).
(81)
Støtten til tilpasning af bygninger og udstyr efter de obligatoriske sikkerhedsregler kan ikke fritages i henhold til de nugældende statsstøtteregler af de grunde, der er omhandlet i nr. 68-76.
(82)
Derimod kan den del af støtten til tilpasning af bygninger og udstyr, der vedrører supplerende omkostninger i forbindelse med beskæftigelse af handicappede, fritages i henhold til forordningen om beskæftigelsesstøtte (30).
(83)
Den støtte, der ydes efter delprogrammet »uddannelse af undervisningspersonalet«, kan ligeledes fritages i henhold til forordningen om uddannelsesstøtte (31).
VII. KONKLUSIONER
(84)
Når den faglige uddannelse af privatpersoner som led i det offentlige undervisningssystem (som omhandlet i nr. 44-49), hvorover der føres særskilt regnskab, ikke betragtes som en økonomisk aktivitet, falder støtten til dækning af omkostningerne i denne forbindelse ikke ind under traktatens artikel 87, stk. 1, og betragtes derfor ikke som statsstøtte.
(85)
Når aktiviteter som led i det offentlige undervisningssystem, betragtes som økonomiske aktiviteter som følge af udviklingen i dette begreb, jf. nr. 50-55, kan støtten derimod undtages efter traktatens artikel 86, stk. 2.
(86)
Derimod opfylder støtte til omkostninger i forbindelse med kommercielle aktiviteter samtlige betingelser for at kunne betragtes som statsstøtte og falder derfor ind under traktatens artikel 87, stk. 1.
(87)
Kommissionen finder det beklageligt, at støtteordningen for en reform af erhvervsuddannelsesinstitutionerne er blevet gennemført i strid med traktatens artikel 88, stk. 3, i det omfang, hvor den omfatter statsstøtte efter traktatens artikel 87, stk. 1, og dermed er ulovlig.
(88)
Delprogrammerne »tilpasning af bygninger og udstyr efter de obligatoriske sikkerhedsregler og af hensyn til handicappede«, for så vidt angår supplerende omkostninger ved beskæftigelse af handicappede, og »uddannelse af undervisningspersonalet med henblik på opfyldelse af godkendelseskriterierne« kan fritages efter henholdsvis Kommissionens forordning 2204/2002 af 12. december 2002 om anvendelse af EF-traktatens artikel 87 og 88 på beskæftigelsesstøtte (32) og Kommissionens forordning 68/2001 af 12. januar 2001 om anvendelse af traktatens artikel 87 og 88 på uddannelsesstøtte (33).
(89)
Støtten til delprogrammerne »tilskud til indfrielse af gamle forpligtelser«, »incitamenter til frivillig personaleafgang« og »tilpasning af bygninger og udstyr efter sikkerhedsreglerne og af hensyn til handicappede«, hvad angår den del, der vedrører tilpasning efter de obligatoriske sikkerhedsregler, er uforenelig med fællesmarkedet.
(90)
Kommissionen bemærker, at de minimis-forordningen (34) principielt kan anvendes på de pågældende foranstaltninger, idet de ikke omfatter hverken sektorer, der er udelukket fra forordningens anvendelsesområde, eller støtte til eksportvirksomhed eller støtte, der er betinget af, at der fortrinsvis anvendes indenlandske produkter. Hvis man derfor forudsætter, at samtlige betingelser i de minimis-forordningen er opfyldt, og især at tærsklen på 100 000 EUR i hver relevant treårsperiode overholdes med hensyn til de enkelte støttemodtagere, kan støtten i den foreliggende sag betragtes som de minimis, og den falder derfor ikke ind under traktatens artikel 87, stk. 1.
(91)
Denne beslutning om støtteordningen skal gennemføres omgående. Det er i henhold til traktatens artikel 87 Kommissionens faste praksis, at støtte, som efter traktatens artikel 88 er ulovlig og uforenelig med fællesmarkedet, skal kræves tilbagebetalt fra støttemodtageren. Denne praksis er blevet stadfæstet ved artikel 14 i Rådets forordning (EF) nr. 659/99, om fastlæggelse af regler for anvendelsen af EF-traktatens artikel 93 (35).
(92)
Kommissionen bemærker desuden, at en beslutning om en støtteordning ikke foregriber den mulighed, at de individuelle foranstaltninger ikke skal betragtes som støtte (fordi den individuelle støtte er omfattet af de minimis-reglerne), eller at støtten helt eller delvis kan anses for forenelig med fællesmarkedet på grund af sine karakteristika (f.eks. i henhold til en gruppefritagelsesforordning).
(93)
Efter artikel 14, stk. 2, i forordning (EF) nr. 659/99 skal den støtte, der kræves tilbagebetalt, pålægges renter efter en bestemt sats, som Kommissionen fastsætter. Renterne påregnes fra det tidspunkt, hvor den ulovlige støtte er stillet til støttemodtagerens rådighed, og indtil tilbagebetalingstidspunktet.
(94)
Renterne skal beregnes efter bestemmelserne i kapitel V i Kommissionens forordning (EF) nr. 794/2004 af 21. april 2004 om gennemførelse af Rådets forordning (EF) nr. 659/99 om fastlæggelse af regler for anvendelsen af EF- traktatens artikel 93 (36).
(95)
Italien pålægger derfor de potentielle støttemodtagere at tilbagebetale støtten med renter, som omhandlet i nr. 94, inden to måneder efter vedtagelsen af denne beslutning. Beløbet skal være fuldt tilbagebetalt senest ved udgangen af det første regnskabsår efter meddelelsen af denne beslutning.
(96)
Italien giver Kommissionen de ønskede oplysninger ved at udfylde det spørgeskema, der er vedlagt som bilag I til denne beslutning, og udarbejder en liste over de involverede støttemodtagere og angiver klart, hvilke foranstaltninger, der er planlagt og allerede vedtaget, for at den ulovlige statsstøtte omgående kan tilbagebetales fuldt ud. Italien forelægger senest to måneder efter vedtagelsen af beslutningen Kommissionen alle dokumenter, der beviser, at der er indledt en tilbagesøgningsprocedure over for modtagerne af den ulovlige støtte (såsom cirkulærer, bestemmelser om tilbagebetaling osv.) -
VEDTAGET FØLGENDE BESLUTNING:
Artikel 1
1. Den støtte, som Italien ved ministerielt dekret nr. 173/2001 om gennemførelse af lov 388/2000 har ydet til omkostningerne ved faglig uddannelse af privatpersoner som led i det offentlige uddannelsessystem, som de fremgår af særskilte regnskaber, falder ikke ind under traktatens artikel 87, stk. 1, og skal ikke betragtes som statsstøtte i det omfang, de ikke indebærer økonomiske aktiviteter.
2. Den i stk. 1 omhandlede støtte til økonomiske aktiviteter som led i det offentlige undervisningssystem kan falde ind under undtagelsen i traktatens artikel 86, stk. 2.
Artikel 2
1. Den støtteordning, som i Italien er indført ved ministerielt dekret nr. 173/2001 om gennemførelse af artikel 118, stk. 9, i lov 388/2000 og ved de gennemførelsesbestemmelser, der er vedtaget af de italienske regioner, er ulovlig i det omfang, den falder ind under traktatens artikel 87, stk. 1, da den ikke på forhånd er blevet anmeldt til Kommissionen efter traktatens artikel 88, stk. 3.
2. Den i stk. 1 omhandlede støtteordning er kun forenelig med fællesmarkedet, hvad angår delprogrammerne »tilpasning af bygninger og udstyr af hensyn til handicappede« og »uddannelse af undervisningspersonalet«.
3. Den i stk. 1 omhandlede støtteordning er uforenelig med fællesmarkedet, hvad angår delprogrammerne »tilskud til indfrielse af gamle forpligtelser«, »incitamenter til frivillig personaleafgang«, »tilpasning af IT-systemerne« og »tilpasning af bygninger og udstyr efter de obligatoriske sikkerhedsregler«.
Artikel 3
1. Italien træffer alle nødvendige foranstaltninger for at tilbagesøge den i artikel 2, stk. 3, omhandlede støtte, som er udbetalt ulovligt til støttemodtagerne.
2. Tilbagesøgningen af støtten sker omgående og i overensstemmelse med national lovgivning, hvis den giver mulighed for at efterkomme denne beslutning hurtigt og effektivt.
3. Tilbagesøgningen skal være afsluttet senest ved udgangen af det første regnskabsår efter meddelelsen af denne beslutning.
4. De beløb, der skal tilbagebetales, pålægges renter fra det tidspunkt, hvor de blev udbetalt til støttemodtagerne, og indtil de er blevet tilbagebetalt.
5. Renterne beregnes i overensstemmelse med kapitel V i Kommissionens forordning (EF) nr. 94/2004.
6. Italien pålægger senest to måneder efter meddelelsen af denne beslutning samtlige modtagere af den i artikel 2, stk. 3, omhandlede støtte at tilbagebetale den ulovlige støtte med renter.
Artikel 4
Italien underretter senest to måneder efter meddelelsen af denne beslutning Kommissionen om, hvilke foranstaltninger der er planlagt eller truffet for at efterkomme beslutningen. Italien giver disse oplysninger på vedlagte spørgeskema.
Inden for samme frist forelægger Italien Kommissionen alle dokumenter, der kan bevise, at tilbagesøgningsproceduren er indledt over for modtagerne af den ulovlige støtte.
Artikel 5
Denne beslutning er rettet til Den Italienske Republik.
Udfærdiget i Bruxelles, den 2. marts 2005.
KOMISSION PÄÄTÖS,
tehty 2 päivänä maaliskuuta 2005,
tukiohjelmasta, jonka Italia on toteuttanut ammattikoulutuslaitosten uudistamiseksi
(tiedoksiannettu numerolla K(2005) 429)
(Ainoastaan italiankielinen teksti on todistusvoimainen)
(ETA:n kannalta merkityksellinen teksti)
(2006/225/EY)
EUROOPAN YHTEISÖJEN KOMISSIO, joka
ottaa huomioon Euroopan yhteisön perustamissopimuksen ja erityisesti sen 88 artiklan 2 kohdan ensimmäisen alakohdan,
ottaa huomioon Euroopan talousalueesta tehdyn sopimuksen ja erityisesti sen 62 artiklan 1 kohdan a alakohdan,
ottaa huomioon päätöksen C(2003)793 (lopullinen) (1), jossa komissio ilmoitti päättäneensä aloittaa EY:n perustamissopimuksen 88 artiklan 2 kohdassa tarkoitetun menettelyn tuen C22/2003 (ex NN168/2002) osalta,
on mainittujen artiklojen mukaisesti kehottanut asianomaisia esittämään huomautuksensa ja ottaa huomioon nämä huomautukset,
sekä katsoo seuraavaa:
I. MENETTELY
(1)
Komissiolle toimitettiin 27 päivänä toukokuuta 2002 päivätyllä kirjeellä (joka kirjattiin saapuneeksi 31 päivänä toukokuuta 2002 numerolla A/14263) kantelu, joka koskee Piemonten alueen aluehallituksen 25 päivänä helmikuuta 2002 tekemää päätöstä N:o 57-5400.
(2)
Italian viranomaisilta pyydettiin lisätietoja 13 päivänä syyskuuta 2002 päivätyllä kirjeellä D/55115. Kantelija, jolle ilmoitettiin kantelun seurantatoimista 16 päivänä syyskuuta 2002 päivätyllä komission kirjeellä D/55127, toimitti lisätietoja 5 päivänä marraskuuta 2002 päivätyllä kirjeellä A/38090.
(3)
Italian viranomaiset toimittivat vastauksensa 24 päivänä lokakuuta 2002 päivätyllä kirjeellä nro 12998 (joka kirjattiin saapuneeksi 8 päivänä marraskuuta 2002 numerolla A/38204).
(4)
Komissio ilmoitti Italialle 21 päivänä maaliskuuta 2003 päivätyllä kirjeellä (SG(2003)D/229057) päättäneensä aloittaa perustamissopimuksen 88 artiklan 2 kohdassa tarkoitetun virallisen tutkintamenettelyn, joka koskee kyseistä, ei pelkästään Piemonten alueella, vaan lähes kaikkialla Italiassa sovellettavaa, tukiohjelmaa.
(5)
Komission päätös menettelyn aloittamisesta julkaistiin Euroopan unionin virallisessa lehdessä (2). Komissio kehotti asianomaisia kolmansia esittämään tukea koskevat huomautuksensa.
(6)
Komissio sai kolmansilta osapuolilta huomautuksia 6 päivänä kesäkuuta 2003 päivätyllä kirjeellä (A/33954). Ne toimitettiin Italialle 4 päivänä syyskuuta 2003 päivätyllä kirjeellä D/55630. Italia pyysi vastausajan pidentämistä 10 päivänä lokakuuta 2003 päivätyllä kirjeellä A/37007. Italia lähetti kommenttinsa 11 päivänä marraskuuta 2003 päivätyllä kirjeellä A/37736.
(7)
Italian ja komission yksiköiden välillä 16 päivänä huhtikuuta 2003 pidetyn tapaamisen jälkeen Italia toimitti menettelyn aloittamista koskevat kommenttinsa 13 päivänä kesäkuuta 2003 päivätyllä kirjeellä A/34148.
(8)
Italian viranomaisille esitettiin lisätietopyyntö 18 päivänä joulukuuta 2003 päivätyllä kirjeellä D/58151.
(9)
Italian viranomaiset pyysivät 19 päivänä helmikuuta 2004 päivätyllä kirjeellä A/31204 määräajan pidennystä, jonka komissio myönsi 26 päivänä helmikuuta 2004 päivätyllä kirjeellä D/51435, sekä toimittivat pyydetyt tiedot 7 päivänä huhtikuuta 2004 päivätyllä kirjeellä A/32487 ja 14 päivänä huhtikuuta 2004 päivätyllä kirjeellä A/32628.
II. YKSITYISKOHTAINEN KUVAUS TUESTA
(10)
Eräille Piemonten alueella toimiville ammattikoulutuslaitoksille oli kantelijan mukaan myönnetty sääntöjenvastaista tukea Piemonten alueen aluehallituksen 25 päivänä helmikuuta 2002 tekemän päätöksen nro 57-5400 nojalla. Päätös oli pantu täytäntöön EY:n perustamissopimuksen 88 artiklan 3 kohdan vastaisesti.
(11)
Italian viranomaisten komission lisätietopyyntöön (A/38204) antaman vastauksen liiteasiakirjoista kävi kuitenkin heti ilmi, että kantelun aiheuttanut päätös nro 57-5400/2002 oli pelkästään ministeriön asetuksen nro 173/2001 soveltamissääntö, joka koski Piemonten aluetta ja erityisesti yhtä tukiohjelman alaohjelmaa (aikaisempien rasitteiden maksamiseen myönnettävät avustukset).
(12)
Edellä mainitun alaohjelman perusteella myönnetyllä tuella on pääasiassa tarkoitus maksaa koulutuslaitosten velkoja, jotka liittyvät aiemmin syntyneisiin rahoitus- ja palkkakustannuksiin, ja tuki myönnetään avustuksena ilman takaisinmaksuvelvoitetta. Tuensaajat ovat erityyppisiä, voittoa tavoittelevia ja tavoittelemattomia ammattikoulutuslaitoksia. Suuryrityksiä ei ole suljettu tuen ulkopuolelle.
(13)
Ministeriön asetuksessa 173/2001 säädetään myös seuraavista alaohjelmista:
a)
työntekijöiden irtisanoutumisen kannustimet
b)
rakennusten ja laitteistojen mukauttaminen pakollisten turvavaatimusten mukaisiksi ja paremmin vammaisten tarpeita vastaaviksi
c)
tietojärjestelmien parantaminen
d)
kouluttajille hyväksyntävaatimusten täyttämiseksi annettava koulutus
(14)
Italian viranomaiset vahvistivat 8 päivänä marraskuuta 2002 päivätyssä kirjeessään A/38204, että tukea on myönnetty kansallisesta rahastosta. Yhteensä 180 miljardin Italian liiran (noin 93 miljoonaa euroa) suuruinen tuki on myönnetty ja jaettu Italian alueiden välillä ministeriön asetuksen 173/2001 mukaisesti. Asetus on valtion yksi- ja monivuotisten talousarvioiden laatimissäännöksistä 23 päivänä joulukuuta 2000 annetun Italian lain 388/2000 (jäljempänä ’laki 388/2000’) soveltamissääntö, jonka 118 §:n 9 momentissa säädetään hyväksyntävaatimusten edellyttämästä koulutuslaitosten uudistamisesta.
(15)
Italian viranomaiset vahvistivat 14 kohdassa mainitussa kirjeessä myös, että ne eivät katso toimenpiteen olevan valtiontukea, koska se on niiden mielestä tarkoitettu ei-kaupallisen, yleishyödyllisen toiminnan tukemiseen.
(16)
Lisäksi Italia totesi, että käyttöönotettava hyväksyntäjärjestelmä liittyy käytännössä koulutuslaitosten uudistamiseen, joka perustuu valtion ja alueiden välillä toukokuussa 2000 tehtyyn sopimukseen. Sopimus oli tehty työllisyyden edistämisestä 24 päivänä heinäkuuta 1997 annetun lain 196 (jäljempänä ’laki 196/97’) 17 §:n säännösten nojalla. Tämä lähestymistapa vahvistettiin lain 388/2000 118 §:n 9 kohdassa, jota sovelletaan ministeriön asetuksella 173/2001.
(17)
Italian mukaan koulutuslaitoksia tukemalla oli tarkoitus poistaa niiden organisatorisia puutteita, jotka saattavat estää hyväksynnän saamisen. Heinäkuusta 2003 alkaen periaatteessa ainoastaan hyväksytyillä koulutuslaitoksilla on ollut oikeus järjestää julkisista varoista rahoitettua koulutusta.
(18)
Toisaalta koulutuslaitosten oli jo vuodesta 1997 mahdollista järjestää eräänlaista ”yksityistä” koulutusta eli tarjota kaupallisia koulutuspalveluja kilpailupohjalta, kuten on lukuisissa tapauksissa tehtykin asiaa koskevan kansallisen lainsäädännön laatimisen myötä (ns. Treun paketti; 17 päivänä toukokuuta 1999 annettu laki 144, joka koskee investointitoimenpiteitä, hallituksen valtuuttamista uudistamaan työllisyyskannustimia ja kansallista työtapaturmavakuutuslaitosta koskevia säännöksiä sekä sosiaalivakuutuslaitoksia koskevien määräysten uudistamista, sekä maaliskuussa 2000 valtion ja alueiden välillä tehty sopimus).
(19)
Tarkasteltavana olevasta toimenpiteestä ei Italian mukaan kuitenkaan koitunut kilpailuetua, koska kyse oli pitkään toimineiden laitosten kokemuksen ja osaamisen säilyttämisestä (tuen saamisen ehtona oli esimerkiksi julkisten rahoittajalaitosten kanssa voimassa oleva 3-5 vuoden sopimus) ja tässä vaiheessa oli välttämätöntä saada tällaiset laitokset täyttämään hyväksynnän saamisen edellytykset, jotta ne voivat jatkaa koulutustoimintaa vapautetuilla markkinoilla. Lisäksi nämä useimmiten paikallisella tasolla toimivat laitokset eivät Italian mukaan voisi vaikuttaa jäsenvaltioiden väliseen kauppaan.
(20)
Niiden tietojen mukaan, joita Italia on antanut toimenpiteen soveltamisesta maan eri alueilla, tukiohjelmaa ei ole sovellettu Friuli Venezia-Giulian, Sisilian eikä Campanian alueilla; Sardinia ja Trenton autonominen provinssi ovat toteuttaneet toimenpidettä EY:n perustamissopimuksen 87 ja 88 artiklan soveltamisesta vähämerkityksiseen tukeen 12 päivänä tammikuuta 2001 annetun komission asetuksen (EY) N:o 69/2001 (3) perusteella (jäljempänä ’de minimis -asetus’). Toscanan ja Umbrian alueet ovat tehneet samoin sen jälkeen, kun tätä asiaa koskeva menettely aloitettiin. Ainoastaan Bolzanon autonomisessa provinssissa ei ole myönnetty lainkaan ministeriön asetuksessa 173/2001 tarkoitettua rahoitusta, eikä se ole näin ollen soveltanut toimenpidettä. Muut alueet ovat soveltaneet vain osaa kyseisistä alaohjelmista.
III. MENETTELYN ALOITTAMISEN SYYT
(21)
Komissio totesi, että tuensaajia olivat ainoastaan koulutuslaitokset, joille myönnettiin tukea kansallisella säädöksellä tätä tarkoitusta varten perustetusta rahastosta. Tuensaajat valittiin alueiden määrittämien kriteerien perusteella, ja sen vuoksi katsottiin, että toimenpide on valikoiva ja kyseessä on julkisten varojen käyttö.
(22)
Lisäksi komissio epäili vahvasti, voitaisiinko kaikkea ammattikoulutusta pitää ei-kaupallisena yleishyödyllisenä toimintana, kuten Italian viranomaiset aluksi esittivät. Komissio ilmaisi kantanaan, että tuet saattavat kohentaa tuensaajien taloudellista tilannetta, sillä ne vähentävät kustannuksia, joista tuensaajat joutuvat yleensä itse vastaamaan.
(23)
Vaikka koulutuksen alalla käytävä jäsenvaltioiden välinen kauppa on todennäköisesti vähäistä, pidettiin kuitenkin mahdollisena, että jotkut koulutusyritykset saattavat toimia yhteisön tasolla. Nämä yritykset voivat olla kiinnostuneita tulemaan Italian markkinoille.
(24)
Komissio katsoi, että kyseinen toimenpide saattaa olla perustamissopimuksen 87 artiklan 1 kohdassa tarkoitettua valtiontukea.
(25)
Jos toimenpide katsotaan valtiontueksi, sitä on arvioitava perustamissopimuksen ja muiden asiaa koskevien yhteisön säännösten perusteella.
(26)
Komissio ilmaisi kantanaan, että rakennusten ja laitteistojen mukauttamiseen tarkoitettuun tukeen voitaisiin soveltaa poikkeusta vain siltä osin, kun on kyse vammaisten työllistämisestä aiheutuvista ylimääräisistä kuluista. Samaten kouluttajille annettavaan koulutukseen voitaisiin soveltaa poikkeusta, jos se täyttää kriteerit, jotka on säädetty 12 päivänä tammikuuta 2001 annetussa komission asetuksessa (EY) N:o 68/2001 Euroopan yhteisön perustamissopimuksen 87 ja 88 artiklan soveltamisesta koulutustukeen (4).
(27)
Sen sijaan kaikkia muita alaohjelmia oli komission mukaan pidettävä tässä vaiheessa toimintatukina, jolloin niihin ei voida soveltaa mitään perustamissopimuksen poikkeuksista.
IV. KOLMANSIEN HUOMAUTUKSET
(28)
Komissiolle on esittänyt kolmantena osapuolena huomautuksia ainoastaan italialainen koulutuslaitos, jonka on ilmoitettu toimivan ainakin Italian laajuisesti ja joka on myös tarkasteltavana olevan toimenpiteen tuensaaja.
(29)
Koulutuslaitoksen mukaan Italian koulutusmarkkinoille pääsyä koskevat säännöt ovat samat sekä oman maan yrityksille että muille yhteisön yrityksille. Lisäksi se toteaa, että koulutuslaitosten operatiivisten yksiköiden on alueiden asettamien kriteerien mukaisesti täytynyt aikaisemmassa toiminnassaan saavuttaa tietty tehokkuuden taso ja niillä on oltava tiiviit yhteydet ympäröivään yhteiskuntaan ja yrityssektoriin, jotta julkisin varoin rahoitettava koulutus voidaan antaa niiden tehtäväksi. Tästä syystä yksikään ulkomainen koulutuslaitos ei ole tähän mennessä pystynyt täyttämään asetettuja ehtoja.
V. ITALIAN HUOMAUTUKSET
(30)
Italian mukaan kyseinen toimenpide ei vaikuta jäsenvaltioiden väliseen kauppaan, sillä alueellisissa soveltamissäännöissä asetettuihin objektiivisiin kriteereihin perustuva hyväksyntäjärjestelmä ei luo minkäänlaisia esteitä tai rajoituksia muiden alueiden tai jäsenvaltioiden koulutuslaitosten sijoittautumisoikeudelle.
(31)
Lisäksi Italian viranomaiset katsovat, että uudet tulokkaat eivät kärsisi italialaisille koulutuslaitoksille myönnettävästä tuesta, sillä viimeksi mainituilla on jo nyt vaikeuksia palvella omaa aluettaan, mistä on todisteena aikaisemmat tappiot, joita tarkastelevana olevalla toimenpiteellä pyritään korvaamaan. Italian mukaan koulutuslaitoksille julkisen koulutusjärjestelmän puitteissa tehtäväksi annetun ammatillisen koulutuksen toteuttamisessa aiemmin syntyneiden tappioiden korvaaminen tuella ei ole perustamissopimuksen 87 artiklan 1 kohdassa tarkoitettua tukea.
(32)
Lisäksi Italian mielestä ulkomaisilla yrityksillä ei ole mitään mielenkiintoa tulla Italian ”julkisen” koulutuksen markkinoille, koska toiminta ei ole tarpeeksi kannattavaa, minkä todistaa muun muassa se, että tarkasteltavana olevaa tukea tarvitaan.
(33)
Julkisin varoin rahoitettua, julkisen koulutusjärjestelmän puitteissa toteutettua kannattamatonta ammatillista koulutusta ei Italian viranomaisten mielestä tulisi pitää kaupallisena toimintana. Viranomaiset viittaavat muun muassa Humbelin (5) ja Wirthin (6) oikeustapauksiin.
(34)
Vaikka Piemonten alue myöntääkin, että toimenpide on valikoiva ja siinä on kyse julkisten varojen käytöstä, se kuitenkin kieltää toimenpiteen tuovan hyötyä tai vaikuttavan jäsenvaltioiden väliseen kauppaan. Hyödyn osalta Piemonten alue katsoo, että myönnetyt tuet ovat pelkästään korvaus koulutuslaitosten tarjoamista palveluista, kun on kyse julkisen koulutuksen puitteissa tarjotusta koulutuksesta. Piemonten alueen mielestä ei ole myöskään kyse jäsenvaltioiden välisestä koulutuspalveluiden kaupasta, sillä suurimmat esteet asettaa kieli sekä se, että koulutuksen tarjoajilla ei ole yhteyksiä alueelle. Sen sijaan Piemonten alueen mielestä ”yksityisen” koulutuksen (eli kilpailuun perustuvien kaupallisten koulutuspalveluiden) alalla voi hyvinkin olla yhteisön markkinat.
(35)
Joka tapauksessa Italia katsoo, että toimenpiteestä ei ole aiheutunut haittaa uusille tulokkaille, sille niille ei ole aiheutunut samoja kustannuksia, joita tuensaajille on aiemmin aiheutunut. Vaikka hyödyn saaminen pystyttäisiinkin osoittamaan, Piemonten alue katsoo, että kyse on pelkästään puhtaasti paikallisten markkinoiden vääristymisestä, jolloin 87 artiklan 1 kohtaa ei sen mielestä voida soveltaa.
VI. TUEN ARVIOINTI
(36)
Komission analyysi koskee kyseisten toimenpiteiden muodostamaa tukiohjelmaa eikä yksittäisiä tapauksia, joissa tukea on myönnetty tietyille tuensaajille. Italian viranomaiset ovat olleet menettelyn aloittamisesta lähtien täysin tietoisia epäilyistä, joita komissiolla on ohjelman suhteen. Jos Italian viranomaiset katsovat, että jotkin yksittäiset tapaukset olisi täytynyt arvioida erikseen, niiden olisi täytynyt ilmoittaa tapauksien yksityiskohdista komissiolle ja toimittaa kaikki tarvittavat tiedot erillisen arvioinnin toteuttamiseksi.
VI.1. Onko kyse perustamissopimuksen 87 artiklan 1 kohdassa tarkoitetusta tuesta
(37)
EY:n perustamissopimuksen 87 artiklan 1 kohdassa määrätään, että jäsenvaltion myöntämä taikka valtion varoista myönnetty tuki, joka vääristää tai uhkaa vääristää kilpailua suosimalla jotakin yritystä tai tuotannonalaa, ei sovellu yhteismarkkinoille, siltä osin kuin se vaikuttaa jäsenvaltioiden väliseen kauppaan.
(38)
Tarkasteltavana oleva tuki on toteutettu myöntämällä julkisia varoja 180 miljardin Italian liiran (noin 93 miljoonaa euroa) rahastosta, joka on perustettu varta vasten kansallisella säädöksellä ja jaettu lähes kaikkien Italian alueiden kesken, kuten käy ilmi ministeriön asetuksen 173/2001 liitteestä. Näin ollen julkisten varojen käyttöä koskeva ehto täyttyy.
(39)
Tuensaajia ovat ainoastaan koulutuslaitokset. Lisäksi tuensaajat on valittu alueellisesti käytettävissä olevan rahoituksen ja mahdollisten lisäkriteerien perusteella kullakin Italian alueella eli toimenpide on kahdella tapaa valikoiva.
(40)
Lisäksi Italian viranomaiset ovat huomautuksissaan vahvistaneet valikoivuuden ja julkisten varojen käytön.
VI.1.1. Onko kyse taloudellisesta toiminnasta
(41)
Ensinnäkin on korostettava, että kilpailuoikeudessa yrityksellä tarkoitetaan tuomioistuimen oikeuskäytännön (7) mukaan yksikköä, joka harjoittaa taloudellista toimintaa, riippumatta kyseisen yksikön oikeudellisesta muodosta (esimerkiksi voittoa tavoittelemattomuus) tai sen tavasta rahoittaa toimintansa, ja että taloudellista toimintaa on kaikki toiminta, jossa tavaroita tai palveluja tarjotaan tietyillä markkinoilla.
(42)
Kanta on ilmaistu myös komission tiedonannoissa yleishyödyllisistä palveluista Euroopassa vuosilta 1996 (8) ja 2000 (9) sekä Laekenin Eurooppa-neuvostolle annetussa komission raportissa (10).
(43)
Mitä tulee luonteeltaan taloudellisten ja ei-taloudellisten palvelujen väliseen eroon, komissio on äskettäin korostanut (ks. mainittu vihreä kirja yleishyödyllisistä palveluista, 44 kohta (11), jota on lainattu mm. valkoisessa kirjassa samasta aiheesta (12), että kaikki toiminta, jossa tavaroita ja palveluja tarjotaan tietyillä markkinoilla, on taloudellista toimintaa. Näin ollen samalla alalla voi esiintyä yhtä aikaa taloudellista ja ei-taloudellista toimintaa, ja joskus niitä voi jopa tarjota sama organisaatio. Sisämarkkina-, kilpailu- ja valtiontukisääntöjä sovelletaan taloudelliseen toimintaan.
(44)
Sen sijaan sisämarkkina- ja kilpailusääntöjä ei sovelleta ei-taloudelliseen toimintaan ja sen vuoksi niillä ei ole vaikutusta yleishyödyllisiin palveluihin, jos nämä eivät tosiasiallisesti ole taloudellista toimintaa. Euroopan yhteisöjen tuomioistuin on Humbel-tuomiossaan todennut koulutukseen viitaten, että valtio ei tällaisen järjestelmän luodessaan ja sitä ylläpitäessään pyri kannattavaan toimintaan vaan täyttämään sosiaalisen, kulttuurisen ja kasvatuksellisen velvollisuutensa väestöä kohtaan (13).
(45)
Humbel-tuomiossa todetaan, että teknillisessä oppilaitoksessa yleisen koulutusjärjestelmän puitteissa pidettyjä kursseja ei voida pitää perustamissopimuksen 50 artiklassa tarkoitettuina palveluina. Kyseisen artiklan ensimmäisessä kohdassa todetaan, että perustamissopimuksessa palveluilla tarkoitetaan ainoastaan suorituksia, joista tavallisesti maksetaan korvaus.
(46)
Tuomioistuimen Humbel-asiassa tekemät päätelmät vahvistetaan Wirth-tuomiossa (14), jonka mukaan maksun olennainen piirre on se, että se on korvaus kyseisestä palvelusta ja siitä yleensä sovitaan palvelun tarjoajan ja vastaanottajan välillä. Samassa tuomiossa tuomioistuin katsoo, että tällaista piirrettä ei ole yleisen koulutusjärjestelmän puitteissa tarjotuissa kursseissa.
(47)
Tuomioistuimen Wirth-tuomion perusteella yhteisön kilpailu- ja sisämarkkinasääntöjä ei sovelleta moniin toimiin, joita harjoittavat pääasiassa sosiaalisia tehtäviä suorittavat, voittoa tavoittelemattomat organisaatiot, joiden tarkoituksena ei ole harjoittaa teollisuutta tai kauppaa (15).
(48)
Tarkasteltavassa tapauksessa Italian toimittamista tiedoista on käynyt ilmi, että kyseessä olevat koulutuslaitokset harjoittavat kahdenlaista toimintaa. Yhtäältä ne tarjoavat yksittäisille henkilöille suunnattua institutionaalista koulutusta, jolla on sosiaalinen päämäärä. Tällainen koulutus on osa julkista koulutusjärjestelmää ja valtio sekä alueet rahoittavat sitä yksinkertaisesti maksamalla tietyt hyväksyttävät kustannukset. Toisaalta niillä on mahdollisuus harjoittaa kaupallista koulutustoimintaa, kuten ne usein tekevätkin. Tällaista koulutusta tarjotaan markkinahintaan joko yrityksille ja niiden työntekijöille tai yksittäisille henkilöille. Tästä syystä Italian viranomaiset ovat velvoittaneet tuensaajat pitämään kummastakin toiminnasta erillistä kirjanpitoa.
(49)
Voidaan katsoa, että ensiksi mainituissa palveluissa ei ole kyse taloudellisesta toiminnasta. Siitä seuraa, että kyseiseen toimintaan ei sovelleta kilpailu- ja sisämarkkinasääntöjä eikä se näin ollen kuulu perustamissopimuksen 87 artiklan 1 kohdan soveltamisalaan.
(50)
Komissio kuitenkin toteaa, että viimeaikaisten tuomioiden seurauksena taloudellisen toiminnan käsite muuttuu koko ajan ja se on sidoksissa kunkin jäsenvaltion poliittisiin valintoihin. Jäsenvaltiot voivat päättää siirtää yrityksille tiettyjä tehtäviä, jotka on perinteisesti katsottu yksinomaan valtioille kuuluviksi. Jäsenvaltiot voivat myös luoda tarvittavat olosuhteet luodakseen markkinat sellaiselle tuotteelle tai palvelulle, jolla ei muuten olisi markkinoita. Tällaisesta toimenpiteestä seuraa, että kyseisestä toiminnasta tulee taloudellista toimintaa ja se siirtyy kilpailusääntöjen soveltamisalaan.
(51)
Tuomioistuin on todennut muun muassa, että sairaankuljetus on toimintaa, jota useat toimijat tarjoavat maksua vastaan hätäkuljetus- ja sairaankuljetuspalveluiden markkinoilla. Tuomioistuimen ratkaisemassa asiassa näistä palveluista huolehtivat voittoa tavoittelemattomat yksiköt. Tuomioistuin totesi, että tästä huolimatta niitä on pidettävä perustamissopimuksen 87 artiklassa tarkoitettuina yrityksinä, jos ne harjoittavat myös taloudellista toimintaa (16).
(52)
Tuomioistuin on myös todennut, että sairaalan hoitopalveluiden yhteydessä käytettävän aineen valmistus sairaalassa on taloudellista toimintaa. Se, että potilas ei itse maksa palvelua, vaan se maksetaan julkisista varoista, ei vaikuta palvelun luokittelemiseen taloudelliseksi toiminnaksi (17).
(53)
Tämä kanta on esitetty kahdessa muussakin tuomioistuimen ratkaisussa (18). Eräät jäsenvaltiot katsoivat, että terveydenhoitopalvelut eivät ole taloudellista toimintaa, koska hoitoa saavat potilaat eivät välttämättä maksa saamiaan palveluita itse. Yhteisöjen tuomioistuin katsoi, että terveydenhoito on taloudellista toimintaa siitä huolimatta, että potilaat eivät välttämättä maksa palveluista suoraan vaan maksun suorittavat viranomaiset tai sairausvakuutuskassat.
(54)
Yhteisvastuun elementti ei myöskään välttämättä sulje pois mahdollisuutta harjoittaa toimintaa, joka tuottaisi voittoa. Jotkut toimijat voivat ottaa yhteisvastuupuolen hoitaakseen ottaen huomioon muut edut, joita ne voivat saada kyseisellä alalla toimimalla. Toisaalta taas voittoa tavoittelemattomat yksiköt voivat kilpailla voittoa tavoittelevien yritysten kanssa, ja sen vuoksi ne voivat olla perustamissopimuksen 87 artiklassa tarkoitettuja yrityksiä.
(55)
Näin ollen komissio ei voi sulkea pois mahdollisuutta, että koulutuslaitosten harjoittama toiminta, myös julkisen koulutusjärjestelmän puitteissa tarjottu ammatillinen koulutus, olisi taloudellista toimintaa.
(56)
Viimeksi mainitussa tapauksessa sovellettaisiin perustamissopimuksen 86 artiklan 2 kohtaa. Se koskee yrityksiä, jotka tuottavat yleisiin taloudellisiin tarkoituksiin liittyviä palveluja ja siinä määrätään, että tällaisiin yrityksiin sovelletaan perustamissopimuksen määräyksiä ja varsinkin kilpailusääntöjä siltä osin kuin ne eivät oikeudellisesti tai tosiasiallisesti estä yrityksiä hoitamasta niille uskottuja erityistehtäviä. Lisäksi täsmennetään, että kaupan kehitykseen ei saa vaikuttaa tavalla, joka olisi ristiriidassa yhteisön etujen kanssa.
(57)
Koska koulutuslaitoksille on asiaa koskevien kansallisten ja alueellisten sääntöjen puitteissa annettu hoidettavaksi julkisen palvelun tehtävä sitovin asiakirjoin eli Italian alueiden ja koulutuslaitosten välisin sopimuksin ja koska liiallisen tuen vaaraa ei ole, sillä tuki ei voi olla erilliseen kirjanpitoon merkittyjä, asiaankuuluvia kustannuksia suurempi, perustamissopimuksen 86 artiklan 2 kohdassa tarkoitettua poikkeusta voidaan soveltaa.
(58)
Sitä vastoin komissio katsoo, että Italian viranomaisten toimittamat tiedot riittävät osoittamaan, että 48 kohdassa jälkimmäisenä mainittu toiminta on taloudellista toimintaa.
VI.1.2. Kilpailun vääristyminen ja vaikutus jäsenvaltioiden väliseen kauppaan
(59)
Tuki kuuluu perustamissopimuksen 87 artiklan soveltamisalaan, jos se vääristää tai uhkaa vääristää kilpailua niin, että se vaikuttaa jäsenvaltioiden väliseen kauppaan. Valtiontukien kohdalla nämä kaksi ehtoa liittyvät usein toisiinsa.
(60)
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin (19) on todennut, että silloin kun taloudellinen tuki vahvistaa yrityksen asemaa muihin yhteisön markkinoilla kilpaileviin yrityksiin verrattuna, tuen on katsottava vaikuttavan yhteisön markkinoihin. Edellytys täyttyy, jos tukea saava yritys harjoittaa jäsenvaltioiden välistä kauppaa tai on osapuolena sopimuksissa, jotka on tehty useammassa jäsenvaltiossa järjestetyn tarjouskilpailumenettelyn seurauksena.
(61)
Lisäksi tuki voi vaikuttaa jäsenvaltioiden väliseen kauppaan ja vääristää kilpailua, vaikka muiden jäsenvaltioiden yritysten kanssa kilpaileva tuensaajayritys ei itse harjoittaisi toimintaa valtion rajojen ulkopuolella. Kun jäsenvaltio myöntää tukea yritykselle, tarjonta tässä jäsenvaltiossa voi pysyä ennallaan tai kasvaa, minkä seurauksena muissa jäsenvaltioissa toimivien yritysten mahdollisuudet tarjota palvelujaan tämän jäsenvaltion markkinoille rajoittuvat.
(62)
Näin ollen tuen voidaan osoittaa vaikuttavan jäsenvaltioiden väliseen kauppaan, vaikka tuensaaja ei suoraan osallistuisi vientitoimintaan (20) eikä kyseessä olisi kaupankäynti eri jäsenvaltioissa samalla markkinasegmentillä. Myöskään tuen vähäisen määrän tai tuensaajan suhteellisen pienen koon perusteella ei voida ilman muuta päätellä, että tuki ei vaikuttaisi jäsenvaltioiden väliseen kauppaan.
(63)
Komissio toteaa, että tarkasteltavana olevassa tapauksessa jotkut tuensaajista toimivat vähintäänkin yhdellä tai useammalla alueella (ja joskus koko Italian alueella) ja niillä on huomattava liikevaihto. Tämän ansiosta niiden voidaan olettaa pystyvän esteistä huolimatta tarjoamaan koulutuspalvelujaan yhteisön markkinoilla. Lisäksi komissio toteaa joidenkin tuensaajien toimivan jo nyt useammassa maassa.
(64)
Yksi tuensaaja toimii jo nyt useissa jäsenvaltioissa, kuten Belgiassa (jossa 4 toimipaikkaa), Ranskassa (7 toimipaikkaa), Saksassa (4 toimipaikkaa) ja Yhdistyneessä kuningaskunnassa (1 toimipaikka), yhteisön ulkopuolisissa maissa, kuten Sveitsissä, sekä Euroopan ulkopuolisissa maissa (Argentiina). Yritys on myös mukana kansainvälisessä Exemplo-verkostossa, jonka 14 eurooppalaista koulutusyritystä on muodostanut ja jonka tarkoituksena on osaamisen jakaminen, benchmarking, yhteisön hankkeissa tehtävä yhteistyö, tiettyjen markkinasegmenttien kehittäminen sähköistä kaupankäyntiä varten sekä verkkokoulutus.
(65)
Edellä esitetyn perusteella komissio päättelee, että tarkasteltavana olevat toimenpiteet ovat perustamissopimuksen 87 artiklan 1 kohdassa tarkoitettua valtiontukea, sillä ne voivat vaikuttaa jäsenvaltioiden väliseen kauppaan.
VI.2. Tuen sääntöjenmukaisuus
(66)
Komissio toteaa, että perustamissopimuksen 88 artiklan 3 kohdan mukaista ilmoitusvelvollisuutta ei ole tässä tapauksessa noudatettu.
(67)
Koska edellä mainitusta tukiohjelmasta ei ole ilmoitettu komissiolle ennakolta, jotta se voisi arvioida, onko tuki valtiontukisääntöjen mukaista, tukiohjelma on toteutettu perustamissopimuksen 88 artiklan 3 kohdan vastaisesti ja se on näin ollen sääntöjenvastaista.
VI.3. Tuen yhteensopivuus perustamissopimuksen 87 artiklan kanssa
(68)
Alaohjelma ”aikaisempien rasitteiden maksamiseen myönnettävät avustukset” voisi periaatteessa kuulua de minimis -asetuksen (21) soveltamisalaan, koska ohjelma koskee de minimis -asetuksen piiriin kuuluvia aloja eikä tukia myönnetä vientiin liittyvään toimintaan eikä niillä suosita kotimaisia tuotteita. On kuitenkin huomattava, että tuen määrä ylittää usein 100 000 euron enimmäismäärän.
(69)
Näin ollen komission kanta on edelleen, että tarkasteltavaa toimenpidettä ei voida pitää de minimis -asetuksen mukaisena. Italian viranomaiset eivät myöskään missään vaiheessa ole pyytänyt soveltamaan de minimis -asetusta kyseiseen ohjelmaan.
(70)
Koska tässä alaohjelmassa ei oteta huomioon mitään koulutustukiasetuksen (22) 4 artiklan 7 kohdan a-f alakohdassa säädetyistä tukikelpoisista kustannuksista, siihen ei voida soveltaa kyseisen asetuksen mukaista poikkeusta. Eivät myöskään Italian viranomaiset ole missään vaiheessa katsoneet tukea koulutustueksi.
(71)
Tuen arvioinnista Euroopan yhteisön perustamissopimuksen 87 ja 88 artiklan soveltamisesta pienille ja keskisuurille yrityksille myönnettyyn valtiontukeen 12 päivänä tammikuuta 2001 annetun asetuksen (EY) N:o 70/2001 (23) perusteella komissio toteaa, että kyseisessä alaohjelmassa ei ole kyse tuesta investointeihin eikä aineellisiin tai aineettomiin hyödykkeisiin. Sitä vastoin tarkoituksena on pelkästään juoksevien kulujen alentaminen myöntämällä avustusta aikaisempien rasitteiden maksamiseen, mitä voidaan pitää toimintatukena. Komissio ei yleensä suhtaudu toimintatukiin myönteisesti.
(72)
Myönnettäessä toimintatukea, joka ei liity julkisen palvelun tehtävän hoitamisesta aiheutuviin ylimääräisiin kustannuksiin, saatetaan alentaa kustannuksia, joista yritysten on yleensä vastattava itse.
(73)
Toimintatukea voidaan myöntää poikkeuksellisesti ainoastaan alueilla, joihin voidaan soveltaa 87 artiklan 3 kohdan a alakohdan poikkeusta, jos alueellisia valtiontukia koskevien suuntaviivojen (24) 4.15 kohdassa esitetyt edellytykset täyttyvät. Kyseisessä tapauksessa on todettava, että asiaa koskevaa kansallista säädöstä sovelletaan samalla tavalla kaikkialla jäsenvaltiossa tekemättä eroa alueellisten haittatekijöiden perusteella.
(74)
Komissio katsoo, että tarkasteltava ohjelma ei täytä mitään edellä mainituista ehdoista. Italian viranomaiset eivät ole myöskään vedonneet pienille ja keskisuurille yrityksille myönnettävää tukea koskevaan asetukseen eivätkä alueellisia valtiontukia koskeviin suuntaviivoihin arvioitaessa ohjelman mahdollista soveltuvuutta yhteismarkkinoille.
(75)
Kyseisellä tuella ei näytä olevan tarkoitus edistää mitään muutakaan perustamissopimuksen 87 artiklan 3 kohdan c alakohdassa tarkoitettua horisontaalista tavoitetta, kuten asiaa koskevissa suuntaviivoissa, puitteissa ja asetuksissa tarkoitetut T&K-toiminta, työllisyys, ympäristönsuojelu ja vaikeuksissa olevien yritysten pelastaminen ja rakenneuudistus.
(76)
Perustamissopimuksen 87 artiklan 2 kohdan a-c alakohdassa (25) määrättyä poikkeusta ei voida selvästikään soveltaa tähän tapaukseen. Samaa pätee myös 87 artiklan 3 kohdan b-d alakohtaan (26).
(77)
Alaohjelmiin työntekijöiden irtisanoutumisen kannustimet ja tietojärjestelmien parantaminen voidaan soveltaa pitkälti samaa ajatuskaavaa, joka esitettiin alaohjelman aikaisempien rasitteiden maksamiseen myönnettävät avustukset yhteydessä.
(78)
Komissio katsoo, että suurinta osaa näistä tuista on pidettävä toimintatukina, minkä vuoksi niihin ei voida soveltaa poikkeuksia.
(79)
Komissio katsoo, että työntekijöiden vapaaehtoiseen lähtöön kannustavasta tuesta näyttää koituvan perusteetonta kilpailuetua tukea saaville koulutuslaitoksille, jotka voivat keinotekoisesti alentaa henkilöstökulujaan kilpailijoihinsa nähden. Tukeen ei voida soveltaa poikkeuksia 12 päivänä joulukuuta 2002 Euroopan yhteisön perustamissopimuksen 87 ja 88 artiklan soveltamisesta työllisyystukeen annetun asetuksen (EY) N:o 2204/2002 (27) eikä muidenkaan voimassa olevien säädösten perusteella.
(80)
Myöskään tietojärjestelmien parantamismenoihin ei voida soveltaa poikkeuksia, koska niissä ei ole kyse pk-yrityksille myönnetystä valtiontuesta annetussa asetuksessa (28) tarkoitetuista alkuinvestoinneista eivätkä ne ole alueellisia tukia koskevissa suuntaviivoissa (29) tarkoitettu alueellisen kehityksen väline.
(81)
Tukeen, jota myönnetään rakennusten ja laitteistojen mukauttamiseen pakollisten turvavaatimusten mukaisiksi, ei voida 68-76 kohdassa esitetyistä syistä soveltaa mitään voimassa olevien valtiontukisääntöjen poikkeuksista.
(82)
Sen sijaan siihen osaan rakennusten ja laitteistojen mukauttamiseen myönnettävästä tuesta, joka on tarkoitettu vammaisten työntekijöiden työllistämisestä aiheutuvien ylimääräisten kulujen kattamiseen, voidaan soveltaa työllisyystukiasetuksessa (30) tarkoitettua poikkeusta.
(83)
Samoin alaohjelmassa ”kouluttajille annettava koulutus” myönnettävään tukeen voidaan soveltaa koulutustukiasetuksen (31) mukaista poikkeusta.
VII. PÄÄTELMÄT
(84)
Jos julkiseen koulutusjärjestelmään kuuluvaa, yksittäisille henkilöille tarjottavaa ammatillista koulutusta, josta pidetään erillistä kirjanpitoa, ei pidetä taloudellisena toimintana, siihen liittyviin kustannuksiin myönnettäviin tukiin ei sovelleta perustamissopimuksen 87 artiklan 1 kohdan määräyksiä eikä niissä ole kyse valtiontuesta, kuten 44-49 kohdassa todetaan.
(85)
Toisaalta, jos julkiseen koulutusjärjestelmään kuuluvaa toimintaa pidetään taloudellisena toimintana kyseisen käsitteen muututtua 50-55 kohdassa esitetyllä tavalla, siihen voidaan soveltaa perustamissopimuksen 86 artiklan 2 kohdan poikkeusta.
(86)
Sen sijaan kaupallisesta toiminnasta aiheutuviin kustannuksiin myönnettävät tuet täyttävät kaikki valtiontukena pitämisen edellytykset, ja näin ollen niihin sovelletaan perustamissopimuksen 87 artiklan 1 kohdan määräyksiä.
(87)
Koska ammattikoulutusjärjestelmän uudistamiseen tarkoitetun tukiohjelman toteuttamisessa on rikottu perustamissopimuksen 88 artiklan 3 kohtaa, komissio joutuu toteamaan, että tukiohjelma, jossa on kyse perustamissopimuksen 87 artiklan 1 kohdassa tarkoitetusta valtiontuesta, on näin ollen sääntöjenvastainen.
(88)
Alaohjelmaan ”rakennusten ja laitteistojen mukauttaminen pakollisten turvavaatimusten mukaisiksi ja paremmin vammaisten tarpeita vastaaviksi”, siltä osin kuin se koskee vammaisten työllistämisestä aiheutuvia ylimääräisiä kuluja, voidaan soveltaa Euroopan yhteisön perustamissopimuksen 87 ja 88 artiklan soveltamisesta työllisyystukeen 12 päivänä joulukuuta 2002 annetussa komission asetuksessa (EY) N:o 2204/2002 (32) tarkoitettua poikkeusta ja alaohjelmaan ”kouluttajille hyväksyntävaatimusten täyttämiseksi annettava koulutus” Euroopan yhteisön perustamissopimuksen 87 ja 88 artiklan soveltamisesta koulutustukeen 12 päivänä tammikuuta 2001 annetussa komission asetuksessa (EY) N:o 68/2001 (33) tarkoitettua poikkeusta.
(89)
Tuet, jotka on myönnetty alaohjelmissa ”aikaisempien rasitteiden maksamiseen myönnettävät avustukset”, ”työntekijöiden irtisanoutumisen kannustimet” ja ”rakennusten ja laitteistojen mukauttaminen pakollisten turvavaatimusten mukaisiksi ja paremmin vammaisten tarpeita vastaaviksi”, siltä osin kuin se koskee mukauttamista pakollisiin turvavaatimuksiin, eivät sovellu yhteismarkkinoille.
(90)
Komissio toteaa, että de minimis -asetusta (34) voitaisiin periaatteessa soveltaa tarkastelevana oleviin toimenpiteisiin, sillä ne eivät koske aloja, jotka on suljettu asetuksen soveltamisalan ulkopuolelle, eikä tukia myönnetä vientiin liittyvään toimintaan eikä niillä suosita kotimaisia tuotteita. Näin ollen, jos kaikki de minimis -asetuksessa säädetyt edellytykset täyttyvät eikä yksittäisille tuensaajille myönnettävän tuen määrä ylitä 100 000 euron kynnysarvoa minkään kolmivuotisjakson aikana, tarkasteltavana olevan toimenpiteen perusteella myönnettävää tukea voidaan pitää vähämerkityksisenä tukena, joka ei kuulu perustamissopimuksen 87 artiklan 1 kohdan soveltamisalaan.
(91)
Tätä tarkasteltavasta tukiohjelmasta tehtyä päätöstä on sovellettava välittömästi. Komission vakiintuneena käytäntönä on pyytää tuensaajaa maksamaan takaisin perustamissopimuksen 87 artiklassa tarkoitettu tuki, joka on myönnetty perustamissopimuksen 88 artiklan vastaisesti eikä sovellu yhteismarkkinoille. Käytäntö vahvistetaan Euroopan yhteisön perustamissopimuksen 88 artiklan soveltamista koskevista yksityiskohtaisista säännöistä annetussa neuvoston asetuksessa (EY) N:o 659/99 (35).
(92)
Lisäksi komissio toteaa, että tukiohjelmaa koskeva päätös ei sulje pois mahdollisuutta todeta, että jokin yksittäinen toimenpide ei ole tukea (koska siihen sovelletaan de minimis -sääntöä) tai että sitä voitaisiin pitää tuen luonteen perusteella kokonaan tai osittain yhteismarkkinoille soveltuvana (esimerkiksi poikkeusasetuksen nojalla).
(93)
Asetuksen (EY) N:o 659/99 14 artiklan 2 kohdan mukaan takaisin perittävään tukeen lisätään korko, jonka suuruuden komissio vahvistaa. Korkoa maksetaan siitä päivästä alkaen, jolloin sääntöjenvastainen tuki on ollut tuensaajan käytössä, sen takaisinperimispäivään asti.
(94)
Korot lasketaan Euroopan yhteisön perustamissopimuksen 93 artiklan soveltamista koskevista yksityiskohtaisista säännöistä annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 99/1999 täytäntöönpanosta 21 päivänä huhtikuuta 2004 annetun komission asetuksen (EY) N:o 794/2004 (36) V luvun säännösten mukaisesti.
(95)
Tätä tarkoitusta varten Italian on määrättävä mahdolliset ohjelman tuensaajat maksamaan tuki takaisin 94 kohdassa tarkoitettuine korkoineen kahden kuukauden kuluessa tästä päätöksestä. Tukien takaisinmaksu on saatettava päätökseen viimeistään tämän päätöksen tiedoksiantamista seuraavan verovuoden loppuun mennessä.
(96)
Italian on toimitettava pyydetyt tiedot komissiolle tämän päätöksen liitteessä I olevalla lomakkeella, jossa luetellaan asianomaiset tuensaajat ja ilmoitetaan toimenpiteet, joista on päätetty tai jotka on jo toteutettu, jotta sääntöjenvastaiset valtiontuet voidaan välittömästi periä tosiasiallisesti takaisin. Italia on toimitettava komissiolle kahden kuukauden kuluessa tästä päätöksestä asiakirjat (kuten yleisohjeet, takaisinperintämääräykset ym.), jotka osoittavat, että tuen periminen takaisin sääntöjenvastaisten tukien saajilta on aloitettu,
ON TEHNYT TÄMÄN PÄÄTÖKSEN:
1 artikla
1. Tuet, jotta Italia on myöntänyt lain 388/2000 soveltamisesta annetulla ministeriön asetuksella 173/2001 julkiseen koulutusjärjestelmään kuuluvan, yksittäisille henkilöille tarjottavan ammatillisen koulutuksen kuluihin, jotka on merkitty erilliseen kirjanpitoon, ei kuulu perustamissopimuksen 87 artiklan 1 kohdan soveltamisalaan eikä ole valtiontukea, koska kyseessä ei ole taloudellinen toiminta.
2. Edellä 1 kohdassa mainittuihin, julkisen koulutusjärjestelmän osana harjoitettavaan taloudelliseen toimintaan myönnettyihin tukiin voidaan soveltaa perustamissopimuksen 86 artiklan 2 kohdan poikkeusta.
2 artikla
1. Koska tukiohjelmasta, jonka Italia on perustanut lain 388/2000 118 §:n 9 momentin soveltamisesta annetulla ministeriön asetuksella 173/2001 sekä Italian alueiden sittemmin antamilla soveltamissäännöillä, ei ole ilmoitettu ennakolta komissiolle perustamissopimuksen 88 artiklan 3 kohdan mukaisesti, tukiohjelma on sääntöjenvastainen siltä osin kuin se kuuluu perustamissopimuksen 87 artiklan 1 kohdan soveltamisalaan.
2. Edellä 1 kohdassa tarkoitetun tukiohjelman alaohjelmat ”rakennusten ja laitteistojen mukauttaminen paremmin vammaisten tarpeita vastaaviksi” ja ”kouluttajille annettava koulutus” soveltuvat yhteismarkkinoille.
3. Edellä 1 kohdassa tarkoitetun tukiohjelman alaohjelmat ”aikaisempien rasitteiden maksamiseen myönnettävät avustukset”, ”työntekijöiden irtisanoutumisen kannustimet”, ”tietojärjestelmien parantaminen” ja ”rakennusten ja laitteistojen mukauttaminen pakollisten turvavaatimusten mukaisiksi” eivät sovellu yhteismarkkinoille.
3 artikla
1. Italian on toteutettava kaikki tarpeelliset toimenpiteet 2 artiklan 3 kohdassa tarkoitetun, sääntöjenvastaisesti tuensaajien käyttöön asetetun tuen perimiseksi takaisin tuensaajilta.
2. Tuki on maksettava takaisin viipymättä kansallisen oikeuden menettelyjen mukaisesti edellyttäen, että kyseisissä menettelyissä mahdollistetaan päätöksen välitön ja tehokas täytäntöönpano.
3. Tukien takaisinmaksu on saatettava päätökseen viimeistään tämän päätöksen tiedoksiantamista seuraavan verovuoden loppuun mennessä.
4. Takaisinperittävään määrään sisällytetään korko alkaen siitä, kun tuki on asetettu tuensaajan käyttöön, tuen tosiasialliseen takaisinperintään saakka.
5. Korot lasketaan komission asetuksen (EY) N:o 794/2004 V luvun säännösten mukaisesti.
6. Italian on määrättävä tuensaajat maksamaan 2 artiklan 3 kohdassa tarkoitetun sääntöjenvastaisen tuen korkoineen takaisin kahden kuukauden kuluessa tästä päätöksestä.
4 artikla
Italian on ilmoitettava kahden kuukauden kuluessa tämän päätöksen tiedoksiantamisesta ilmoitettava komissiolle liitteenä olevaa lomaketta käyttäen tämän päätöksen noudattamisen edellyttämät toimenpiteet, jotka on jo toteutettu tai joista on päätetty.
Italian on toimitettava komissiolle saman määräajan kuluessa asiakirjat, jotka osoittavat, että tuen periminen takaisin sääntöjenvastaisten tukien saajilta on aloitettu.
5 artikla
Tämä päätös on osoitettu Italian tasavallalle.
Tehty Brysselissä 2 päivänä maaliskuuta 2005.