Kommissionens beslutning
af 13. december 2000
om en procedure efter EF-traktatens artikel 82
(COMP/33.133 - C: Soda - Solvay)
(meddelt under nummer K(2000) 3795)
(Kun den franske udgave er autentisk)
(EØS-relevant tekst)
(2003/6/EF)
KOMMISSIONEN FOR DE EUROPÆISKE FÆLLESSKABER HAR -
under henvisning til traktaten om oprettelse af Det Europæiske Fællesskab,
under henvisning til Rådets forordning nr. 17 af 6. februar 1962, første forordning om anvendelse af bestemmelserne i traktatens artikel 85 og 86(1), senest ændret ved forordning (EF) nr. 1216/1999(2), særlig artikel 3 og 15,
under henvisning til Kommissionens beslutning af 19. februar 1990 om at indlede en procedure på eget initiativ i henhold til artikel 3 i forordning nr. 17,
efter at have givet den pågældende virksomhed lejlighed til at udtale sig vedrørende de af Kommissionen fremførte klagepunkter, jf. artikel 19, stk. 1, i forordning nr. 17 samt Kommissionens forordning nr. 99/63/EØF af 25. juli 1963 om udtalelser i henhold til artikel 19, stk. 1 og 2, i Rådets forordning nr. 17(3),
efter høring af Det Rådgivende Udvalg for Kartel- og Monopolspørgsmål, og
ud fra følgende betragtninger:
DEL I
SAGSBESKRIVELSE
A. OVERTRÆDELSEN I KORTE TRÆK
1. UNDERSØGELSER
(1) Denne beslutning er en følge af de kontrolundersøgelser, Kommissionen foretog i marts 1989 hos sodaproducenter i EF i henhold til artikel 14, stk. 3, i forordning nr. 17. Ved disse kontrolundersøgelser og efterfølgende begæringer om oplysninger i henhold til artikel 11 i forordning nr. 17 kom Kommissionen i besiddelse af materiale, der beviser, at Solvay et Cie SA i Bruxelles (i dag Solvay SA) (herefter benævnt "Solvay") overtrådte EØF-traktatens artikel 86 (nu EF-traktatens artikel 82).
2. SOLVAYS OVERTRÆDELSE AF ARTIKEL 82
(2) Solvay misbrugte fra omkring 1983 til omkring udgangen af 1990 sin dominerende stilling på sodamarkedet i EF (undtagen i Det Forenede Kongerige og Irland) ved at yde sine største kunder loyalitets- og meromsætningsbonus, ved at indgå aftaler, som sikrede Solvay eneleverancer, og ved at gennemføre andre ordninger, der havde til formål og til følge at udelukke konkurrencen ved at forpligte ovennævnte kunder til at foretage alle deres indkøb hos Solvay.
B. SODAMARKEDET
1. PRODUKTET
(3) Denne procedure vedrører soda (natriumcarbonat), som er et alkalisk kemisk produkt, der hovedsagelig anvendes som råmateriale ved glasfremstilling. Natriumoxid, der fungerer som hjælpestof ved glassmeltning, kommer først og fremmest fra den tilsatte soda. Soda anvendes også inden for den kemiske industri, til fremstilling af vaskemidler, og inden for metalindustrien.
(4) I Europa fremstilles soda af salt og kalksten ved den ammoniaksodaproces, som Solvay opfandt i 1865. Ved Solvay-processen fremstilles først soda med lav massefylde, der skal forarbejdes yderligere, for at man kan fremstille soda med høj massefylde. De to typer soda er kemisk set identiske, men soda med høj massefylde foretrækkes i glasproduktionen.
(5) I USA udvindes den såkaldte "natursoda" af trona, der hovedsagelig findes i Wyoming. Efter udvindingen bliver tronaen renset og calcineret i raffinaderier. Natursoda fremstilles kun med høj massefylde. Natursoda findes også i Afrika og Australien.
(6) I USA foregår produktionen nu på grundlag af naturligt forekommende soda (det sidste anlæg til industriel fremstilling af soda blev lukket i 1986), mens hele produktionen i Europa foregår på grundlag af industrielt fremstillet materiale. Natursoda fra USA har et lavere saltindhold og er derfor særlig velegnet til fremstilling af glas, og nogle glasproducenter, der hovedsagelig køber industrielt fremstillet soda, kunne tænkes at blande dette med amerikansk natursoda for at opnå den ønskede koncentration.
2. PRODUCENTERNE
(7) På de relevante tidspunkter var der seks producenter af industrielt fremstillet soda i EF:
- Solvay
- Imperial Chemical Industries (ICI)
- Rhône-Poulenc
- Akzo
- Matthes & Weber (M & W)
- Chemische Fabrik Kalk, Köln (CFK).
(8) Solvay var på verdensplan og i EF den største individuelle producent af industrielt fremstillet soda. Virksomheden havde anlæg i Østrig, Belgien, Frankrig, Tyskland, Italien, Spanien og Portugal, og med ca. 60 % af det vesteuropæiske marked var virksomheden ubestridt den førende på markedet.
(9) Solvay havde en afdeling (direction nationale) (DN) i Østrig, Belgien og Luxembourg, Frankrig, Tyskland, Italien, Nederlandene, Portugal, Spanien og Schweiz til at forestå den kommercielle virksomhed, idet hovedkontoret i Bruxelles havde en tilsynsførende og koordinerende funktion.
(10) Efter 1987 blev ICI Soda Ash Products drevet som en særskilt virksomhed inden for ICI's Chemicals and Polymers Division. Tidligere indgik den i ICI's Mond Division.
(11) ICI var med sine to produktionsanlæg i Northwich i Cheshire den næststørste sodaproducent i EF, men virksomhedens afsætning i EF var næsten udelukkende begrænset til Det Forenede Kongerige og Irland, og den havde en markedsandel i Det Forenede Kongerige på over 90 %.
3. VERDENSMARKEDET
(12) Efterspørgslen efter soda på verdensmarkedet voksede i 1980'erne med ca. 1 % årligt, selv om der var betydelige regionale forskelle. I industrilandene var efterspørgslen stort set konstant fra 1980 til 1987, hvorefter der skete en betydelig stigning. Over halvdelen af den soda, der blev produceret på verdensplan, anvendtes i glasindustrien.
(13) Produktionskapaciteten for soda på verdensplan (natursoda og industrielt fremstillet soda) var i 1989 på ca. 36 mio. tons (nominelt) om året, hvoraf EF-producenterne tegnede sig for ca. 7,2 mio. tons, herunder Solvays kapacitet på ca. 4,3 mio. tons og ICI's på 1 mio. tons (den praktiske eller effektive kapacitet var på 85-90 % af den officielle kapacitet). Sodaforbruget i EF var i 1989 på ca. 5,5 mio. tons om året til en værdi af ca. 900 mio. ECU.
(14) De (daværende) seks natursodaproducenter i USA havde en samlet nominel kapacitet på 9,5 mio. tons årligt mod en efterspørgsel på hjemmemarkedet i 1989 på omkring 6,5 mio. tons. Natursodaproduktionen i USA var i 1989 på næsten 9 mio. tons. De amerikanske producenter dækkede den samlede efterspørgsel på hjemmemarkedet og eksporterede den resterende produktion. Produktionsomkostningerne for natursoda er betydelig lavere end ved det industrielt fremstillede produkt, men minerne ligger langt fra de vigtigste markeder, og distributionsomkostningerne er derfor tilsvarende høje.
(15) De europæiske producenter så de amerikanske producenter af soda med høj massefylde som den største konkurrencemæssige trussel på deres hjemmemarkeder. Ved de valutakurser, der gjaldt i slutningen af 1980'erne, kunne de amerikanske producenter sælge deres produkter i Europa til priser, der lå langt under den lokale markedspris, uden at dumpe.
(16) De østeuropæiske producenter tegnede sig for ca. 30 % af sodakapaciteten på verdensplan, idet de fremstillede omkring 9 mio. tons årligt. Sovjetunionen var nettoimportør med et forbrug på over halvdelen af denne produktion. Den overskydende produktion blev eksporteret af de østeuropæiske lande og bestod næsten udelukkende af soda med lav massefylde. Til trods for antidumpingtolden importerede EF stadig betydelige mængder af denne type soda fra Comecon-landene.
(17) I løbet af 1980'erne steg efterspørgslen markant, og soda blev for alvor handlet globalt. Anlæggene udnyttede deres kapacitet fuldt ud i 1990. Den kinesiske produktion ventedes at stige med ca. 500 kilotons årligt, og produktionen i Botswana (til Sydafrika) forventedes at stige med 300 kilotons, hvilket man mente ville fortrænge importen fra andre produktionsområder.
4. EF
(18) Solvay var den førende virksomhed på markedet med en andel af det samlede EF-marked på næsten 60 %, og den afsatte sine produkter i alle EF-lande bortset fra Det Forenede Kongerige og Irland. Efter tre års stagnerende efterspørgsel i midten af 1980'erne begyndte salget af soda i Vesteuropa at stige betydeligt i 1987. I 1988 og 1989 udnyttede producenterne deres kapacitet fuldt ud.
(19) Det vesteuropæiske sodamarked var i slutningen af 1980'erne stadig opdelt efter nationale skel. Producenterne havde en tilbøjelighed til at koncentrere deres afsætning i de medlemsstater, hvor de havde produktionsanlæg, selv om de mindre producenter (CFK, M & W og Akzo) efter 1981 eller 1982 forøgede deres salg uden for deres "hjemmemarkeder".
(20) Der var ingen konkurrence mellem Solvay og ICI, der hver især begrænsede deres salg i EF til deres traditionelle "indflydelsessfærer" på henholdsvis det vesteuropæiske fastland og De Britiske Øer. Både ICI og Solvay eksporterede betydelige mængder til oversøiske markeder uden for Europa, der fik deres leverancer fra EF. En stor del af ICI's eksport bestod i praksis af soda, der var leveret af Solvay.
(21) I de medlemsstater, hvor Solvay var den eneste lokalt etablerede producent (Italien, Portugal og Spanien), havde virksomheden i realiteten et monopol.
(22) Solvay havde en markedsandel på over 80 % i Belgien, 55 % i Frankrig og 52 % i Tyskland. ICI havde en andel på over 90 % af det britiske marked, hvor de eneste alternative forsyningskilder var USA og Polen.
(23) Ser man på efterspørgslen, var glasproducenterne de største kunder i EF. Omkring 65 til 70 % af den vesteuropæiske produktion anvendtes til fremstilling af planglas og hulglas (emballageglas). Soda tegner sig for et af de største omkostningselementer i glasproduktionen med ca. 60 % af de samlede udgifter til råmaterialer. De fleste glasproducenter driver kontinuerlige produktionsanlæg og måtte derfor have sikre sodaforsyninger. I de fleste tilfælde havde de indgået længerevarende aftaler med en større leverandør for størsteparten af deres forbrug, idet de aftog resten fra en anden leverandør. Glasindustrien blev i løbet af 1980'erne konsolideret i Europa som helhed, således at de større producenter udøvede virksomhed på fælleseuropæisk grundlag og fremstillede deres produkter i flere medlemsstater. Den kemiske industri tegnede sig for ca. 20 % af det samlede sodaforbrug, mens metalindustrien tegnede sig for ca. 5 %.
5. NATURSODA FRA USA
(24) Siden man i 1960'erne begyndte at udvinde natursoda, har det amerikanske marked været præget af en betydelig overkapacitet i forhold til den indenlandske efterspørgsel, og i slutningen af 1980'erne kunne der årligt eksporteres ca. 2,5 mio. tons.
(25) På grund af det alt for store udbud og den omstændighed, at producenterne måtte bære de samme omkostninger, var det amerikanske hjemmemarked præget af stærk priskonkurrence. Produktet blev solgt i USA med en betydelig rabat i forhold til listeprisen (93 USD/short ton fob Wyoming), idet nettoprisen ab fabrik ved udgangen af 1989 lå på omkring 73 USD/short ton, hvortil kom omkostningerne ved jernbanetransport til industricentrene på østkysten. Den 1. juli 1990 forhøjede de fleste producenter listepriserne til 98 USD/short ton, og den faktiske pris kom til at ligge på omkring 85 USD.
(26) Ønsket om at eksportere fik de amerikanske producenter til at søge at trænge ind på markederne i Europa og andre steder. Natursoda begyndte at dukke op i EF sidst i 1970'erne, hovedsagelig i Det Forenede Kongerige. I 1982 importerede EF omkring 100000 tons fra USA, og heraf aftog Det Forenede Kongerige næsten 80000 tons. Den europæiske industri anmodede i 1982 om antidumpingbeskyttelse mod importen af soda med høj massefylde fra USA. (Efter oktober 1982 blev der også anvendt antidumpingforanstaltninger over for importen af soda med lav massefylde fra Østeuropa, men ikke over for soda med høj massefylde).
(27) De antidumpingforanstaltninger, der blev indført i slutningen af 1980'erne over for soda med høj massefylde fra USA, omfattede følgende:
a) for de to daværende producenter på markedet, Allied (nu General Chemical) og Texas Gulf: tilsagn om mindstepriser på 112,26 GBP/ton ab lager (Kommissionens forordning (EØF) nr. 2253/84(4))
b) for de producenter, der ikke var til stede på markedet, Tenneco, KMG, FMC og Stauffer: en endelig antidumpingtold på 67,49 ECU/ton (Rådets forordning (EØF) nr. 3337/84(5)).
(28) De pristilsagn, der blev forhandlet om, vedrørte omregning til andre valutaer efter den gældende valutakurs, og med de ændringer, der er sket i pariteterne siden 1984, var pristilsagnet for Tyskland, Frankrig og andre markeder betydeligt højere end markedsprisen, således at det ikke længere var rentabelt at afsætte produkterne i andre lande end Det Forenede Kongerige.
(29) Texas Gulf mistede afsætning efter indførelsen af antidumpingforanstaltningerne og trak sig ud af det britiske marked i 1985, således at General Chemical i 1990 var den eneste amerikanske producent tilbage på dette marked, ganske vist med leverancer på kun ca. 30000 tons årligt.
(30) I 1987 var General Chemical også begyndt at interessere sig for det franske marked, hvilket især berørte Solvay og Rhône-Poulenc, der delte dette marked. Texas Gulf solgte desuden en vis mængde i Belgien. I begge tilfælde blev importen foretaget uden antidumpingafgift i henhold til særlige regler om "aktiv forarbejdning".
(31) En række store EF-kunder inden for glasindustrien antydede, at de ville flytte en betydelig del af deres handel fra EF-producenter til amerikanske producenter. I 1990 leverede de amerikanske producenter dog kun omkring 40000 tons i alt i EF, bortset fra Det Forenede Kongerige og Irland, og næsten hele denne mængde var leveret i henhold til reglerne om aktiv forarbejdning.
(32) De antidumpingforanstaltninger, der blev indført ved forordning (EØF) nr. 3337/84, gjaldt indtil november 1989. En række amerikanske producenter og repræsentanter for EF's glasindustri havde i 1988 anmodet om en fornyet undersøgelse af foranstaltningerne. Denne undersøgelse blev afsluttet den 7. september 1990, og der blev ikke på ny indført beskyttelsesforanstaltninger (Kommissionens afgørelse 90/507/EØF(6)).
(33) I 1982 dannede nogle af de amerikanske producenter en eksportsammenslutning i henhold til Webb-Pommerene Act af 1918 med det amerikanske handelsministeriums godkendelse. I første omgang var sammenslutningens virksomhed begrænset til Japan, og den havde kun tre deltagere. I december 1983 tilsluttede alle seks natursodaproducenter sig og dannede den amerikanske sammenslutning for natursoda, Ansac (American Natural Soda Ash Corporation).
(34) Ansac skulle fungere som et fælles agentur for markedsføring og distribution af soda, der solgtes uden for Syd- og Nordamerika. Den havde en årlig omsætning på omkring 250 mio. USD. Med henblik på at udvide sin virksomhed til at omfatte det vesteuropæiske marked (som erstatning for de enkelte producenters afsætning) anmeldte Ansac sine aftaler til Kommissionen og anmodede om negativattest eller fritagelse i henhold til artikel 81, stk. 3.
(35) Ansacs anmodning er behandlet i Kommissionens beslutning 91/301/EØF(7), hvori fritagelse blev afslået.
C. BAGGRUND
1. SOLVAYS STILLING PÅ EF-MARKEDET FOR SODA I DEN RELEVANTE PERIODE
(36) På de ni nationale markeder i Vesteuropa, hvor Solvay havde sin egen salgsorganisation ("direction nationale" eller "DN", der også fandtes i Østrig og Schweiz), havde virksomheden en stabil markedsandel på ca. 70 %, mens de fire konkurrenter fra andre medlemsstater tilsammen kun havde 26 %. I EF med undtagelse af De Britiske Øer (hvor ICI næsten havde monopol) lå Solvays markedsandel også traditionelt omkring 70 %. Med Nederlandene som den eneste undtagelse (stort set overladt til NSI og derpå Akzo som følge af en markedsdelingsaftale i 1955, der ikke er genstand for nogen procedure) var Solvay den største, og i visse tilfælde eneste, sodaleverandør i de medlemsstater, hvor virksomheden solgte sit produkt.
(37) Som den største saltproducent i EF befandt Solvay sig desuden i en meget gunstig situation, når det drejede sig om leverancer af det vigtigste råmateriale til sodafremstilling.
2. SOLVAYS KONKURRENTER
(38) Den eneste anden producent i Europa, hvis styrke kunne sammenlignes med Solvays, var ICI, der ikke konkurrerede med Solvay på dennes markeder. Bortset fra Akzo, der i kraft af sin beliggenhed på den nederlandske kyst betragtede ikke blot Nederlandene, men også Nordtyskland og Danmark som sit naturlige "hjemmemarked", havde de øvrige producenter en tendens til at koncentrere deres afsætning i EF på deres respektive nationale markeder. Rhône-Poulenc udøvede således 95 % af sin sodavirksomhed inden for EF i Frankrig. CFK og Matthes & Weber eksporterede en del til Nederlandene, Frankrig og Luxembourg, men også disse virksomheder lagde hovedvægten på deres lokale marked. Sammenholdt med Solvays 70 % havde de øvrige producenter markedsandele på mellem 4 og 11 % i EF-landene, bortset fra Det Forenede Kongerige og Irland.
(39) For Solvay var det ikke andre EF-producenter, der udgjorde den største fare for virksomhedens stilling på det europæiske marked, men amerikanske producenter af natursoda. De østeuropæiske producenter leverede hovedsagelig soda med lav massefylde, der normalt ikke anvendes i glasindustrien. Gennem de antidumpingforanstaltninger, der havde været anvendt siden 1983, havde Solvay opnået en væsentlig beskyttelse mod en sådan import (se betragtning 49).
3. SOLVAYS KUNDER
(40) Solvay havde sit største kundeunderlag i glasindustrien, der tegnede sig for 66 til 68 % af sodaforbruget i Vesteuropa. Glasindustriens forbrug var igen opdelt mellem emballageglas og planglas i forholdet 2:1.
(41) Solvay var hoved- eller eneleverandør til stort set alle glasproducenter på det vesteuropæiske fastland. Der fandtes kun ganske få glasproducenter, der havde en af de øvrige sodaproducenter som hovedleverandør. I 1988 tegnede Solvay sig således for 82 % af sodaleverancerne til planglasindustrien på det marked i Vesteuropa, der er omfattet af de ni directions nationales. Inden for emballageglas havde virksomheden 74 % af de samlede leverancer.
(42) Med sin største kunde, Saint-Gobain-koncernen, havde Solvay i de forskellige medlemsstater indgået tidsubegrænsede kontrakter, der kunne opsiges med et varsel på 24 måneder, og som vedrørte en samlet årlig afsætning på over 500000 tons i Vesteuropa. Der var også vedtaget en hemmelig "protokol" om en "koncernrabat" på 1,5 % om året på al afsætning i Europa. Priser og andre aftalevilkår blev dog fastsat efter forhandlinger på nationalt plan mellem Solvays DN og Saint-Gobain-selskabet i den pågældende medlemsstat. Mange andre kunder havde også en tidsubegrænset kontrakt med Solvay med et opsigelsesvarsel på 24 måneder.
4. SOLVAYS SALGSORGANISATION
(43) Solvays produktion og afsætning af soda i Vesteuropa var organiseret på nationalt plan, således at et særskilt organ, "direction nationale", varetog de enkelte markeder. Der var betydelige prisforskelle mellem medlemsstaterne. Priserne ab fabrik i Frankrig var således 10 % lavere end i Belgien. Inden for glasindustrien var der dog i 1980'erne en markant tendens til oprettelse af koncerner af europæisk dimension. Solvay hævder ganske vist, at der foregik prisforhandlinger på nationalt plan (dvs. mellem Solvays DN og det lokale glasproducerende datterselskab af den pågældende koncern), men kunderne blev i stadig større udstrækning opmærksomme på prisforskellene mellem medlemsstaterne og forsøgte at nedbringe dem. I nogle tilfælde lykkedes det kunderne at få nedsat prisforskellen ved at forhandle sig frem til en ordning med Solvay (f.eks. de belgiske glasproducenter Saint-Roch og Glaverbel).
5. SOLVAYS LEVERINGSAFTALER INDTIL 1981
(44) Indtil 1980 havde Solvays leveringsaftaler for soda i de forskellige medlemsstater en lang løbetid og indeholdt normalt en forpligtelse for kunden til at dække sit samlede behov ved indkøb hos Solvay.
(45) Efter at Kommissionen var blevet gjort opmærksom på Solvays leveringsaftaler, drøftede den spørgsmålet indgående med Solvay, som til sidst indvilgede i at ændre sine aftaler. Solvay erstattede således klausulen om "samlede behov" med en bestemmelse om en bestemt mængde, ligesom virksomheden nedsatte fristen for opsigelse af aftalen (i mange tilfælde fem år) til to år.
(46) Kommissionen sendte dog Solvay en skrivelse om, at den mængde, kunden var forpligtet til at aftage hvert år, ikke måtte svare til eller ligge i nærheden af kundens samlede behov for soda. Selv om Kommissionen desuden bekræftede, at det var tilladt for Solvay at yde rabatter på listeprisen, understregede den, at Solvays rabatter hverken måtte være en skjult metode til at sikre den fortsatte anvendelse af de ophævede aftaler, der indeholdt en klausul om "samlede behov", eller ydes som loyalitetsbonus.
(47) Ved udgangen af 1980 gav Solvay Kommissionen meddelelse om, at virksomheden var i færd med at instruere sine forskellige DN'er om at ændre deres leveringsaftaler, og den vedlagde en kopi af et cirkulæreudkast til sine forskellige nationale salgskontorer, hvori den - to steder - understregede, at prisaftalerne under ingen omstændigheder måtte udgøre et incitament til at sikre kundens "loyalitet". Kunderne skulle også frit kunne vælge, hvilke mængder de ønskede at aftage, og det blev udtrykkeligt forbudt salgskontorerne at søge at få kunderne til at oplyse, hvor stor en andel af deres samlede behov den pågældende mængde udgjorde.
(48) På baggrund af Solvays skrivelse blev sagen indstillet i 1982, og der blev ikke truffet yderligere foranstaltninger, før Kommissionen gennemførte kontrolundersøgelser i nærværende sag.
6. ANTIDUMPINGFORANSTALTNINGER
(49) Et vigtigt punkt i Solvays forretningspolitik på sodaområdet var at sikre opretholdelsen af antidumpingforanstaltningerne over for amerikanske og østeuropæiske producenter af henholdsvis soda med høj massefylde og soda med lav massefylde. Med de ændringer, der var sket i valutakurspariteterne siden 1984, var Solvay udmærket klar over, at amerikanske producenter kunne sælge deres produkter i Europa til priser, der lå langt under gennemsnitsprisen i EF, uden at gøre sig skyldige i dumping, dvs. at deres eksportpris ab fabrik ikke var lavere end deres hjemmemarkedspris.
(50) En række glasproducenter udnyttede en bestemmelse i antidumpinglovgivningen, der gjorde det muligt for dem at undgå antidumpingtold på importeret soda, når denne soda anvendteσ til fremstilling af glas, der skulle eksporteres til lande uden for EF (aktiv forædling).
(51) Antidumpingtolden på import fra USA var taget op til ny undersøgelse på det tidspunkt, hvor denne procedure blev indledt, og Solvay pressede hårdt på for at få den fornyet og for at få udvidet antidumpingtolden til også at omfatte materiale, der blev importeret til aktiv forædling. En af de amerikanske producenter, General Chemical (som tidligere hed Allied), gik ifølge andre europæiske producenter efter Frankrig, hvilket kun berørte Solvay og Rhône-Poulenc. I referatet af et møde i producentsammenslutningen CEFIC finder man tegn på, at to producenter skulle "undersøge mulighederne for en ordning med General Chemical".
(52) Det er vigtigt at bemærke, at Solvay under antidumpingproceduren argumenterede for, at der ved toldbehandlingen ved EF's grænser af soda med høj massefylde fra Østeuropa og USA blev indført en ny mindstepris på 163 ECU pr. ton (= en leveringspris på ca. 170 til 180 ECU), mens Solvays egen gennemsnitlige nettoleveringspris var på under 300 DEM (= 150 ECU) i flere lande (hvad Solvay udmærket vidste).
D. SOLVAYS KONKURRENCEBEGRÆNSENDE ADFÆRD
1. SOLVAYS FORRETNINGSPOLITIK EFTER 1982
(53) Til trods for Kommissionens skrivelse og Solvays interne cirkulære anvendte Solvay efter 1983 i stigende grad både progressive rabatter samt leveringsaftaler, som forpligtede de største kunder til at foretage alle eller praktisk talt alle deres indkøb af soda hos Solvay. På baggrund af den faldende efterspørgsel (indtil 1987) forsøgte Solvay tilsyneladende især at beskytte sin dominerende stilling på det europæiske marked mod utilfredshed fra de mindre producenters side og mod importtruslen fra Østeuropa og USA. Solvay traf bl.a. følgende foranstaltninger:
"Forbedring af forholdet til de store kunder (glasindustrien og den kemiske industri) gennem øget generel anvendelse af aftaler med det formål at gøre kunderne loyale (navnlig Saint-Gobain, der modtager en superkoncernrabat på 1,5 % i forbindelse med en aftale om yderligere leverancer (contrat chapeau)) ... men disse aftaler er stadig forholdsvis 'åbne' på grund af EF-reglerne (opsigelsesvarsel på højst to år, aftalt mængde på højst ca. 85 % af kundens samlede behov for at give sidstnævnte mulighed for at henvende sig til en anden leverandør)."
(54) Der blev udarbejdet en plan over Solvays forretnings- og prispolitik (planen er ikke dateret, men stammer formodentlig fra omkring april 1988):
"Det ligger (Solvay) meget på sinde at bevare sin betydelige markedsstilling, navnlig i Europa (dette marked er indbringende og rentabelt).
Dette indebærer:
- imødekommenhed over for samtlige kunder + tilfredsstillende markedsdækning [...]
- en politik, der favoriserer kunder, som accepterer langfristede aftaler = kontrakter med store rabatter."
(55) I et andet strategipapir fra april 1988 skitseredes Solvays øvrige politiske muligheder:
"Forsvarsstrategien består i:
- fortsat at gøre vore kunder loyale med stadigt større aftalerabatter."
2. SOLVAYS RABATORDNING I TYSKLAND
(56) Det var Solvays erklærede mål at bevare sin samlede markedsandel på over 50 % på det store tyske marked ved:
- at udelukke al import fra USA og at hindre yderligere stigning i importen fra Akzo og østeuropæiske producenter
- at bevare sin "dominerende stilling" som sodaleverandør til planglas- og emballageglasindustrien.
(57) Ud over at yde store kunder den sædvanlige mængderabat på basismængden har Solvay siden 1982 ydet to andre former for rabatter i Tyskland:
- en meromsætningsbonus, eller "Spitzenrabatt", på 20 % i forhold til listeprisen
- en særlig årlig checkudbetaling (på op til 3,4 mio. DEM i et enkelt tilfælde), hvis kunden foretog størsteparten af eller alle sine indkøb hos Solvay.
(58) Checkrefusionen blev allerede anvendt sidst i 1982, og den procentvise meromsætningsbonus blev indført i begyndelsen af 1983. Systemet blev efter 1983 udvidet og forbedret og dannede nu grundlag for Solvays prisstruktur i Tyskland. Da Kommissionen foretog kontrolundersøgelser i marts 1989, modtog praktisk talt alle Solvays største kunder i Tyskland begge former for rabat. De pågældende kunder blev af Solvay opfordret til at behandle rabatterne strengt fortroligt og til ikke at afsløre dem over for tredjemand.
(59) Under rabatordningen for store kunder blev basismængden, normalt svarende til ca. 80 % af kundens samlede årlige behov, faktureret til listeprisen med den sædvanlige mængderabat (f.eks. 10 %). For mængder ud over kundens basisbehov (ekstramængder) blev der ydet en rabat på 20 % og derudover en betydelig checkrefusion.
(60) For Vegla, der indgik i Saint-Gobain-koncernen og var Solvays største kunde i Tyskland, blev der således ydet følgende rabatter i 1989:
1) en rabat på 10 % på den aftalte basismængde på 85000 tons
2) en rabat på 20 % for ekstramængden på 43000 tons
3) en check på 3349000 DEM for ekstramængden.
(61) Solvays pris ab fabrik var i Tyskland 403 DEM pr. ton. De store kunder i Tyskland betalte i slutningen af 1980'erne en gennemsnitlig nettopris pr. ton på ca. 340 til 360 DEM. Hvad der ikke var åbenlyst, var, at prisen pr. ton for ekstramængden kunne komme ned på 250 DEM pr. ton eller endnu mindre.
(62) Lad os som eksempel igen se på Vegla i 1989:
- listepris ab fabrik: 403 DEM
- basismængde (rabat 10 %): 85000 tons
- ekstramængde (rabat 20 %): 43400 tons
- rabatpris på sidste tranche (listepris - 20 %): 322,40 DEM
- særlig checkrefusion: 3349000 DEM = 77,16 DEM/ton
- nettopris pr. ton for ekstramængden: 245,24 DEM.
(63) I alle de tilfælde, hvor der blev ydet en særlig meromsætningsbonus/checkrefusion, var Solvay kundens hoved- eller eneleverandør. Det fremgår klart af dokumenterne, at Solvay nøjagtigt kendte de enkelte kunders samlede behov og kunne beregne sit pristilbud i overensstemmelse hermed. Den ekstramængde, rabatterne vedrørte, svarede til den mængde, som kunden måske ellers ville have købt hos en konkurrerende leverandør.
(64) Dette rabatsystem bevirkede, at en konkurrent, der forsøgte at afsætte sine produkter ved at overtage en del af leverancerne til den pågældende kunde fra Solvay (dvs. ekstramængden), måtte tilbyde kunden en pris, der i hvert fald svarede til og helst var lavere end Solvays. Det vil i ovennævnte eksempel sige 245 DEM. Mens konkurrenten skulle tilbyde denne urentabelt lave pris på hele den tilbudte mængde, skulle Solvay kun gøre det på den sidste tranche. Selv om ekstramængden blev leveret til 245 DEM pr. ton, opnåede Solvay dog en gennemsnitspris på 320 DEM pr. ton for hele sin leverance.
(65) Hvis med andre ord den konkurrerende leverandør skulle gøre sig håb om at overtage leverancer fra Solvay, skulle han yde kompensation til kunden for den finansielle fordel, han mistede ved ikke at købe hos Solvay. I ovenstående eksempel drejer det sig om ca. 6850000 DEM. Den anden leverandør skulle kun fordele omkostningerne ved at yde denne rabat over 43000 tons, mens Solvay kunne fordele rabatomkostningerne over tre gange så stor en mængde.
(66) Kunden følte derfor ikke noget incitament til at henvende sig til en anden leverandør i betragtning af den favorable pris, Solvay tilbød for ekstramængden. For den anden leverandør var det heller ikke tillokkende at levere til kunden i betragtning af den urentable pris, han var nødt til at tilbyde.
(67) I de fleste tilfælde, som f.eks. i forbindelse med Vegla, sikrede rabatordningen Solvays stilling som eneleverandør. Den sikrede også, at Solvay bevarede sin dominerende andel, hvis kunderne opdelte deres indkøb på to leverandører. Flachglas, Solvays næststørste kunde i Tyskland, fordelte sin aktiviteter i forholdet 70:30 mellem Solvay og M & W. Fra og med 1983 tilbød Solvay Flachglas en rabat på 8,5 % på alle mængder op til 70 kilotons, 20 % på ekstramængder og en check på 500000 til 750000 DEM. Den supplerende "checkrefusion" betød, at den faktiske pris for mængder ud over 70 kilotonσ var på 250 til 260 DEM pr. ton (afhængigt af mængden). Det var særdeles vanskeligt for en anden leverandør at trænge ind på Solvays domæne, der (som Solvays egne dokumenter beviser) var beskyttet af rabatordningerne. Selv om en anden leverandør måske kunne tilbyde den samme fakturapris på 322,40 DEM (listeprisen - 20 %), var det højst usandsynligt, at kunden ville risikere at miste den betydelige checkrefusion, der jo klart var betinget af, at han aftog en rimelig mængde hos Solvay ud over den aftalte basismængde. Dokumenter fra Matthes & Weber bekræfter, at det var umuligt for dette firma at gøre indhug i Solvays leverancer til Flachglas.
(68) Af Solvays interne dokumenter fremgår det helt klart, at formålet med rabatordningen i Tyskland var at sikre kundernes loyalitet over for Solvay.
(69) Også dette kan belyses med Vegla-eksemplet. Vegla havde en aftale af længere varighed med Deutsche Solvay Werke (DSW) om at foretage sine samlede indkøb hos Solvay. Sidst i 1987 anmodede Vegla, tilsyneladende under pres fra Saint-Gobains hovedkontor i Paris, Solvay om at tillade, at Vegla købte 15 kilotons i USA. DSW modsatte sig kraftigt dette køb og gjorde det klart for Solvay i Bruxelles, at rabatordningen havde til formål at styrke DSW's stilling som eneleverandør til Vegla. Hvis Vegla fik tilladelse til at købe i USA, ville dette "unødigt svække vor stærke stilling (Veglas samlede behov), der er beskyttet af en 'vandtæt' rabatordning".
(70) Af andre af DSW's dokumenter fra begyndelsen af 1988 fremgik det klart, at Vegla måtte gøres opmærksom på, at det var en forudsætning for den fortrinsstilling, Solvay gav virksomheden, at den foretog alle sine indkøb hos DSW. I modsat fald ville Vegla ikke modtage nogen checkrefusion. Dokumenterne understreger også, at Solvays todelte prissystem omfattede et betydeligt tilskud til ekstramængderne for at udelukke konkurrencen. Dette fremgår klart af et notat af 1. februar 1988:
"2. At den hidtidige prispolitik, som var baseret på den todelte prisstruktur, gav en ekstra subvention til ekstramængderne og dermed sikrede mod, at konkurrenterne gik ind og tog en tilsvarende del.
3. Det må være en konsekvens for DSW at koncentrere sig om at sikre sig ekstramængderne i de videre forhandlinger for 1988 (eventuelt ved at forhøje checken), dog med den uomgængelige betingelse at stryge enhver ekstra ydelse (check), hvis ekstramængderne skulle bortfalde."
(71) Det blev aftalt, at DSW skulle dække Veglas samlede behov for 1988 og 1989 (bortset fra mindre mængder fra en enkelt fabrik) og yde rabat på 20 % ved køb af over 85000 tons samt udbetale en check, som omfattede en loyalitetsbonus på 1500000 DEM samt andre rabatter.
3. SOLVAYS RABATORDNING I FRANKRIG
(72) I Frankrig anvendte Solvay en rabatordning i forbindelse med ekstramængder svarende til ordningen i Tyskland.
(73) BSN-koncernen var Solvays største kunde i Frankrig og aftog årligt ca. 300000 tons. Solvay var stort set BSN's eneleverandør i Frankrig. Som det var tilfældet med Saint-Gobain, var Solvay også meget ivrig efter at forhindre BSN i at finde en anden leverandør blandt de amerikanske producenter af natursoda.
(74) Ved udgangen af 1987 indgik Solvay en aftale med BSN for 1988 om at yde ikke blot den normale mængderabat på 8,5 %, men også en yderligere rabat på ekstramængderne. Der ville hvert kvartal blive udbetalt en særlig rabat på 135 FRF pr. ton ved køb af over 210000 tons. Aftalen med BSN blev forlænget med et år den 11. januar 1989.
(75) Durand (Cristalleries d'Arques) aftog årligt 50-60000 tons. Indtil 1987 modtog Durand en rabat på 5 % for mængder over 50000 tons. For 1988 omfattede ordningen ikke blot et prisnedslag på 5 %, men også en yderligere rabat på 100 FRF pr. ton ved køb af over 48000 tons. For 1989 havde Solvay fastslået, at Durands samlede behov for soda ville ligge på 68000-70000 tons, og forhøjede sin rabat på mængder mellem 48000 og 58000 tons til 140 FRF pr. ton og 175 FRF for resten, dvs. mængder over 58000 tons.
(76) Perrier brugte ca. 50-60000 tons soda om året og aftog hele denne mængde fra Solvay. I henhold til virksomhedens "evergreen"-leveringsaftale fra 1981 var den forpligtet til at aftage 50000 tons ± 10 % fra Solvay. Fra 1987 modtog Perrier en rabat på 4 % på basismængden, men hvis Perriers indkøb oversteg 55000 tons, blev rabatten forhøjet til 4,75 % for hele den indkøbte mængde. Hvis Perrier således henvendte sig til en anden leverandør, når det drejede sig om ekstramængden, dvs. mængder over 55000 tons, skulle den anden leverandør yde Perrier kompensation for den yderligere rabat på 0,75 %, som Perrier mistede på alle de 55000 tons, virksomheden allerede havde købt hos Solvay.
(77) Perrier-aftalen er det eneste eksempel, Kommissionen har fundet på en loyalitetsbonus, hvor kunden rent faktisk mistede et beløb på basismængden, medmindre den også aftog ekstramængden. De øvrige meromsætningspræmier udelukkede andre leverandørers muligheder på samme måde som beskrevet under Durand ovenfor.
(78) Over for Solvays supplerende rabat på 175 FRF pr. ton for mængder over 58000 tons ville enhver anden leverandør, der ønskede at levere de sidste 10000 tons til Durand, skulle yde de samme fordele som Solvay eller endog større fordele, dvs. en aftalt rabat på mindst 5 % plus en ekstrarabat på 175 FRF.
(79)
TABELPOSITION
(80) Solvays gennemsnitlige leveringspris pr. ton var langt højere, hvis virksomheden leverede samtlige 58000 tons, nemlig 1136 FRF. En konkurrent, der ønskede at levere de sidste 10000 tons, skulle dog tilbyde en leveringspris på 991,75 FRF eller mindre. En anden leverandør skulle kompensere for kundens tab ved at skifte leverandør og tilbyde en leveringspris på 2312000 FRF (10000 × 231,25 FRF). Hvis man antager, at den anden leverandørs listepris ab fabrik var den samme som Solvays (1125 FRF), ville alle 2,5 mio. FRF skulle fordeles på leverancer til en listepris på kun 11250000 FRF, dvs. at der skulle ydes en rabat på over 20 %.
4. SAINT-GOBAIN
(81) Saint-Gobain-koncernen, der drev omkring 30 glasværker i Europa (i Frankrig, Tyskland, Italien, Spanien, Belgien og Portugal), var Solvays største kunde og aftog i 1988 over 550000 tons soda.
(82) Saint-Gobain fremstillede både planglas og emballageglas. Af virksomhedens samlede sodaforbrug på 822000 tons i Vesteuropa (1988) leverede Solvay 68 % (1987: 67 %).
(83) Solvay var Saint-Gobains eneleverandør på alle store nationale markeder uden for Frankrig, mens virksomheden var Saint-Gobains næststørste leverandør i Frankrig, hvor Rhône-Poulenc traditionelt har leveret 75 %. Priser og andre vilkår blev forhandlet på nationalt plan mellem det lokale Saint-Gobain-datterselskab og Solvays DN i det pågældende land. I de fleste tilfælde var leveringsaftalerne af ubestemt varighed (de såkaldte "evergreen"-aftaler) og kunne opsiges med en frist på to år. (I Italien fandtes der dog ingen formel aftale, og i Frankrig opsagde Saint-Gobain aftalen den 10. marts 1987 med 24 måneders varsel. Man var i gang med at forhandle nye betingelser på det tidspunkt, hvor Kommissionen foretog kontrolundersøgelser).
(84) Der var betydelige prisforskelle mellem de forskellige medlemsstater, men Saint-Gobain udnyttede sin tilstedeværelse i flere lande til at mindske forskellene i Solvays priser (til Solvays åbenlyse utilfredshed).
(85) I november 1982 blev der udarbejdet en hemmelig protokol (med virkning fra 1. januar 1983) om det særlige forhold mellem Solvay og Saint-Gobain-koncernen, der skulle give hinanden status som "mestbegunstiget partner".
(86) I protokollens punkt 2 var der fastsat følgende:
"På de europæiske markeder, undtagen Frankrig, skal Saint-Gobain fortsat give Solvay en fortrinsstilling til sodaleverancer på mindst 400000 tons om året, beregnet på grundlag af Saint-Gobains glasproduktion i 1981. I Frankrig skal Saint-Gobain gradvis forøge sine indkøb hos Solvay, således at de når op på mellem 50000 og 100000 tons om året."
(87) For soda til de samme anvendelsesformål i glasproduktionen skulle Saint-Gobain ifølge en række bestemmelser betale de laveste priser, som Solvay tilbød i hvert enkelt land, og desuden indeholdt punkt 4 en bestemmelse om en særlig koncernrabat på Saint-Gobains samlede indkøb hos Solvay:
"Som led i denne protokol yder Solvay desuden Saint-Gobain en supplerende rabat på 1,5 % på Saint-Gobains samlede indkøb af soda hos Solvay i Europa."
(88) Protokollen indeholdt desuden følgende konkurrenceklausul:
"Hvis Saint-Gobain modtager konkurrerende tilbud, der er lavere end Solvays priser, og som gælder varige leverancer, skal de undersøges af parterne i fællesskab i begges interesse. Hvis der ikke findes en løsning, som er acceptabel for begge parter, betragtes denne protokol som ugyldig. Tilbud på spot- eller dumpingleverancer tages ikke i betragtning."
(89) Den "superrabat", Saint-Gobain fik, var på ca. 50-60 mio. BEF årligt.
(90) Solvays interne dokumenter efterlader ringe tvivl om formålet med denne særaftale med Saint-Gobain:
"- Det skal bemærkes, at 'superrabatten' på 1,5 % til Saint-Gobain, som bidrager til at sikre denne koncerns loyalitet, ikke kan være et absolut våben (det er vanskeligt at hæve satsen på grund af EF-reglerne). Den forpligter især Saint-Gobain til at afsløre eventuelle større indkøb hos konkurrenter."
(91) DSW meddelte ved to lejligheder en repræsentant for Saint-Gobains tyske datterselskab Vegla, at den protokol, der var indgået mellem Saint-Gobain og Solvay i Bruxelles, i praksis var en eksklusivaftale, selv om parterne af indlysende årsager ikke kunne fastslå dette skriftligt. Formålet med aftalen skulle være at opretholde status quo, hvilket klart var en hentydning til Solvays stilling som eneleverandør. Den eneste meningsforskel mellem DSW og Solvays hovedkontor med hensyn til fortolkningen af aftalen var, at Solvay i Bruxelles tilsyneladende ikke mente, at Saint-Gobain i princippet var udelukket fra at handle på spotmarkedet.
5. EKSKLUSIVAFTALER I TYSKLAND
(92) Ud over den hemmelige protokol med Saint-Gobain-koncernen havde DSW en varig, om end uofficiel, aftale (den såkaldte "gentlemen's agreement") med Saint-Gobains tyske datterselskab Vegla, om at denne kunde skulle dække hele sit behov for soda ved indkøb hos Solvay. Vegla-aftalen blev dog formelt benævnt "mængdeaftale", formodentlig fordi man har skelet til EF's konkurrenceregler. Ligesom de fleste af Solvays andre store kunder i Tyskland havde Vegla en "evergreen"-aftale fra 1981, dvs. en aftale af ubestemt varighed, der kunne opsiges med 24 måneders varsel. De nøjagtige mængder blev fastsat ved årlige forhandlinger.
(93) Da en repræsentant for Vegla mindede DSW om, at Kommissionen i 1981 havde krævet, at Solvay ændrede sine eksklusive leveringsaftaler, reagerede DSW således:
"Vi - Vegla og DSW - var dog hele tiden enige om, at aftalen vedrørte virksomhedens samlede behov (uden Bergisch-Gladbach)."
(94) Eksklusivaftalerne gik tilsyneladende helt tilbage til det tidspunkt, hvor protokollen med Saint-Gobain blev undertegnet, og Vegla (ifølge et DSW-dokument) gav tilsagn om "loyalitet". Det fremgår af dokumenter, Kommissionen fandt hos DSW, at de supplerende rabatter og andre prisnedslag afhang af, om Vegla dækkede sit samlede behov ved køb hos Solvay.
(95) Der er også meget, der tyder på, at DSW på et tidspunkt havde meddelt Vegla, at alle leverancer ville blive standset, medmindre virksomheden dækkede sit samlede behov ved køb hos Solvay. Et Solvay-notat fra et møde i Paris med Saint-Gobains ledelse lyder således:
"... meddeler, at DSW ifølge SG/D (Saint-Gobain, Tyskland) skulle have fastsat en uacceptabel betingelse, nemlig at DSW skulle levere 100 % til SG/D eller intet!"
(96) I margenen af dette notat stod der "so plump wurde das nicht gesagt" (det blev ikke sagt så direkte), men uanset hvordan det blev sagt, var meningen den samme.
(97) Mindst en af de øvrige store kunder i Tyskland (Oberlandglas) fik fra DSW en utvetydig meddelelse om, at de "særlige betingelser" (20 % ekstra rabat, check på 1 mio. DEM) afhang af, at virksomheden fra 1987 dækkede sit samlede behov ved køb hos Solvay. Oberlandglas har altid købt al den soda, virksomheden havde brug for, hos Solvay.
6. EKSKLUSIVAFTALER I FRANKRIG
(98) Ud over loyalitetsbonus til en række store kunder i Frankrig blev Solvays stilling som eneleverandør styrket ved indgåelse af langtidsleveringsaftaler, som ganske vist blev kaldt mængdeaftaler, men som i praksis omfattede en mængde, der lå tæt op ad kundens samlede behov. Kommissionen havde advaret Solvay mod en sådan praksis i december 1980.
(99) "Evergreen"-leveringsaftalen med BSN af 18. juni 1981 forpligtede BSN til årligt at aftage 300000 tons ± 15 % til sine glasfabrikker i Frankrig. BSN's samlede sodabehov fra 1982 til 1984 var i realiteten på ca. 300000 tons og faldt fra 1985 til ca. 270-280000 tons årligt. Den mindstemængde, som BSN var forpligtet til at aftage fra Solvay i henhold til 1981-aftalen, var på 265000 tons, dvs. næsten det samme som virksomhedens samlede behov. Aftalen var af ubestemt varighed og gjaldt fortsat i en periode på to år efter opsigelse fra en af parterne. Solvay har i praksis været eneleverandør af soda til BSN siden 1982 og har årligt dækket ca. 98 % af BSN's behov.
(100) Leveringsaftalerne med en række andre større glasproducenter i Frankrig - f.eks. Perrier, Verrerie d'Albi - forpligtede ligeledes kunden til at aftage en mængde, der lå tæt op ad dens faktiske behov: Perrier: aftalt mængde: 50000 tons ± 10 %, årligt behov siden 1982: ± 55000 tons - hele mængden leveret af Solvay; Verrerie d'Albi: aftalt mængde: 25000 tons ± 5000 tons, årligt behov siden 1982: ± 20-25000 tons - hele mængden leveret af Solvay. Også disse to aftaler havde en opsigelsesfrist på to år.
7. AFTALERNE MED DE BELGISKE GLASPRODUCENTER
(101) Et andet eksempel på "mængdeaftaler" svarende til kundens forventede samlede behov er "Contrats Verriers Belges" mellem Solvay og de tre største belgiske glasproducenter, Saint-Roch (Saint-Gobain-koncernen), Glaverbel og Verlipack. Som Solvay anførte i et internt notat af 11. februar 1986, blev den belgiske pris i praksis fastsat på grundlag af den pris, disse tre kunder betalte. Indtil 1978 havde disse kunder allerede dækket næsten hele deres behov ved køb hos Solvay. I januar samme år greb den belgiske regering ind og forhindrede de tre glasproducenter i at indgå en aftale med FMC om at købe betydelige mængder soda i USA.
(102) Den 7. februar 1978 blev der indgået aftale mellem de belgiske producenter og Solvay om, at de i en femårs periode skulle dække deres samlede behov ved køb hos Solvay. Under drøftelser med Solvay i 1980 og 1981 insisterede Kommissionen på, at også disse aftaler skulle ændres.
(103) Ifølge nye aftaler, der blev indgået med de tre glasproducenter med virkning fra 1. januar 1983, skulle kunden aftage en bestemt mængde ± 15 %. Der blev fastsat følgende mængder:
TABELPOSITION
(Siden Verlipack kom i vanskeligheder og blev rekonstrueret i 1985, blev virksomhedens forbrug halveret, og den foretog derefter sine indkøb i henhold til en årlig aftale). Aftalerne blev indgået med ubegrænset varighed og med en opsigelsesfrist på 24 måneder. Kunderne skulle inden 1. november hvert år underrette Solvay om, hvor store mængder de påtænkte at aftage det følgende år, og der fandtes særlige bestemmelser for den situation, at kunden aftog mere eller mindre end den aftalte mængde.
(104) I praksis lå de aftalte basismængder rimelig tæt på kundernes samlede årsforbrug på det pågældende tidspunkt. Siden 1983 har de tre kunder aftaget praktisk talt alt, hvad de skulle bruge, hos Solvay(8). En undtagelse var dog de 7800-8000 tons, som Saint-Roch importerede i begyndelsen af 1988 under ordningen for aktiv forædling. Denne mængde forhandlede Solvay og Saint-Gobain om længe, og Solvay overtog den igen i 1989.
(105) Uanset hvilke formelle instrukser Solvay gav DN i sin skrivelse af 19. februar 1981, er det klart, at der, i hvert fald hvad angår Saint-Roch, blev ført indgående drøftelser med kunden om dennes nøjagtige samlede behov, hvorefter der fulgte et vellykket forsøg på at sikre kundens udtrykkelige tilsagn om a) at begrænse sine indkøb hos konkurrenten til 8000 tons i 1988 og b) at bruge Solvay som eneleverandør i 1989.
8. ANDRE EKSKLUSIVAFTALER I BELGIEN
(106) En række aftaler med mindre kunder indeholdt ligeledes bestemmelser, der skulle binde kunderne til Solvay.
(107) Durobur i Soignies aftog efter 1983 ca. 5000-5500 tons årligt fra Solvay i henhold til årlige eller halvårlige leveringsaftaler.
(108) De aftaler, der blev indgået, indeholdt hver gang en klausul, som effektivt sikrede, at Durobur ikke skiftede leverandør ved aftaleperiodens udløb. Ifølge aftalerne skulle Solvay og Durobur holde møde ved periodens udløb for at forhandle om betingelserne i den næste aftale, ligesom aftalerne indeholdt følgende bestemmelse:
"Før disse forhandlinger har fundet sted, giver Durobur ikke noget tilsagn med hensyn til sine sodaleverancer for (det følgende år)."
(109) Der fandtes tilsvarende bestemmelser i Solvays aftale med Pittsburg Corning (ca. 4500-6000 tons årligt).
(110) Der er også mindst ét eksempel på, at aftalerne indeholdt en bestemmelse om, at kunden skulle aftage mængder, der svarede til hans samlede behov, samt om en særlig loyalitetsbonus. Fra midten af 1985 indeholdt aftalerne med Owens-Corning (5000 tons årligt) en udtrykkelig bestemmelse om en "ekstraordinær" rabat i forbindelse med aftaler om det samlede behov:
"Som led i en aftale om leverancer svarende til Deres samlede behov, anslået til ca. 2500 tons i andet halvår, yder vi Dem en ekstraordinær rabat på 150 BEF pr. ton på de leverede mængder."
9. KONKURRENCEKLAUSULER
(111) En række leveringsaftaler indeholdt særlige former for konkurrenceklausuler, som bandt kunden stærkere til Solvay og gjorde det vanskeligt eller endog umuligt for en konkurrent at overtage en del af Solvays leverancer.
a) Konkurrenceklausuler
(112) Mange af Solvays "evergreen"-aftaler med større kunder indeholdt varianter af konkurrenceklausulen eller den engelske klausul (jf. sag 85/76, Hoffmann-La Roche mod Kommissionen, præmis 102 til 108(9)). Disse klausuler gik ud på, at konkurrerende tilbud, der blev fremsat i aftaleperioden, skulle meddeles Solvay, som - hvis virksomheden ønskede det - kunne tilpasse sine priser derefter. Konkurrenceklausuler fandtes i mange forskellige former.
(113) I Tyskland indeholdt leveringsaftalerne (hvoraf de fleste havde en opsigelsesfrist på 24 måneder) en bestemmelse om, at kunden skulle aftage en mindstemængde hos Solvay, og at de nøjagtige mængder skulle fastsættes ved årets begyndelse. Kunden var dermed aftalemæssigt forpligtet over for Solvay til at aftage en bestemt mindstemængde i en lang periode, og denne mængde kunne i realiteten svare til kundens samlede behov (jf. f.eks. Vegla og Oberlandglas).
(114) De fleste af leveringsaftalerne indeholdt en konkurrenceklausul med følgende (eller tilsvarende) ordlyd:
"Konkurrenceklausul
Såfremt virksomheden X godtgør, at den i denne aftales løbetid får tilbudt soda fra en anden leverandør til lavere priser, men på samme vilkår, og såfremt produktet stammer fra et land med markedsøkonomi, står det virksomheden frit for at købe sodamængderne hos den pågældende leverandør, hvis DSW ikke afpasser sine priser derefter inden fire uger. I så fald kan DSW opsige kontrakten med øjeblikkelig virkning."
(115) Mens denne klausul teoretisk set gav kunden mulighed for at købe en del af sit årlige forbrug hos en anden (billigere) leverandør, gav den Solvay ret til i et sådant tilfælde at opsige aftalen omgående og nægte alle yderligere leverancer. Aftalen tillod kun i ganske få tilfælde (f.eks. Granus) kunden at modregne leverancer fra konkurrenten i sine aftalemæssige forpligtelser over for Solvay.
(116) Det nyttige ved denne form for konkurrenceklausul var, at den gav Solvay mulighed for at få oplyst den nøjagtige pris på eventuelle konkurrerende produkter og selv at afgøre, om man ville afpasse sine priser efter dette tilbud eller ej. På den anden side var det højst usandsynligt, at kunden ville risikere at miste sin forsyningssikkerhed ved blot at købe en begrænset mængde hos en konkurrent, idet dette ville give Solvay lejlighed til at ophæve "evergreen"-aftalen og nægte alle yderligere forsyninger.
(117) I aftalen med Vegla blev den standardbestemmelse, der gav Solvay ret til at opsige hele aftalen, hvis Vegla fik leverancer fra en konkurrent, fjernet fra konkurrenceklausulen. I praksis var det dog aftalt mellem DSW og Vegla, at kunden ville få alle sine leverancer fra Solvay.
(118) I 1983 forelagde Vegla således Solvay et konkurrerende tilbud og spurgte, om virksomheden måtte acceptere det, men Solvay afslog. Det egentlige formål med konkurrenceklausulen fremgår af, at DSW med en vis tilfredshed bemærkede, at denne store kunde underrettede DSW udførligt om det konkurrerende tilbud.
(119) Aftalen med Verrerie d'Albi indeholdt en meget streng form for konkurrenceklausul. Konkurrenceklausulen i Albi-aftalen (artikel 4) gav Solvay mulighed for at opsige aftalen, så snart man fik meddelelse om et konkurrerende tilbud, uanset om kunden rent faktisk accepterede tilbuddet eller ej.
(120) Ifølge Saint-Gobain-protokollen skulle Solvay og Saint-Gobain i fællesskab undersøge ethvert konkurrerende tilbud for at løse problemet på en måde, der var acceptabel for begge parter. I dette tilfælde var der ikke engang tale om begrænset anonymitet, som det var tilfældet i de tyske aftaler. Bestemmelsen gav Solvay mulighed for at holde sig velunderrettet om sine konkurrenters og potentielle konkurrenters forretningspolitik, således at virksomheden om nødvendigt kunne føre forhandlinger med Saint-Gobain om ændringer af priser og betingelser og dermed opretholde den gensidige eksklusivitet. Som Solvay selv har bemærket, var hovedformålet med hele aftalen at gøre Saint-Gobain forpligtet til at bekende kulør i tilfælde af større indkøb hos en konkurrent.
(121) De konkrete eksempler på, at Vegla ønskede at købe 15000 tons soda i USA, og at Saint-Roch i 1988 ønskede at købe 8000 tons, viser nøjagtigt, hvordan Solvay var i stand til enten at forhindre konkurrenterne i at komme ind på markedet eller at begrænse de mængder, de leverede.
(122) BSN's leveringsaftale blev ændret den 30. december 1983, således at kunden skulle underrette Solvay om konkurrerende tilbud (selv om konkurrentens identitet ikke skulle afsløres), således at parterne kunne konsultere hinanden hurtigst muligt og under alle omstændigheder inden tre måneder for at finde en løsning ("Les parties se concerteraient alors dans les meilleurs délais (trois mois maximum) pour trouver une solution"). Ligesom klausulen i Saint-Gobain-aftalen gav denne bestemmelse Solvay mulighed for at tilpasse sine priser og vilkår på grundlag af et indgående kendskab til det konkurrerende tilbud (bortset fra leverandørens identitet). Det var i praksis i højeste grad sandsynligt, at klausulen ville give Solvay mulighed for fortsat at være kundens eneleverandør.
b) Beskyttelsesklausuler
(123) En række leveringsaftaler, som klart tog sigte på at opretholde de mangeårige forbindelser mellem Solvay og kunden (f.eks. Glaverbel og Perrier), omfattede også en konsultationsprocedure i tilfælde af ændringer i de økonomiske forhold, navnlig hvis konkurrerende tilbud var mere fordelagtige end Solvays. Selv om der ikke nødvendigvis kan indvendes noget imod sådanne bestemmelser i sig selv, er det i det foreliggende tilfælde indlysende, at Solvay var specielt interesseret i at forhindre konkurrenter i at komme ind på markedet. Selv om beskyttelsesklausulerne gav kunden lejlighed til at benytte de konkurrerende tilbud til at få Solvays pris sat ned, var det usandsynligt, at konkurrenten i praksis kunne overtage (eller i så fald beholde) en del af leverancerne.
DEL II
RETLIG VURDERING
A. TRAKTATENS ARTIKEL 82
1. ARTIKEL 82
(124) I artikel 82 er det fastsat, at en eller flere virksomheders misbrug af en dominerende stilling på fællesmarkedet eller en væsentlig del heraf er uforenelig med fællesmarkedet og forbudt i den udstrækning, samhandelen mellem medlemsstater herved kan påvirkes. Særlige rabatter eller andre finansielle incitamenter, som dominerende virksomheder yder deres kunder for at sikre sig alle eller en væsentlig del af leverancerne til dem, kan være forbudt i henhold til artikel 82 som en konkurrencebegrænsende praksis.
(125) I den foreliggende sag skal der tages stilling til følgende væsentlige spørgsmål:
- om Solvay indtog en dominerende stilling i henhold til artikel 82
- om den pågældende adfærd udgjorde misbrug af en sådan dominerende stilling
- om handelen mellem medlemsstater blev påvirket mærkbart.
2. DOMINERENDE STILLING
a) Definition
(126) Udtrykket "dominerende stilling" defineres ikke i artikel 82. Domstolen har dog beskrevet en dominerende stilling i henhold til denne artikel som "en virksomheds økonomiske magtposition, som sætter denne i stand til at hindre, at der opretholdes en effektiv konkurrence på det relevante marked, idet den kan udvise en i betydeligt omfang uafhængig adfærd over for sine konkurrenter og kunder og i sidste instans over for forbrugerne. En sådan stilling udelukker ikke, at der består en vis konkurrence, men den sætter det dominerende firma i stand til, om end ikke at bestemme, så dog i det mindste mærkbart at øve indflydelse på de vilkår, hvorunder konkurrencen udvikler sig, og under alle omstændigheder i vidt omfang i stand til at handle uden at skulle tage hensyn hertil, og uden at denne adfærd er til skade for virksomheden." (Domstolens dom i sag 85/76, Hoffmann-La Roche mod Kommissionen, præmis 38 og 39).
(127) "Dominans" er derfor styrke til at forhindre effektiv konkurrence. En sådan styrke kan omfatte evnen til at eliminere eller kraftigt svække den eksisterende konkurrence eller at forhindre potentielle konkurrenter i at komme ind på markedet. Som Domstolen har stadfæstet, behøver en virksomhed dog ikke at have fjernet enhver konkurrencemulighed for at indtage en dominerende stilling (se også sag 27/76, United Brands mod Kommissionen(10), præmis 113).
(128) Om der eksisterer en dominerende stilling kan også afhænge af en kombination af flere faktorer, som hver for sig ikke nødvendigvis er udslaggivende for, om der foreligger dominans.
b) Det relevante marked
(129) For at fastslå, om en virksomhed indtager en dominerende stilling, er det først og fremmest nødvendigt at afgrænse det erhvervsområde, hvor konkurrencevilkårene og den eventuelt dominerende virksomheds markedsstyrke skal vurderes. Denne undersøgelse giver Kommissionen mulighed for at fastslå, hvem der er den pågældende virksomheds faktiske og potentielle konkurrenter, og at påvise andre eventuelle begrænsninger ved udøvelsen af dens formodede markedsstyrke. Der må tages hensyn til arten af det påståede misbrug og den måde, hvorpå konkurrencen påvirkes i det pågældende tilfælde (se Domstolens dom i sag 22/78, Hugin mod Kommissionen(11)).
(130) I den foreliggende sag bestod det formodede misbrug i, at Solvay havde udelukket den faktiske og potentielle konkurrence fra andre sodaleverandørers side.
(131) Solvay fremstillede både soda med høj og med lav massefylde. Glasproducenterne bruger næsten alle soda med høj massefylde, mens den kemiske industri og metalindustrien foretrækker soda med lav massefylde. Selv om den konkurrence, Solvay ønskede at udelukke, hovedsagelig vedrørte soda med høj massefylde, ville det være kunstigt at drage et skarpt skel mellem de to typer soda.
(132) I Tyskland købte nogle af Solvays glasproducerende kunder begge typer soda (Schott, Ruhrglass), mens andre udelukkende eller næsten udelukkende købte soda med lav massefylde (Gerresheimer, Wöllner). Ordningen med loyalitetsbonus blev anvendt på begge typer. Geografisk set var EF-markedet stadig i vid udstrækning opdelt efter nationale skel. Men da der var prisforskelle mellem de nationale markeder, kunne EF af hensyn til en konkurrencemæssig analyse opdeles i to "indflydelsessfærer", hvoraf den ene domineres af Solvay og den anden af ICI. Solvays traditionelle marked var hele EF, undtagen Det Forenede Kongerige og Irland, hvor der gjaldt helt andre konkurrencevilkår som følge af de konkurrencebegrænsende ordninger.
(133) Selv om der ikke fandtes nogen anden producent, der som Solvay solgte sine produkter i samtlige lande på det vesteuropæiske fastland, øgede CFK, M & W og Akzo alle deres eksport efter 1982, og de havde ikke nogen tungtvejende grunde til ikke at forsøge at sælge deres produkter overalt i EF. På samme måde forsøgte de amerikanske producenter af natursoda, som Solvay betragtede som måske den største konkurrencemæssige trussel, at afsætte deres produkter overalt på det vesteuropæiske fastland.
(134) Det er også bemærkelsesværdigt, at Solvay selv forsynede et bestemt marked fra en anden medlemsstat, hvis der opstod behov for det, og at en stor del af samhandelen mellem medlemsstaterne derfor bestod i overførsler mellem Solvays virksomheder.
(135) Hvad efterspørgslen angår, fandtes de største kunder i flere forskellige medlemsstater, og - som Solvay selv bemærkede - øgede spredningen i deres virksomhed presset for en prisudligning.
(136) Det produktmarked og geografiske marked, hvor Solvays økonomiske betydning skal vurderes, er således sodamarkedet i EF (bortset fra Det Forenede Kongerige og Irland).
c) Markedsstyrke
(137) Solvay havde ifølge sit eget materiale en dominerende stilling i Vesteuropa. Virksomhedens traditionelle markedsandel på omkring 70 % på det vesteuropæiske fastland i hele den pågældende periode tyder i sig selv på en betydelig markedsstyrke. Selv om virksomhedens markedsandel er betragtelig, er den dog kun en af indikatorerne for en dominerende stilling. Dens betydning kan variere fra sag til sag afhængigt af det pågældende markeds karakteristika.
(138) Kommissionen tager i sin vurdering af markedsstyrken i nærværende sag hensyn til hele det relevante økonomiske bevismateriale, herunder følgende:
i) Solvays stilling som den eneste sodaproducent, der udøvede virksomhed i hele EF (bortset fra Det Forenede Kongerige og Irland)
ii) Solvays produktionskapacitet med anlæg i Belgien, Frankrig, Tyskland, Italien, Spanien og Portugal
iii) som den største producent af salt i EF havde Solvay særlig let adgang til råmaterialer
iv) ingen konkurrence fra ICI, der var den eneste anden EF-producent med en markedsstyrke svarende til Solvays
v) Solvays store markedsandel i Benelux, Frankrig og Tyskland og virksomhedens monopol eller monopollignende stilling i Italien, Spanien og Portugal
vi) Solvays udmærkede "markedsdækning" som eneleverandør eller næsten eneleverandør til stort set alle de største kunder i EF
vii) det usandsynlige i, at en ny producent af industrielt fremstillet soda skulle kunne komme ind på markedet og oprette produktionsanlæg i EF
viii) beskyttelse mod producenter uden for EF gennem antidumpingtold
ix) Solvays traditionelle rolle som prisførende i EF
x) andre EF-producenters opfattelse af Solvay som producent med dominerende stilling og deres tilbageholdenhed med hensyn til aggressiv konkurrence om Solvays traditionelle kunder.
(139) Kommissionen tog i sin vurdering af Solvays markedsstyrke hensyn til muligheden for at substituere soda med kaustisk soda. Kaustisk soda (natriumhydroxid) anvendes i vid udstrækning til fremstilling af papir og aluminium og kan også teoretisk set erstatte soda ved fremstilling af alkali i forbindelse med bestemte produkter, navnlig ved produktion af vaskepulver og ved processer i metalindustrien (NB: Det omvendte er også tilfældet, idet soda teoretisk set også kan anvendes i stedet for kaustisk soda i visse processer). Den omstændighed, at det er muligt at bruge kaustisk soda, medførte dog ikke i praksis nogen væsentlig begrænsning af Solvays markedsstyrke i EF, som hovedsagelig var baseret på leverancer til glasproducenterne, hvoraf kun ganske få eller måske slet ingen var indstillet på at bruge kaustisk soda i stedet for soda.
(140) Kaustisk soda er et biprodukt ved fremstilling af klor, der er et vigtigt råmateriale i pvc-produktionen. Da det ikke er muligt at opbevare klor i længere tid, afpasses produktionen til efterspørgslen efter pvc. Udbuddet af kaustisk soda vil uvægerligt svinge i takt med udbuddet af klor. Efterspørgslen efter kaustisk soda afhænger til gengæld i vid udstrækning af behovet i papirindustrien, som er hovedaftageren. I modsætning til prisen på soda er prisen på kaustisk soda derfor udsat for betydelige udsving.
(141) I den pågældende periode var der mangel på soda, når stigningen i efterspørgselen efter kaustisk soda oversteg efterspørgslen efter klor. Der var altså kun begrænset udbud af produktet, og dette ville formodentlig være tilfældet i en længere periode. Det var også betydeligt dyrere end soda. Der var derfor ikke noget incitament for sodabrugerne til at skifte til kaustisk soda. Omstilling fra soda til kaustisk soda kræver desuden kapitalinvesteringer. Selv om der på et bestemt tidspunkt er et betydeligt udbud af kaustisk soda, vil alkalimarkedets cykliske natur og uvisheden med hensyn til de fremtidige priser betyde, at virksomhederne vil være tilbageholdende med at skifte til dette produkt.
(142) Inden for glasindustrien, hvor den største forbruger af soda tegnede sig for ca. to tredjedele af Solvays afsætning, vil en substitution mellem soda og kaustisk soda være endnu mindre sandsynlig end inden for fremstilling af vaskepulver og i metalindustrien. Teoretisk set kan op til 15 % af glasproducenternes alkalibehov dækkes af kaustisk soda. Men også her kræves der kapitalinvesteringer til ændring af anlæggene. I praksis skiftede kun en glasproducent til kaustisk soda i 1990.
(143) Det skal også bemærkes, at de største sodaproducenter (Solvay, ICI, Akzo) tilsammen tegnede sig for ca. en tredjedel af produktionen af kaustisk soda i EF.
(144) Solvay har desuden fremført, at udbuddet af affaldsglas var så stort, at det udelukkede, at virksomheden kunne indtage en dominerende stilling. En kundes behov for soda til fremstilling af emballageglas kan nedsættes med op til 15 % ved anvendelse af affaldsglas, og med den rigtige teknologi kan det nedsættes yderligere. Anvendelse af affaldsglas kan måske nok gøre kunderne mindre afhængige af sodaproducenterne i almindelighed, men det svækker ikke en betydelig sodaproducents muligheder for at udelukke mindre producenter af det pågældende produkt fra markedet.
(145) Substitutionsmulighederne udgjorde derfor ikke nogen betydelig begrænsning i Solvays udøvelse af sin markedsstyrke over for andre sodaproducenter.
(146) Kommissionen har vurderet Solvays markedsstyrke på grundlag af hele det geografiske område, hvor virksomheden udøvede sin virksomhed, dvs. de EF-lande, hvor den havde produktionsanlæg. Solvays eget interne materiale viser, at virksomheden betragtede sine ni DN (directions nationales) som et homogent marked. (Dette marked omfattede to lande uden for EF, nemlig Schweiz og Østrig, men ikke Det Forenede Kongerige og Irland, der var traditionelle ICI-markeder, samt Danmark og Grækenland, der var markeder uden producenter).
(147) Selv hvis hvert af de nationale markeder, der i særlig grad blev berørt af Solvays konkurrencebegrænsende adfærd, blev betragtet særskilt, ville Solvay stadig være dominerende på hvert enkelt, og de fleste af ovennævnte betragtninger ville ligeledes være gyldige.
(148) På baggrund af ovenstående konkluderer Kommissionen, at Solvay i hele den pågældende periode indtog en dominerende stilling som omhandlet i artikel 82.
3. MISBRUG AF DOMINERENDE STILLING
a) Konkurrencebegrænsning og loyalitetsbonus
(149) Som Domstolen har bemærket i flere sager, kan en dominerende virksomheds adfærd, der underminerer virkeliggørelsen af de i EF-traktatens artikel 3, litra g) (tidligere EØF-traktatens artikel 3, litra f)), anførte mål ved at bringe konkurrencestrukturen i fare, indebære en overtrædelse af artikel 82. En adfærd, der udgør en hindring for den faktiske eller potentielle konkurrence, er blevet dømt ulovlig af Domstolen. Den praksis, der tager sigte på at hindre konkurrenternes adgang til kunderne ved at knytte sidstnævnte til den dominerende leverandør, er blevet stadfæstet som misbrug i bl.a. følgende vigtige sager: sag 40/73, Suiker Unie mod Kommissionen(12), sag 85/76, Hoffmann-La Roche mod Kommissionen, sag 322/81, Nederlandsche Banden Industrie Michelin mod Kommissionen(13). Man må heller ikke glemme Kommissionens beslutning 89/22/EØF, British Gypsum/BPB Industries(14).
(150) Den foreliggende sag vedrører primært Solvays kundebinding gennem en række foranstaltninger med samme konkurrencebegrænsende formål.
i) Rabatter på ekstramængder
(151) Vurderingen vedrører her følgende:
- rabatordningen "Spitzenrabatt" på 20 % i Tyskland
- loyalitetsbonus i form af checkrefusion i Tyskland
- rabatter på ekstramængder i Frankrig (BSN, Durand, Vergeze, Hoechst).
(152) I modsætning til en mængderabat, der udelukkende er knyttet til den mængde, kunden aftager hos den pågældende fabrikant, indebærer en loyalitetsbonus finansielle fordele, der skal forhindre kunderne i at skaffe sig leverancer hos konkurrerende producenter. Når en sådan loyalitetsbonus ydes af en virksomhed med en dominerende stilling, kan den falde ind under artikel 82.
(153) For at en loyalitetsbonus kan falde ind under artikel 82, behøver der ikke at være nogen aftalemæssig forpligtelse eller nogen udtrykkelig bestemmelse om, at kunden skal handle udelukkende hos den dominerende virksomhed. Det vigtige er, at den dominerende leverandørs salgsvilkår gør det økonomisk tillokkende for kunden udelukkende eller hovedsagelig at handle hos den dominerende leverandør. De nærmere metoder til at opnå dette resultat er uvæsentlige.
(154) Fra og med 1982 anvendte Solvay en ordning med progressive rabatter, som ifølge virksomhedens eget interne materiale tog specielt sigte på at sikre kundernes loyalitet og udelukke eller begrænse konkurrencen:
- ved at give kunderne væsentlige økonomiske incitamenter til at lade Solvay levere hele deres ekstramængde eller størstedelen deraf, som de måske ellers ville have købt hos en konkurrent
- ved at gøre det vanskeligt eller umuligt for en faktisk eller potentiel leverandør at konkurrere om ekstramængden; for at kunne yde de væsentlige økonomiske fordele, som Solvay tilbød, og levere den ekstramængde, virksomheden havde behov for, skulle de sælge til urentable priser eller til dumpingpriser
- ved at binde kunden til Solvay i en ubegrænset periode og dermed bidrage til den manglende fleksibilitet på markedet
- ved at gøre kunderne uinteresserede i at henvende sig til Solvays konkurrenter om levering af nogle af de mængder, de havde behov for.
(155) Som eksempel skal nævnes, at enhver leverandør, der ville forsøge at opnå en andel af leverancerne til Vegla i Tyskland, måtte tilbyde en pris ab fabrik på 245 DEM pr. ton for de sidste 40 kilotons, sammenholdt med en listepris på 403 DEM pr. ton og en gennemsnitspris i Tyskland på 360 DEM pr. ton.
(156) Prisen på 245 DEM lå langt under den pris, de øvrige EF-producenter kunne have tilbudt. Enhver producent af natursoda, der solgte til denne pris, ville have misligholdt antidumpingforpligtelserne vedrørende mindstepristilsagnene.
(157) En anden leverandørs muligheder for at overtage en del af Solvays leverancer til en større kunde vanskeliggjordes endnu mere af forpligtelsen til at opretholde den procentvise rabat og checkudbetalingerne.
(158) Kommissionens indsigelser mod rabatordningen gælder ikke blot i de tilfælde, hvor Solvay havde fuldstændig eksklusivitet, men også i de tilfælde, hvor virksomheden var hovedleverandør, men ikke eneleverandør. I sådanne tilfælde bidrog de progressive rabatter til at opretholde Solvays dominerende stilling ved at sikre virksomhedens andel af leverancerne til kunden. Den manglende fleksibilitet på markedet gjorde sig fortsat gældende, fordi det var særdeles vanskeligt for en anden leverandør at få foden indenfor hos Solvays faste kunder.
(159) Solvay fremførte i sit skriftlige svar på Kommissionens meddelelse af klagepunkter, at rabatterne ikke var tænkt som et incitament til at sikre kundernes loyalitet, men at der kun var tale om en form for mængderabat, som var betinget af, at kunderne aftog bestemte, objektivt fastsatte mængder. Dette argument er slet ikke i overensstemmelse med beskrivelsen af rabatterne i Solvays egne dokumenter.
(160) Det er også klart, at de forskellige rabatter og de finansielle fordele, der blev tilbudt, ikke var knyttet til omkostningsbesparelser i forbindelse med de leverede mængder. Der var betydelige forskelle i rabatterne fra det ene land til det andet, og i de enkelte medlemsstater varierede den mængde, der udløste den supplerende rabat, fra kunde til kunde afhængigt af deres samlede indkøb. I Tyskland fik PLM f.eks. 20 % rabat ved køb af 3000 tons, mens Vegla fik 20 % ved køb af 85000 tons.
ii) Rabatten til Saint-Gobain-koncernen
(161) Den hemmelige Saint-Gobain-protokol havde til formål at understrege Solvays stilling som Saint-Gobains eneleverandør eller næsten eneleverandør i Vesteuropa bortset fra Frankrig. Som DSW selv udtalte, tog den sigte på at opretholde status quo, men parterne var tilbageholdende med at meddele dette skriftligt.
(162) Bestemmelsen om, at Saint-Gobain nyder godt af Solvays "bedste betingelser" i hvert land, er ikke nødvendigvis konkurrencebegrænsende i sig selv. Men herudover modtog Saint-Gobain en "koncernrabat" på 1,5 % af sine samlede indkøb overalt i Europa. Det lå implicit i aftalen, at betalingen afhang af, at Saint-Gobain fortsat gav Solvay førsteprioritet som leverandør. Solvay erkendte i sit eget materiale, at denne rabat ganske vist ikke var et "absolut våben", men bidrog til at sikre koncernens loyalitet. Formuleringen "Den forpligter især Saint-Gobain til at afsløre eventuelle større indkøb hos konkurrenter" viser ligeledes, at Solvay skulle have bekræftet, at virksomheden havde førsteprioritet.
(163) Solvay hævdede, at rabatten til Saint-Gobain blot afspejlede omkostningsbesparelserne i forbindelse med koncernens stilling som den største kunde i Europa. Dette stemmer ikke med Solvays påstand om, at de enkelte Saint-Gobain-virksomheder fik produkterne leveret fra de nationale Solvay-virksomheder i hver medlemsstat og ikke som samlet leverance.
(164) Det fremgår også klart af dokumenterne, at formålet med rabatten til Saint-Gobain var at sikre koncernens loyalitet i andre medlemsstater end Frankrig og dermed at udelukke konkurrenter.
(165) I betragtning 177-180 foretages en vurdering af konkurrenceklausulen i Saint-Gobain-protokollen på grundlag af artikel 82.
iii) Eksklusivaftaler
(166) Denne del af vurderingen gælder især:
- Vegla
- Oberland
- Owens Corning
- BSN
- Saint-Roch
- Verreries d'Albi
- Perrier
- Glaverbel
- Verlipack.
(167) Kommissionen havde i 1981 meddelt Solvay, at virksomheden ikke længere måtte indgå aftaler om, at kunderne skulle dække deres samlede behov ved indkøb hos Solvay. Den havde endvidere meddelt, at eventuelle nye mængdeaftaler ikke måtte angive en mængde svarende til kundens samlede behov.
(168) I en række tilfælde er det dog tydeligt,
- at det klart var underforstået, at kunderne skulle aftage mængder hos Solvay svarende til eller næsten svarende til deres samlede behov, selv om leveringsaftalen var udformet som en "mængdeaftale", eller
- at den angivne mængde svarede til kundens samlede behov, eller
- at kunden blev underrettet om, at rabatterne var betinget af, at kunden udelukkende handlede hos Solvay.
(169) Bortset fra de forskellige finansielle incitamenter over for Vegla (20 % Spitzenrabatt, loyalitetsbonus i form af checks) var det klart - om end uofficielt - at kunden skulle dække hele sit behov ved køb hos Solvay. Tilsvarende fik Oberlandglas meddelelse om, at de "særlige betingelser" afhang af, at virksomheden dækkede hele sit behov ved køb hos DSW. Ifølge aftalen med Owens Corning i Belgien var rabatten på 150 BEF afhængig af, at firmaet forpligtede sig til at dække sit samlede behov ved køb hos Solvay.
(170) I nogle tilfælde (Vegla, Oberlandglas, Owens Corning) var det udtrykkeligt aftalt, at kunderne skulle aftage alle de mængder, de havde behov for, fra Solvay. Sådanne aftaler tog klart sigte på at forpligte kunden til at dække hele sit behov ved køb hos Solvay, og den var konkurrencebegrænsende efter artikel 82.
(171) I de øvrige tilfælde svarede den aftalte mængde i "evergreen"-aftalen (der havde en opsigelsesfrist på to år) til kundens forventede samlede behov, men tillod dog en margen op eller ned (på normalt 15 %). Kunden meddelte i begyndelsen af hvert år Solvay sine nøjagtige behov for den pågældende periode.
(172) Kommissionen mener ikke, at disse aftalers konkurrencebegrænsende virkning blev formindsket som følge af tolerancemargenen, idet aftalerne som bekendt var baseret på forretningsforbindelser af længere varighed.
(173) For det første var kunden, selv om han overvejede at finde en anden leverandør, stadig aftalemæssigt knyttet til Solvay for en stor del af sit behov, så længe "evergreen"-aftalen gjaldt. Aftalen med de belgiske glasproducenter indeholdt oven i købet en bestemmelse om, at den aftalte basismængde skulle forhøjes, hvis de forventede indkøb i et givet år oversteg det maksimum, der var anført i basisaftalen af 1. januar 1983 (dvs. X tons + 15 %). Formålet med bestemmelsen var at sikre, at Solvay forblev hovedleverandør.
(174) For det andet er det klart, at Solvay ønskede at indhente detaljerede oplysninger om tilbud fra konkurrenter og om kundens eventuelle overvejelser om at søge andre forsyningskilder (f.eks. Saint-Gobains import fra USA i 1988). I mange tilfælde fremgår det også, at Solvay blev underrettet om kundernes samlede årlige behov. Solvay kunne derfor ud fra et indgående kendskab til de relevante dele af tilbuddet (pris, mængde osv.) samt kundens planer og samlede behov sikre sig, at konkurrencen blev begrænset eller endog udelukket.
(175) Det kan meget vel forholde sig således, at en kunde - i hvert fald midlertidigt - var tilfreds med at handle udelukkende hos Solvay. Kommissionen anerkender fuldt ud kundernes ret til frit at købe de mængder, de havde behov for, hos én enkelt leverandør, hvis de ønskede det. Men de måtte ikke være forpligtede dertil.
(176) Hvis en kunde indgår aftale om en mængde, der i virkeligheden svarer til eller næsten svarer til hans samlede behov, kan aftalen godt være konkurrencebegrænsende og falde ind under artikel 82, især hvis den er af lang varighed. I forbindelse med "evergreen"-aftalerne var den opsigelsesfrist på 24 måneder, Solvay krævede, usædvanlig lang. Den forhindrede kunderne i at benytte sig af ændringer i markedsforholdene. Da det er umuligt med sikkerhed at forudsige betingelserne to år frem, afholdt den lange opsigelsesfrist i høj grad kunderne fra at ophæve aftalen med Solvay. Nogle kunder betragtede det lange opsigelsesvarsel som en gene.
iv) Konkurrenceklausuler og andre konkurrencebegrænsende bestemmelser i aftalerne
(177) De forskellige former for konkurrenceklausuler og andre tilsvarende bestemmelser, der alle er anført i betragtning 111 til 123, forstærkede kundens tilknytning til Solvay, begrænsede hans mulighed for at skifte leverandør og vanskeliggjorde konkurrenternes adgang til leverancer til de faste Solvay-kunder. Formålet med disse forskellige klausuler var at give Solvay, den faste leverandør, en automatisk fordel frem for andre leverandører, der forsøgte at konkurrere om alle leverancerne til den pågældende kunde eller en del af disse leverancer.
(178) Konkurrenceklausulerne formindskede absolut ikke den konkurrencebegrænsende virkning af Solvays langvarige leveringsaftaler (med deres loyalitetsbonus og de facto-eksklusivitet), men styrkede i stedet forbindelsen mellem Solvay og kunden og må derfor anses for at have haft til formål og til følge at udelukke konkurrencen. Gennem disse klausuler kunne Solvay blive fuldt underrettet om konkurrenternes virksomhed og samtidig effektivt udelukke konkurrenternes mulighed for at overtage nogen leverance. Konkurrenceklausuler, der giver den dominerende leverandør mulighed for at opsige hele aftalen, hvis kunden køber en mindre del af sine forsyninger hos en konkurrent, virker i forvejen konkurrencebegrænsende, idet det er særdeles usandsynligt, at kunden vil sætte sin forsyningssikkerhed på spil under sådanne omstændigheder.
(179) Alle ovennævnte foranstaltninger, jf. betragtning 149 til 178, tog sigte på at begrænse eller helt fjerne andre sodaproducenters eller -leverandørers mulighed for at konkurrere effektivt med Solvay. De styrkede også Solvays dominerende stilling på en måde, der er uforenelig med det konkurrencebegreb, der ligger i artikel 82.
(180) Hver af de nævnte aftaler ville i sig selv knytte kunden til Solvay, således at det udelukkede konkurrenterne. De forskellige foranstaltninger virkede tilsammen på en sådan måde, at de beskyttede Solvays dominerende stilling næsten 100 % mod konkurrence.
b) Forskelsbehandling
(181) Solvays rabatordning havde til formål og til følge at udelukke konkurrencen, men desuden faldt den ind under det udtrykkelige forbud mod anvendelse af ulige vilkår for ydelser af samme værdi, jf. artikel 82, litra c). Rabatterne og de andre finansielle incitamenter afspejlede ikke forskelle i omkostningerne baseret på de leverede mængder, men tog sigte på at dække hele kundens behov eller den størst mulige del deraf.
(182) I en bestemt medlemsstat var der betydelige forskelle både med hensyn til rabattens og de andre incitamenters størrelse og den mængde, der udløste en sådan rabat. Den særlige "checkrabat" har tilsyneladende også varieret fuldstændig vilkårligt.
(183) Rabatordningen i Tyskland var teoretisk set ikke blot en ulempe for de kunder, der måske ikke ville dække hele deres behov eller størsteparten deraf ved indkøb hos Solvay (det drejer sig kun om nogle få), men medførte også forskelsbehandling mellem de kunder, der gjorde det. En stor kunde kunne meget vel betale betydeligt mere pr. ton end en mindre producent, selv om de begge dækkede deres samlede behov ved køb hos Solvay.
(184) Den særlige koncernrabat på 1,5 % til Saint-Gobain udgjorde også forskelsbehandling. Saint-Gobain-koncernen som helhed var ganske vist langt den største kunde, men i henhold til Solvays aftaler blev koncernens indkøb opdelt på nationalt grundlag. Koncernrabatten afspejlede ingen omkostningsfordele i forbindelse med de leverede mængder, men havde (som Solvay selv anfører i sine dokumenter) til formål at sikre koncernens loyalitet. Resultatet var, at Saint-Gobains datterselskab i en medlemsstat fik tilbudt produkterne til en betydeligt lavere pris hos Solvay end en konkurrent, som i virkeligheden aftog en tilsvarende eller endog større mængde fra den lokale Solvay-fabrik.
(185) Den prismæssige forskelsbehandling havde betydelig indvirkning på de pågældende virksomheders omkostninger. Inden for glasindustrien (der tegner sig for størsteparten af sodaforbruget) er soda, næst efter brændsel, den største udgiftspost i fabrikationsprocessen. Selv om soda kun udgør 13 % af færdigvarens vægt, tegner det sig for op til 70 % af de samlede råmaterialeomkostninger ved glasfremstilling. Sodaomkostningerne påvirker således glasproducenternes rentabilitet og konkurrenceevne.
4. PÅVIRKNING AF SAMHANDELEN MELLEM MEDLEMSSTATER
(186) Artikel 82 omfatter ikke kun misbrug, der direkte kan skade kunderne, men også misbrug, der skader dem indirekte ved at ødelægge den effektive konkurrencestruktur inden for fællesmarkedet, som omhandlet i traktatens artikel 3, litra g).
(187) Solvays loyalitetsbonus og andre incitamenter påvirkede samhandelen mellem medlemsstaterne ved at styrke forbindelserne mellem kunderne og den dominerende leverandør. Konkurrerende leverandørers mulighed for at få adgang til nye markeder eller skaffe sig nye kunder var i praksis udelukket, fordi kundens behov for ekstramængder, som de kunne afgive konkurrerende tilbud på, blev dækket af Solvay til priser, de ikke kunne modsvare. Solvays forskellige metoder til at knytte kunderne til sig medførte stivere strukturer og en opdeling af sodamarkedet efter nationale skel og skadede eller risikerede at skade gennemførelsen af EF's indre marked.
(188) Den omstændighed, at Solvays foranstaltninger hovedsagelig tog sigte på importen fra USA, berører ikke anvendelsen af artikel 82. Import af natursoda fra USA blev betragtet som den alvorligste trussel mod Solvays dominans på sodamarkedet på det vesteuropæiske fastland. Aktiviteterne påvirkede derfor den grundlæggende konkurrencestruktur inden for sodaindustrien i EF.
(189) Det skal også bemærkes, at hvis de største glasproducenter havde importeret soda fra USA i betydelige mængder, ville de formodentlig have gjort det for at kunne levere til deres anlæg i flere medlemsstater. Solvays konkurrencebegrænsende foranstaltninger tog derfor ikke blot sigte på amerikanske producenter, men også på mindre EF-producenter af industrielt fremstillet soda. Alle disse producenter leverede fra og med 1982 fra deres egne nationale markeder til andre EF-lande, selv om deres muligheder var meget begrænsede på grund af Solvays prispolitik.
B. ARTIKEL 15, STK. 2, I FORORDNING Nr. 17
(190) I medfør af artikel 15, stk. 2, i forordning nr. 17 kan Kommissionen ved beslutning pålægge virksomheder bøder på mindst 1000 og højst 1 mio. EUR, idet sidstnævnte beløb dog kan forhøjes til 10 % af omsætningen i det sidste regnskabsår i hver af de virksomheder, som har medvirket ved overtrædelsen, såfremt de forsætligt eller uagtsomt overtræder artikel 82. Ved fastsættelsen af bødens størrelse skal der tages hensyn til både overtrædelsens grovhed og dens varighed.
a) Overtrædelsernes grovhed
(191) Efter Kommissionens opfattelse er der i nærværende sag tale om yderst grove overtrædelser. Solvay var den største sodaproducent i EF, og overtrædelserne gjorde det muligt for virksomheden at konsolidere sin stilling på markedet ved at udelukke den effektive konkurrence på store dele af fællesmarkedet. Solvay har forårsaget vedvarende skade på det pågældende markeds struktur, til skade for forbrugerne, ved i lang tid at have udelukket konkurrenterne fra markedet. I betragtning af sagens nærmere omstændigheder er denne overtrædelse alvorligere end den overtrædelse af artikel 81, som Solvay tidligere var involveret i. På baggrund af de udførlige forhandlinger med Kommissionen i 1980 til 1982 var Solvay udmærket klar over, hvilke krav artikel 82 stiller med hensyn til eksklusivitet. Solvay var også klar over, at loyalitetsbonus er forbudt. Det materiale, der er hentet hos Solvay, viser, at virksomhedens ledelse var klar over risikoen, men alligevel fortsatte den ulovlige adfærd.
(192) Når Kommissionen skal fastlægge bødens størrelse, vil den tage hensyn til, at den ved sine forhandlinger med Solvay fra 1980 til 1982 accepterede en opsigelsesfrist på to år for "evergreen"-aftaler og ikke rejste indvendinger imod konkurrenceklausulerne i den form, hvori de forelå. Det er også muligt, at Solvay kan have troet, at der kunne indgås langvarige mængdeaftaler, som begrænsede indkøb fra andre leverandører til 15 % af kundens behov.
(193) Kommissionen har på grundlag af sine kontrolundersøgelser i den foreliggende sag fastslået, at disse bestemmelser i praksis forstærkede Solvays eksklusivitet, især når de blev kombineret med andre former for misbrug, som f.eks. hemmelig loyalitetsbonus og uofficielle "tilsagn" om, at kunden udelukkende ville handle hos Solvay. Kommissionen vil derfor kun pålægge bøde for loyalitetsbonus og de uofficielle eksklusivaftaler.
(194) Kommissionen har tidligere ved adskillige lejligheder pålagt Solvay betydelige bøder for hemmelige aftaler inden for den kemiske industri (peroxygener, polypropylen og pvc).
b) Varighed
(195) Overtrædelserne begyndte omkring 1983 - meget kort tid efter forhandlingerne med Kommissionen og Kommissionens indstilling af proceduren - og fortsatte mindst til udgangen af 1990.
C. VERSERENDE SAGER VED FØRSTEINSTANSRETTEN OG DOMSTOLEN
(196) Den 19. december 1990 vedtog Kommissionen beslutning 91/299/EØF i den foreliggende sag efter EØF-traktatens artikel 86, hvori den fastslog, at Solvay havde overtrådt konkurrencereglerne, og pålagde virksomheden en bøde på 20 mio. ECU. Beslutningen blev meddelt virksomheden ved anbefalet brev af 1. marts 1991. Solvay anmodede den 2. maj 1991 Førsteinstansretten om at annullere beslutningen. Den 10. april 1992 supplerede Solvay sin anmodning med et nyt anbringende om, at beslutningen skulle erklæres for ugyldig i henhold til Førsteinstansrettens dom af 27. februar 1992 i de forenede sager T-79/89, T-84/89, T-85/89, T-86/89, T-89/89, T-91/89, T-92/89, T-94/89, T-96/89, T-98/89, T-102/89 og T-104/89, BASF m.fl. mod Kommissionen(15). Domstolen afgjorde Kommissionens anke af denne dom den 15. juni 1994 i sag C-137/92 P, Kommissionen mod BASF m.fl.(16), og annullerede beslutningen, fordi Kommissionen ikke havde opfyldt kravene i den udgave af sin forretningsorden, som gjaldt på daværende tidspunkt, hvori det var foreskrevet, at beslutningen skulle stadfæstes på originalsprogene gennem formandens og generalsekretærens underskrift.
(197) I sin dom af 29. juni 1995 i sag T-32/91, Solvay mod Kommissionen(17) (Solvay II), vedrørende beslutning 91/299/EØF, der blev vedtaget i den foreliggende sag den 19. december 1990, fastslog Førsteinstansretten, at Solvays nye anbringende kunne antages, og efter at have fastslået, at teksten til den omstridte beslutning ikke var stadfæstet, inden den blev meddelt, annullerede Førsteinstansretten beslutningen på grund af tilsidesættelse af væsentlige formforskrifter, jf. traktatens artikel 173 (nu artikel 230).
(198) Kommissionen ankede denne dom til Domstolen. Domstolen afviste Kommissionens anke i sin dom af 6. april 2000 i de forenede sager C-287/95 P og C-288/95 P(18).
(199) Førsteinstansretten fastslog i sin dom af 20. april 1999 i de forenede sager T-305/94, T-306/94, T-307/94, T-313/94, T-314/94, T-315/94, T-316/94, T-318/94, T-325/94, T-328/94, T-329/94 og T-335/94, LVM m.fl. mod Kommissionen(19) (pvc II), at Kommissionen på ny kan vedtage en beslutning, som er blevet annulleret af rent proceduremæssige årsager. Den kan i så fald vedtages uden en ny administrativ procedure. Kommissionen er ikke forpligtet til at foretage en ny mundtlig høring, hvis beslutningens ordlyd ikke indeholder andre klagepunkter end dem, der indgik i den oprindelige beslutning. Virksomhedernes ret til at forsvare sig krænkes desuden ikke, hvis den nye beslutning vedtages inden for et rimeligt tidsrum.
(200) Førsteinstansretten bekræftede desuden Kommissionens fortolkning af Rådets forordning (EØF) nr. 2988/74 af 26. november 1974 om forældelse af adgangen til at pålægge økonomiske sanktioner inden for Det Europæiske Fællesskabs transport- og konkurrenceret og af adgangen til tvangsfuldbyrdelse af disse sanktioner(20).
(201) I henhold til forordning (EØF) nr. 2988/74 er Kommissionens beføjelse til at pålægge bøder for væsentlige overtrædelser af konkurrencereglerne begrænset til en periode på fem år. Forældelsesfristen regnes fra den dag, hvor overtrædelsen ophører, når der er tale om fortsatte eller gentagne overtrædelser (i den foreliggende sag vil det sige udgangen af 1990).
(202) I henhold til artikel 2 i forordning (EØF) nr. 2988/74 afbrydes forældelsen af adgangen til at pålægge sanktioner ved ethvert skridt, Kommissionen foretager med henblik på at undersøge eller forfølge en overtrædelse. Efter enhver afbrydelse løber en ny forældelsesfrist. Forældelse indtræder dog senest den dag, hvor der er forløbet et tidsrum svarende til den dobbelte forældelsesfrist, uden at Kommissionen har pålagt en bøde, dvs. ti år efter den dato, hvor overtrædelsen ophørte.
(203) I artikel 2, stk. 1, i forordning (EØF) nr. 2988/74 nævnes visse skridt, Kommissionen kan træffe, som afbryder forældelsesfristen, herunder meddelelse af klagepunkter. Denne liste er ikke udtømmende. Førsteinstansretten lod det stå åbent, hvorvidt vedtagelsen af den annullerede beslutning i sig selv udgjorde en afbrydelse af forældelsesfristen, men selv hvis man antager, i) at overtrædelsen ophørte den 31. december 1990, og ii) at vedtagelsen (og meddelelsen) af den annullerede beslutning ikke afbrød fristen, vil Kommissionen have haft en frist indtil mindst udgangen af 1995 til at vedtage sin beslutning.
(204) Forældelsesfristen skal forlænges med den periode, hvor beslutningen blev behandlet af Førsteinstansretten. I henhold til artikel 3 i forordning (EØF) nr. 2988/74 suspenderes forældelsen, så længe en sag om Kommissionens beslutning verserer for De Europæiske Fællesskabers Domstol (hvilket i dette tilfælde også omfatter Førsteinstansretten).
(205) Som Førsteinstansretten fastslog i præmis 1098 i sin dom i pvc II-sagen, tager artikel 3 specifikt sigte på situationer, hvor en beslutning om en overtrædelse og pålæggelse af bøde annulleres. Forældelsesfristen suspenderes derfor, så længe sagen om beslutning 91/299/EØF verserede for Førsteinstansretten og Domstolen.
(206) I den foreliggende sag indgav Solvay sin anmodning til Førsteinstansretten den 2. maj 1991, og dommen blev afsagt den 29. juni 1995. Kommissionens anke til Domstolen blev indgivet den 30. august 1995, og den endelige dom blev afsagt den 6. april 2000. Selv hvis man ikke medregner den tid, der gik mellem Førsteinstansrettens dom og anken til Domstolen, var forældelsen suspenderet i mindst otte år, ni måneder og fire dage.
(207) Hvis dette tidsrum lægges til den tidsfrist, der udløb den 31. december 1995, skal Kommissionen på ny vedtage den annullerede beslutning inden udgangen af september 2004 -
VEDTAGET FØLGENDE BESLUTNING:
Artikel 1
Solvay et Cie SA, senere Solvay SA (Solvay), har fra 1983 og indtil omkring udgangen af 1990 overtrådt EØF-traktatens artikel 86 (nu EF-traktatens artikel 82) gennem adfærd, der tog sigte på at udelukke eller stærkt begrænse konkurrencen, og som bestod i:
a) indgåelse af aftaler med kunderne, hvorved disse forpligtedes til at dække hele deres behov for soda eller en væsentlig del deraf ved køb hos Solvay i en ubegrænset eller usædvanlig lang periode
b) betydelige rabatter og andre finansielle incitamenter i forbindelse med ekstramængder i forhold til kundernes aftalte basismængder for at sikre, at de dækkede hele deres behov eller størsteparten deraf ved køb hos Solvay
c) rabatter, der var afhængige af, om kunderne indvilligede i at dække hele deres behov ved indkøb hos Solvay.
Artikel 2
Solvay pålægges en bøde på 20 mio. EUR for den overtrædelse, der er omhandlet i artikel 1, litra b) og c).
Bøden indbetales senest tre måneder efter meddelelsen af denne beslutning på følgende konto:
Nr. 642-0029000-95
Europa-Kommissionen
Banco Bilbao Vizcaya Argentaria (BBVA)
SWIFT-kode: BBVABEBB
IBAN-kode: BE76 6420 0290 0095
Avenue des Arts/Kunstlaan 43
B-1040 Bruxelles/Brussel.
Efter periodens udløb påløber der automatisk rente efter den sats, som Den Europæiske Centralbank anvendte for sine primære refinansieringstransaktioner den første arbejdsdag i den måned, hvor denne beslutning blev vedtaget, plus 3,5 procentpoint, dvs. 8,32 %.
Artikel 3
Denne beslutning er rettet til Solvay SA, Rue du Prince Albert/Prins Albertstraat 33, B-1050 Bruxelles/Brussel.
Denne beslutning kan tvangsfuldbyrdes i henhold til traktatens artikel 256.
Udfærdiget i Bruxelles, den 13. december 2000.
Komission päätös,
tehty 13 päivänä joulukuuta 2000,
EY:n perustamissopimuksen 82 artiklan mukaisesta menettelystä
(COMP/33.133-C: kalsinoitu sooda - Solvay)
(tiedoksiannettu numerolla K(2000) 3795)
(Ainoastaan ranskankielinen teksti on todistusvoimainen)
(ETA:n kannalta merkityksellinen teksti)
(2003/6/EY)
EUROOPAN YHTEISÖJEN KOMISSIO, joka
ottaa huomioon Euroopan yhteisön perustamissopimuksen,
ottaa huomioon 6 päivänä helmikuuta 1962 annetun neuvoston asetuksen N:o 17, perustamissopimuksen 85 ja 86 artiklan ensimmäisen täytäntöönpanoasetuksen(1), sellaisena kuin se on viimeksi muutettuna neuvoston asetuksella (EY) N:o 1216/1999(2), ja erityisesti sen 3 ja 15 artiklan,
ottaa huomioon 19 päivänä helmikuuta 1990 tehdyn komission päätöksen aloittaa omasta aloitteestaan asetuksessa N:o 17 olevan 3 artiklan mukainen menettely,
on antanut asianomaiselle yritykselle tilaisuuden esittää huomautuksensa komission sitä vastaan esittämistä väitteistä asetuksessa N:o 17 olevan 19 artiklan 1 kohdan ja neuvoston asetuksessa N:o 17 olevan 19 artiklan 1 ja 2 kohdassa säädetyistä kuulemisista 25 päivänä heinäkuuta 1963 annetun komission asetuksen N:o 99/63/ETY(3) mukaisesti,
on kuullut kilpailunrajoituksia ja määräävää markkina-asemaa käsittelevää neuvoa-antavaa komiteaa,
sekä katsoo seuraavaa:
OSA I
TOSISEIKAT
A YHTEENVETO RIKKOMISESTA
1. TARKASTUKSET
(1) Tämä päätös on seurausta tarkastuksista, jotka komissio toteutti maaliskuussa 1989 asetuksessa N:o 17 olevan 14 artiklan 3 kohdan nojalla yhteisössä toimivien kalsinoidun soodan tuottajien toimitiloissa. Näiden tarkastusten ja niitä seuraavien asetuksessa N:o 17 olevan 11 artiklan mukaisten tietopyyntöjen avulla komissio sai asiakirjoihin perustuvia todisteita, jotka osoittavat, että Brysselissä sijaitseva Solvay et Cie SA (nykyään Solvay SA), Bryssel (jäljempänä "Solvay") oli syyllistynyt ETY:n perustamissopimuksen 86 artiklan (nykyisin EY:n perustamissopimuksen 82 artikla) rikkomiseen.
2. SOLVAYN TOTEUTTAMA 82 ARTIKLAN RIKKOMINEN
(2) Suunnilleen vuodesta 1983 noin vuoden 1990 loppuun Solvay on käyttänyt väärin määräävää markkina-asemaansa, joka sillä on kalsinoidun soodan yhteisön markkinoilla (lukuun ottamatta Yhdistynyttä kuningaskuntaa ja Irlantia), soveltamalla suurimpiin asiakkaisiinsa uskollisuusalennuksiin ja lisäostoihin liittyviin alennuksiin perustuvaa järjestelmää, sopimusjärjestelyjä, joiden tarkoituksena oli varmistaa Solvayn yksintoimitusoikeus, ja muita järjestelyjä, joiden tavoitteena ja seurauksena oli kyseisten asiakkaiden sitominen Solvayhin koko soodatarpeensa osalta ja kilpailijoiden poissulkeminen.
B KALSINOIDUN SOODAN MARKKINAT
1. TUOTE
(3) Menettely koskee kalsinoitua soodaa (natriumkarbonaatti), joka on pääasiassa lasinvalmistuksessa raaka-aineena käytetty alkalinen kemikaali. Kalsinoitu sooda on lasinsulatusprosessissa sulatusaineena käytettävän natriumoksidin ensisijainen lähde. Kalsinoitua soodaa käytetään myös kemianteollisuudessa pesuaineiden valmistuksessa ja metallurgiassa.
(4) Euroopassa kalsinoitua soodaa valmistetaan keittosuolasta ja kalkkikivestä ammoniakkisoodamenetelmällä, jonka Solvay keksi vuonna 1865. Solvayn menetelmässä syntyy aluksi kevytsoodaa, joka edellyttää vielä tiivistämisen raskaaseen muotoon. Kemiallisesti nämä kaksi muotoa ovat samanlaiset, mutta raskasta soodaa suositaan lasinvalmistuksessa.
(5) Yhdysvalloissa niin sanottua luonnonsoodaa louhitaan pääasiassa Wyomingissa sijaitsevista troonaesiintymistä. Louhinnan jälkeen troona puhdistetaan ja kalsinoidaan jalostamoissa. Luonnonsoodaa valmistetaan ainoastaan raskaassa muodossa. Luonnonsoodaa esiintyy myös Afrikassa ja Australiassa.
(6) Kaikki Yhdysvalloissa tuotettu kalsinoitu sooda on nykyisin luonnonsoodaa (viimeinen synteettinen tuotantolaitos suljettiin vuonna 1986), kun taas Euroopassa koko tuotanto on synteettistä. Alhaisemman suolapitoisuutensa vuoksi Yhdysvalloissa tuotettu luonnonsooda soveltuu erityisen hyvin lasinvalmistukseen, ja jotkin pääasiassa synteettistä soodaa ostavat lasinvalmistajat voivat pyrkiä vaadittuun suolapitoisuuteen sekoittamalla siihen amerikkalaista luonnonsoodaa.
2. TUOTTAJAT
(7) Kyseisenä ajankohtana yhteisössä toimi seuraavat kuusi synteettisen kalsinoidun soodan tuottajaa:
- Solvay
- Imperial Chemical Industries (ICI)
- Rhône-Poulenc
- AKZO
- Matthes & Weber (M & W)
- Chemische Fabrik Kalk, Köln (CFK).
(8) Solvay oli suurin yksittäinen synteettisen kalsinoidun soodan tuottaja sekä maailmanlaajuisesti että yhteisössä. Yhtiöllä oli tuotantolaitokset Itävallassa, Belgiassa, Ranskassa, Saksassa, Italiassa, Espanjassa ja Portugalissa, ja se oli selvä markkinajohtaja noin 60 prosentin osuudellaan Länsi-Euroopan markkinoista.
(9) Solvaylla oli Itävallassa, Belgiassa, Luxemburgissa, Ranskassa, Saksassa, Italiassa, Alankomaissa, Portugalissa, Espanjassa ja Sveitsissä kansallinen johto, joka hoiti sen kaupallisia toimintoja, ja Brysselissä pääkonttori, jonka tehtävänä oli valvoa ja yhteensovittaa toimintoja.
(10) ICI Soda Ash Products -liiketoimintayksikkö on toiminut vuodesta 1987 erillisenä liiketoimintayksikkönä ICI:n Chemicals and Polymers -toimialalla. Aikaisemmin se kuului ICI:n Mond-toimialaan.
(11) ICI oli yhteisön toiseksi suurin kalsinoidun soodan tuottaja. Yhtiöllä oli kaksi tuotantolaitosta Northwichissa, Cheshiressä; sen myynti yhteisössä rajoittui kuitenkin lähes yksinomaan Yhdistyneeseen kuningaskuntaan ja Irlantiin, ja sillä oli yli 90 prosenttia Yhdistyneen kuningaskunnan markkinoista.
3. MAAILMANLAAJUISET MARKKINAT
(12) Kalsinoidun soodan maailmanlaajuinen kysyntä kasvoi 1980-luvulla noin yhden prosentin vuodessa, vaikka alueelliset erot olivatkin suuria. Kehittyneissä maissa kysyntä pysyi muuttumattomana vuodesta 1980 vuoteen 1987, jonka jälkeen markkinoilla tapahtui selvä käänne ylöspäin. Lasiteollisuus kulutti yli puolet koko maailmassa tuotetusta kalsinoidusta soodasta.
(13) Kalsinoidun soodan tuotantokapasiteetti (luonnonsooda ja synteettinen) koko maailmassa oli vuonna 1989 noin 36 miljoonaa tonnia (nimellismäärä), josta yhteisön osuus oli noin 7,2 miljoonaa tonnia. Solvayn kapasiteetti oli noin 4,3 miljoonaa tonnia ja ICI:n 1 miljoonaa tonnia. (Käytännössä todellinen kapasiteetti oli noin 85-90 prosenttia nimellisestä kapasiteetista.) Kalsinoidun soodan vuosikulutus yhteisössä oli vuonna 1989 noin 5,5 miljoonaa tonnia, joka vastasi arvoltaan noin 900 miljoonaa ecua.
(14) Kuuden yhdysvaltalaisen luonnonsoodan tuottajan vuotuinen nimelliskapasiteetti oli 9,5 miljoonaa tonnia, ja kotimarkkinoiden kysyntä vuonna 1989 oli noin 6,5 miljoonaa tonnia. Yhdysvalloissa tuotettiin vuonna 1989 lähes 9 miljoonaa tonnia luonnonsoodaa. Yhdysvaltalaiset tuottajat täyttivät kotimarkkinoidensa koko kysynnän ja myivät ylijäämätuotannon vientiin. Luonnonsoodan tuotantokustannukset ovat paljon alhaisemmat kuin synteettisen, mutta kaivokset sijaitsevat kaukana tuottajien päämarkkina-alueista, ja jakelukustannukset ovat siten korkeat.
(15) Eurooppalaiset valmistajat pitivät yhdysvaltalaisia raskaan soodan tuottajia suurimpana kilpailu-uhkanaan kotimarkkinoillaan. Yhdysvaltalaiset tuottajat pystyivät 1980-luvun lopun valuuttakurssien ansiosta myymään Euroopassa hinnoilla, jotka olivat selvästi paikallisen markkinahinnan alapuolella, myymättä silti polkuhintaan.
(16) Itäeurooppalaisten tuottajien osuus kalsinoidun soodan tuotantokapasiteetista maailmassa oli noin 30 prosenttia, ja ne tuottivat suunnilleen 9 miljoonaa tonnia vuodessa. Neuvostoliitto kulutti yli puolet tuotannosta ja oli nettotuoja. Lähes kaikki Itä-Euroopan maiden viemä ylijäämätuotanto oli kevytsoodaa. Polkumyyntitulleista huolimatta kevytsoodaa tuotiin SEV-maista suuria määriä yhteisöön.
(17) 1980-luvulla kysyntä kasvoi merkittävästi ja kalsinoitu sooda myytiin loppuun kaikkialla maailmassa. Tuotantolaitokset toimivat täydellä teholla vuonna 1990. Tuotannon Kiinassa odotettiin nousevan noin 500 kilotonnia vuodessa ja Botswanassa (jonka tuotanto meni Etelä-Afrikkaan) odotettiin tuotannon nousevan 300 kilotonnia; tämän katsottiin todennäköisesti johtavan tuonnin lopettamiseen muilta tuotantoalueilta.
4. YHTEISÖ
(18) Solvay oli markkinajohtaja lähes 60 prosentin osuudellaan yhteisön kokonaismarkkinoista ja myi kaikkiin jäsenvaltioihin Yhdistynyttä kuningaskuntaa ja Irlantia lukuun ottamatta. Kysynnän pysyttyä 1980-luvun puolivälissä kolme vuotta muuttumattomana kalsinoidun soodan myynti Länsi-Euroopassa alkoi nousta selvästi vuonna 1987. Vuosina 1988 ja 1989 tuottajien koko kapasiteetti oli käytössä.
(19) Kalsinoidun soodan Länsi-Euroopan markkinoille oli vielä 1980-luvun lopussa tunnusomaista jakautuminen kansallisiin alueisiin. Tuottajilla oli tapana keskittää myyntinsä niihin jäsenvaltioihin, joissa niillä oli tuotantolaitoksia, vaikkakin noin vuonna 1981 ja 1982 pienemmät tuottajat - CFK, M & W ja AKZO - lisäsivät myyntiään kotimarkkinoidensa ulkopuolella.
(20) Solvayn ja ICI:n välillä ei ollut kilpailua, sillä kumpikin rajoitti myyntinsä yhteisössä perinteiselle vaikutusalueelleen, Solvay Manner-Euroopan länsiosaan ja ICI Yhdistyneeseen kuningaskuntaan. Sekä ICI että Solvay harjoittivat huomattavaa vientiä niille Euroopan ulkopuolisille markkinoille, joille toimitettiin tuotteita Euroopan talousyhteisöstä. Suuri osa ICI:n viennistä muodostui itse asiassa Solvayn ICI:n nimissä toimittamista materiaaleista.
(21) Niissä jäsenvaltioissa, joissa Solvay oli ainoa paikallisen tuotantolaitoksen omistava tuottaja (Italia, Portugali ja Espanja), sillä oli käytännössä täydellinen monopoli.
(22) Belgiassa Solvayn markkinaosuus oli yli 80 prosenttia, Ranskassa 55 prosenttia ja Saksassa 52 prosenttia. ICI:llä oli yli 90 prosenttia Yhdistyneen kuningaskunnan markkinoista, joilla ainoan vaihtoehtoisen hankintalähteen muodostivat Yhdysvallat ja Puola.
(23) Kysyntäpuolella tärkeimmät asiakkaat yhteisössä olivat lasinvalmistajia. Noin 65-70 prosenttia Länsi-Euroopan tuotannosta käytettiin tasolasin ja pakkauslasin valmistukseen. Kalsinoitu sooda on yksi lasinvalmistuksen suurimmista kustannuseristä, ja sen osuus raaka-aineseoksen kustannuksista on noin 60 prosenttia. Useimmat lasintuottajat käyttävät tuotantolaitoksissaan jatkuvaa prosessia, joka edellyttää varmoja soodatoimituksia. Useimmissa tapauksissa tuottajilla oli yhden suuren toimittajan kanssa suhteellisen pitkäaikainen sopimus, joka kattoi suurimman osan soodatarpeesta, ja lisäksi toinen toimittaja toissijaisena lähteenä. Lasiteollisuudessa tapahtui 1980-luvulla Euroopan laajuista yhdistymistä, ja suuret valmistajat toimivat yleiseurooppalaisella tasolla ja harjoittivat tuotantoa useissa jäsenvaltioissa. Kemianteollisuudessa kulutettiin noin 20 prosenttia kalsinoidusta soodasta ja metallurgian sovelluksissa noin 5 prosenttia.
5. YHDYSVALLOISSA TUOTETTU LUONNONSOODA
(24) Sen jälkeen kun luonnonsoodan louhinta aloitettiin 1960-luvulla, Yhdysvaltojen markkinoilla oli kotimaan kysynnän merkittävästi ylittävää ylikapasiteettia, ja 1980-luvun lopussa noin 2,5 miljoonan tonnin ylijäämä jäi vuosittain vietäväksi.
(25) Yhdysvaltojen kotimaan markkinoilla oli voimakasta hintakilpailua, koska markkinoilla oli liikatarjontaa ja useita tuottajia, joiden kustannukset olivat samanlaiset. Tuotetta myytiin Yhdysvalloissa selvästi alle listahinnan (93 dollaria / lyhyt tonni FOB Wyoming), ja vapaasti tehtaalla nettohinta, johon oli lisättävä rautatiekuljetuksesta itärannikon teollisuuskeskuksiin aiheutuvat kustannukset, oli vuoden 1989 lopussa noin 73 dollaria / lyhyt tonni. Useimmat tuottajat nostivat listahinnat 98 dollariin / lyhyt tonni 1 päivänä heinäkuuta 1990, ja todelliset hinnat nousivat noin 85 dollariin.
(26) Vientipaineiden vuoksi yhdysvaltalaiset tuottajat yrittivät päästä Euroopan ja muille markkinoille. Luonnonsoodaa alkoi tulla yhteisöön 1970-luvun lopussa, pääasiassa Yhdistyneeseen kuningaskuntaan. Vuonna 1982 Yhdysvalloista tuotiin yhteisöön noin 100000 tonnia, josta lähes 80000 tonnia Yhdistyneeseen kuningaskuntaan. Euroopan teollisuuden pyynnöstä toteutettiin vuonna 1982 polkumyynniltä suojaavia toimenpiteitä yhdysvaltalaisen raskaan soodan tuontia vastaan. (Polkumyyntitoimenpiteitä oli lokakuusta 1982 voimassa myös itäeurooppalaisen kevyen mutta ei raskaan soodan tuontia vastaan.)
(27) Vuonna 1990 olivat voimassa seuraavat toimenpiteet, joilla suojauduttiin yhdysvaltalaisen raskaan soodan polkumyynniltä:
a) markkinoilla kyseisenä ajankohtana toimineille kahdelle tuottajalle, Alliedille (myöhemmin General Chemical) ja Texas Gulfille asetettu vähimmäishinta, joka oli 112,26 puntaa/tonni vapaasti varastossa (komission asetus (ETY) N:o 2253/84(4));
b) niille tuottajille, jotka eivät toimineet markkinoilla eli Tennecolle, KMG:lle, FMC:lle ja Staufferille, asetettu lopullinen polkumyyntitulli, joka oli 67,49 ecua/tonni (neuvoston asetus (ETY) N:o 3337/84(5)).
(28) Neuvoteltujen hintasitoumusten mukaan hinnat oli muunnettava muihin valuuttoihin kyseisenä ajankohtana vallinneilla valuuttakursseilla, ja koska kurssipariteetit muuttuivat vuoden 1984 jälkeen, hintasitoumus Saksassa, Ranskassa ja muilla markkinoilla oli huomattavasti markkinahinnan yläpuolella, joten sitoumuksen vuoksi myynti ei ollut kannattavaa Yhdistyneen kuningaskunnan ulkopuolella.
(29) Texas Gulf kärsi myyntimääriensä pienentymisestä polkumyyntitoimenpiteiden aloittamisen jälkeen ja vetäytyi Yhdistyneen kuningaskunnan markkinoilta vuonna 1985, joten vuoteen 1990 mennessä yhdysvaltalaisista tuottajista ainoastaan General Chemical toimitti edelleen Yhdistyneeseen kuningaskuntaan, tosin senkin toimitusmäärä oli ainoastaan noin 30000 tonnia vuodessa.
(30) Vuodesta 1987 General Chemical kiinnostui myös Ranskasta, millä oli vaikutusta erityisesti Solvayhin ja Rhône-Poulenciin, jotka jakoivat kyseiset markkinat. Texas Gulf myi jonkin verran myös Belgiaan. Kummassakaan tapauksessa tuontiin ei sovellettu polkumyyntitulleja sisäistä jalostusmenettelyä koskevien erityisten sääntöjen vuoksi.
(31) Lukuisat lasiteollisuuden alalla yhteisössä toimivat suuret asiakkaat ilmoittivat aikomuksestaan vähentää huomattavasti yhteisön tuottajilta ostamiaan määriä ja ostaa sen sijaan Yhdysvalloista. Vuoteen 1990 mennessä yhdysvaltalaiset tuottajat olivat kuitenkin toimittaneet Länsi-Euroopan mantereelle (johon Yhdistynyt kuningaskunta ja Irlanti eivät kuulu) ainoastaan noin 40000 tonnia, josta lähes kaikki toimitettiin sisäistä jalostusmenettelyä koskevien sääntöjen nojalla.
(32) Neuvoston asetuksessa (ETY) N:o 3337/84 säädetyt polkumyyntitoimenpiteet päättyivät marraskuussa 1989. Eräät yhdysvaltalaiset tuottajat ja yhteisön lasinvalmistusteollisuuden edustajat olivat pyytäneet toimenpiteiden tarkistusta vuonna 1988. Tämä tarkistus saatiin päätökseen 7 päivänä syyskuuta 1990 eikä siinä yhteydessä määrätty suojatoimia (komission päätös 90/507/ETY(6)).
(33) Vuonna 1982 osa yhdysvaltalaisista tuottajista muodosti vuonna 1918 annetun "Webb-Pommerene" -lain nojalla vientiyhdistyksen, jonka Yhdysvaltain kauppaministeriö hyväksyi. Alussa vientiyhdistyksen toiminta rajoittui Japaniin, ja siihen osallistui ainoastaan kolme tuottajaa. Joulukuussa 1983 kaikki kuusi luonnonsoodan tuottajaa muodostivat yhdessä American Natural Soda Ash Corporationin (jäljempänä "ANSAC").
(34) ANSAC:n tehtävänä oli toimia yhteisenä myyntiagentuurina, joka markkinoi ja jakelee yhdysvaltalaista kalsinoitua soodaa Yhdysvaltain ulkopuolella. Sen myynti oli noin 250 miljoonaa Yhdysvaltain dollaria vuodessa. ANSAC ilmoitti komissiolle puuttumattomuustodistusta tai 81 artiklan 3 kohdan mukaista poikkeuslupaa pyytäen järjestelyistä, joiden tavoitteena oli laajentaa sen toimintaa Länsi-Euroopan markkinoille (yksittäisten tuottajien myynnin korvaamiseksi).
(35) ANSAC:n hakemuksesta tehtiin komission päätös 91/301/ETY(7), jossa poikkeuslupa evättiin.
C TAUSTAA
1. SOLVAYN ASEMA KALSINOIDUN SOODAN MARKKINOILLA YHTEISÖSSÄ MERKITYKSELLISENÄ AJANKOHTANA
(36) Solvaylla oli oma myyntiorganisaationsa yhdeksillä kansallisilla markkinoilla Länsi-Euroopassa (yhdeksän kansallista johtoa, joita kutsuttiin nimellä Direction nationale - DN, myös Itävallassa ja Sveitsissä), ja sen markkinaosuus kyseisillä markkinoilla oli noin 70 prosenttia. Sen neljällä kilpailijalla yhteisössä oli yhteensä ainoastaan 26 prosenttia. Solvayn markkinaosuus oli myös perinteisesti 70 prosentin luokkaa yhteisössä (ilman Yhdistynyttä kuningaskuntaa, jossa ICI:llä oli lähes monopoli). Solvay oli suurin ja joissain tapauksissa ainoa kalsinoidun soodan toimittaja kaikissa niissä jäsenvaltioissa, joihin se myi, lukuun ottamatta Alankomaita (jonka markkinat olivat suurelta osin NSI:n ja myöhemmin AKZO:n hallussa markkinoiden jakamisesta vuonna 1995 tehdyn sopimuksen seurauksena; kyseisestä sopimuksesta ei ole aloitettu menettelyä).
(37) Yhteisön suurimpana suolan tuottajana Solvay oli erinomaisessa asemassa kalsinoidun soodan tärkeimmän raaka-aineen toimitusten suhteen.
2. SOLVAYN KILPAILIJAT
(38) Ainoa vahvuudessaan Solvayn veroinen tuottaja Euroopassa oli ICI, joka ei kilpaillut yksilläkään Solvayn markkinoista. Toiset tuottajat keskittivät ETY-myyntinsä yleensä omille kotimarkkinoilleen lukuun ottamatta mahdollisesti AKZO:a, joka sijaitsi Alankomaiden rannikolla ja väitti luonnollisen toiminta-alueensa kattavan Alankomaiden lisäksi myös Pohjois-Saksan ja Tanskan. Ranskan osuus Rhône-Poulencin kalsinoituun soodaan liittyvästä liiketoiminnasta yhteisössä oli 95 prosenttia; CFK ja M & W veivät jonkin verran Alankomaihin, Ranskaan ja Luxemburgiin, mutta nekin keskittyivät pääasiassa paikallisille markkinoilleen. Solvayn 70 prosenttiin verrattuna muiden tuottajien markkinaosuudet Manner-Euroopan jäsenvaltioissa vaihtelivat 4 ja 11 prosentin välillä.
(39) Solvay katsoi, että suurin uhka sen asemalle Euroopan markkinoilla ei tullut muiden yhteisön tuottajien taholta vaan sen muodosti yhdysvaltalainen luonnonsooda. Itäeurooppalaiset tuottajat toimittivat pääasiassa kevytsoodaa, jota ei tavallisesti käytetä lasiteollisuudessa. Vuodesta 1983 voimassa olleet polkumyyntitoimenpiteet antoivat Solvaylle hyvän suojan tällaista tuontia vastaan (ks. jäljempänä 49 kappale).
3. SOLVAYN ASIAKKAAT
(40) Solvayn asiakaskunta oli pääasiassa lasiteollisuudessa, jonka osuus kalsinoidun soodan kulutuksesta Länsi-Euroopassa oli 66-68 prosenttia. Lasiteollisuus jakautui pakkauslasiin ja tasolasiin suhteessa 2:1.
(41) Solvay oli lähes kaikkien Länsi-Euroopan mantereen lasintuottajien tärkein tai ainoa toimittaja. Ainoastaan erittäin harvojen asiakkaiden ensisijainen toimittaja oli jokin muista kalsinoidun soodan tuottajista. Vuonna 1988 Solvaylla olikin 82 prosentin osuus kalsinoidun soodan toimituksista tasolasiteollisuudelle niillä yhdeksällä markkina-alueella, joilla sillä oli kansallinen johto. Pakkauslasin alalla sen osuus kaikista toimituksista oli 74 prosenttia.
(42) Solvayn suurin asiakas oli Saint-Gobain-konserni, jonka kanssa se oli tehnyt eri jäsenvaltioissa niin sanottuja evergreen-sopimuksia, joiden irtisanomisaika oli 24 kuukautta ja jotka koskivat yli 500000 tonnin hankintamäärää vuodessa Länsi-Euroopassa. Oli myös olemassa salainen "pöytäkirja", jossa sovittiin Euroopan kokonaismyyntiä koskevasta vuotuisesta 1,5 prosentin suuruisesta "konsernialennuksesta". Hinnoista ja muista sopimusehdoista kuitenkin neuvoteltiin kansallisella tasolla Solvayn kansallisen johdon ja Saint-Gobain-konserniin kyseisessä jäsenvaltiossa kuuluvan yrityksen kesken. Useilla muillakin asiakkailla oli evergreen-sopimus, jonka irtisanomisaika oli 24 kuukautta.
4. SOLVAYN MYYNTIORGANISAATIO
(43) Solvayn kalsinoituun soodaan liittyvät tuotanto- ja markkinointitoiminnot Länsi-Euroopassa oli järjestetty maakohtaisesti siten, että kaikilla eri markkinoilla oli erillinen "kansallinen johtonsa". Eri jäsenvaltioiden välillä oli huomattavia hintaeroja, ja vapaasti tehtaalla -hinnat olivat Ranskassa noin 10 prosenttia alhaisemmat kuin Belgiassa. Varsinkin lasiteollisuuden alalla oli 1980-luvulla kuitenkin ollut selvä suuntaus kohti Euroopan laajuisia ryhmiä. Solvay vaati, että hintaneuvottelut käydään kansallisella tasolla (eli Solvayn kansallisen johdon ja konserniin kuuluvan paikallisen lasinvalmistusalan tytäryhtiön välillä), mutta asiakkaat olivat kuitenkin yhä tietoisempia jäsenvaltioiden välisistä hintaeroista ja pyrkivät minimoimaan ne. Joissakin tapauksissa asiakkaat onnistuivat neuvottelemaan Solvayn kanssa hinnoittelumallista, joka pienensi hintaeroja (esimerkiksi belgialaiset lasinvalmistajat Saint-Roch ja Glaverbel).
5. SOLVAYN TEKEMÄT KOKONAISTARVETTA KOSKEVAT SOPIMUKSET VUOTEEN 1981 SAAKKA
(44) Vuoteen 1980 saakka Solvayn eri jäsenvaltioissa tekemät kalsinoidun soodan toimitussopimukset olivat pitkäaikaisia, ja yleensä niissä edellytettiin, että asiakas hankkii koko tarpeensa Solvaylta.
(45) Sen jälkeen kun Solvayn toimitussopimukset oli saatettu komission tietoon, käytiin asiasta laajoja keskusteluja ja Solvay suostui lopulta muuttamaan sopimuksiaan korvaamalla kokonaistarvetta koskevan lausekkeen tiettyä tonnimäärää koskevalla lausekkeella ja lyhentämällä sopimuksen irtisanomisajan (useissa tapauksissa viisi vuotta) kahteen vuoteen.
(46) Komissio ilmoitti kuitenkin Solvaylle kirjeitse, että tonnimäärä, joka asiakkaan edellytetään ostavan kunakin vuonna, ei saisi olla sama kuin asiakkaan kokonaistarve tai lähellä sitä. Vaikka komissio vahvistikin, että Solvaylla oli lupa myöntää alennuksia listahinnoista, se vaati kuitenkin, että Solvayn käyttämät alennukset eivät saa olla peitelty tapa varmistaa sitä, että hylätyt kokonaistarvetta koskevat sopimukset pysyvät edelleen voimassa, eikä alennuksilla saa palkita asiakasuskollisuudesta.
(47) Solvay ilmoitti komissiolle vuoden 1980 lopussa kehottavansa kansallisia johtoja muuttamaan toimitussopimuksiaan ja liitti mukaan jäljennöksen kiertokirjeestä, joka lähetettäisiin sen kansallisille myyntikonttoreille ja jossa korostettiin kahdessa kohtaa, että hintajärjestelyillä ei missään tilanteessa saa pyrkiä varmistamaan asiakasuskollisuutta. Asiakkaan olisi myös saatava valita vapaasti ostamansa tonnimäärä ja myyntikonttoreita kiellettiin selvästi yrittämästä selvittää, kuinka suuren osan kyseinen tonnimäärä muodostaa asiakkaan kokonaistarpeesta.
(48) Solvayn kirjeen perusteella asian käsittely lopetettiin vuonna 1982, eikä komissio toteuttanut lisätoimia ennen tutkimusten aloittamista nyt käsiteltävässä menettelyssä.
6. POLKUMYYNTISUOJA
(49) Keskeisellä sijalla Solvayn kaupallisessa politiikassa kalsinoidun soodan alalla oli varmistaa, että polkumyyntitoimenpiteet yhdysvaltalaisia raskaan soodan tuottajia ja itäeurooppalaisia kevyen soodan toimittajia vastaan säilyvät. Vuonna 1984 alkaneiden kurssipariteettien muutosten vuoksi Solvay oli tietoinen siitä, että yhdysvaltalaiset tuottajat pystyisivät ilman polkumyyntiäkin myymään Euroopassa hinnoilla, jotka ovat selvästi ETY:n keskimääräisten hintojen alapuolella, toisin sanoen niiden vapaasti tehtaalla -vientihinta ei ollut kotimaan hintaa alhaisempi.
(50) Useat lasinvalmistajat olivat käyttäneet hyväkseen polkumyyntilainsäädännön säännöstä, jonka mukaan lasinvalmistajien ei tarvitse maksaa polkumyyntitulleja tuontisoodasta, joka käytetään ETY:n ulkopuolelle vietävän lasin valmistukseen (sisäinen jalostus).
(51) Yhdysvalloista tulevalle tuonnille asetettuja polkumyyntitulleja tarkasteltiin uudelleen tätä asiaa koskevan menettelyn aikaan, ja Solvay kannatti painokkaasti niiden uusimista ja polkumyyntitullien laajentamista koskemaan sisäisten jalostusmenettelyjen yhteydessä tuotuja määriä. Yksi yhdysvaltalainen tuottaja, General Chemical (aiemmin Allied) kiinnostui muiden eurooppalaisten tuottajien mukaan myös Ranskasta, millä oli vaikutusta ainoastaan Solvayhin ja Rhône-Poulenciin. Tuottajien järjestön (CEFIC) yhden kokouksen pöytäkirja viittaa kuitenkin siihen, että kyseiset kaksi tuottajaa "tutkivat mahdollisuutta jonkinlaisesta järjestelystä General Chemicalin kanssa".
(52) On merkittävää, että Solvay vaati polkumyynnin vastaisessa menettelyssä, että Itä-Euroopasta ja Yhdysvalloista tulevan raskaan soodan uudeksi vähimmäishinnaksi tullattuna ETY:n rajalla olisi asetettava 163 ecua/tonni (± 170-180 ecua rahdin kanssa), vaikka (kuten se hyvin tiesi) sen oma rahdin sisältävä keskihinta oli useissa maissa alle 300 Saksan markkaa (150 ecua).
D SOLVAYN TOIMINTA, JOLLA PYRITTIIN SULKEMAAN KILPAILIJAT MARKKINOILTA
1. SOLVAYN KAUPALLINEN STRATEGIA VUODEN 1982 JÄLKEEN
(53) Komission kirjeessä esitetyistä selvistä ehdoista ja omasta kiertokirjeestään huolimatta Solvay käytti vuodesta 1983 lisääntyvässä määrin sekä progressiivisia alennuksia että toimitussopimuksia, jotka sitoivat tärkeimmät asiakkaat Solvayhin niiden koko tai lähes koko soodatarpeen osalta. Kysynnän laskiessa (vuoteen 1987 asti) Solvayn päähuolenaiheena näyttää olleen määräävän asemansa säilyttäminen Euroopan markkinoilla pienempien tuottajien aiheuttamasta "levottomuudesta" sekä Itä-Euroopasta ja Yhdysvalloista uhkaavasta tuonnista huolimatta. Solvayn toteuttamiin tärkeimpiin toimenpiteisiin kuului:
"suhteiden parantaminen tärkeimpiin asiakkaisiin (lasinvalmistus- ja kemianteollisuus) ottamalla yleiseen käyttöön sopimuspolitiikka, jonka tarkoituksena on 'sitoa' asiakkaat (erityisesti Saint-Gobain, joka saa 1,5 prosentin superkonsernialennuksen puitesopimuksen perusteella), ja vahvistamalla tätä politiikkaamme ...; nämä sopimukset ovat kuitenkin yhä suhteellisen 'avoimia' ETY-sääntöjen vuoksi (enintään kahden vuoden irtisanomisaika, sopimuksessa sovittu tonnimäärä rajoitettu noin 85 prosenttiin asiakkaan tarpeesta, jotta asiakas voi käyttää toista toimittajaa)."
(54) Strategiapaperissa (päiväämätön, mutta luultavasti suunnilleen huhtikuulta 1988) määriteltiin Solvayn kaupallinen ja hinnoittelupolitiikka:
"Solvayn päätehtävänä on puolustaa omaa johtavaa markkina-asemaansa erityisesti Euroopassa (juuri näillä markkinoilla hinnat ovat korkealla ja toiminta kannattavaa).
Tähän sisältyy:
- aseman vahvistaminen kaikkien soodanostajien toimittajana ja hyvä markkinoiden peitto ...,
- sellaisten asiakkaiden suosiminen, jotka ovat valmiita pitkäaikaisiin sitoumuksiin = sopimukset, joissa määrätään merkittävistä alennuksista."
(55) Toisessa, huhtikuussa 1988 päivätyssä strategiapaperissa lueteltiin Solvayn toimintavaihtoehdot:
"Puolustusstrategia koostuu nyt ja tulevaisuudessa
- asiakkaiden sitomisesta jatkossakin sopimuksessa määrättyjen yhä isompien alennusten avulla."
2. SOLVAYN ALENNUSJÄRJESTELMÄ SAKSASSA
(56) Solvayn politiikkana tärkeillä Saksan markkinoilla oli säilyttää sen markkinaosuus yli 50 prosentin suuruisena seuraavin tavoin:
- estämällä kaikki tuonti Yhdysvalloista sekä AKZO:n ja itäeurooppalaisten tuottajien tuonnin kasvu,
- säilyttämällä määräävä asema kalsinoidun soodan toimittajana taso- ja pakkauslasiteollisuudelle.
(57) Perustonnimäärästä suurille asiakkaille myönnettyjen tavallisten määräalennusten lisäksi Solvay on vuodesta 1982 myöntänyt Saksassa kahdenlaisia lisäalennuksia:
- lisäostomääristä myönnetty alennus (niin sanottu Spitzenrabatt), lähes aina 20 prosenttia listahinnasta,
- vuotuinen erityishyvitys sekillä (yhdessä tapauksessa jopa 3,4 miljoonaa Saksan markkaa), jos asiakas hankkii suurimman osan tarpeestaan tai koko tarpeensa Solvaylta.
(58) Sekkihyvityksiä maksettiin jo vuoden 1982 lopussa, ja prosenttimääräinen lisäostoalennus otettiin käyttöön vuoden 1983 alussa. Järjestelmää oli laajennettu ja muokattu vuoden 1983 jälkeen, ja se muodosti Solvayn Saksassa soveltaman hinnoittelujärjestelmän perustan. Komission maaliskuussa 1989 suorittamien tutkimusten aikaan lähes kaikkiin Solvayn suurimpiin asiakkaisiin Saksassa sovellettiin molempia alennusmuotoja. Solvay määräsi kyseiset asiakkaat pitämään alennukset salassa kolmansilta.
(59) Suurimpiin asiakkaisiin sovelletun alennusjärjestelmän mukaan perustonnimäärä, tavallisesti noin 80 prosenttia asiakkaan vuotuisesta kokonaistarpeesta, laskutettiin listahintaan tavallisella määräalennuksella (esimerkiksi 10 prosenttia). Asiakkaan perustarpeen ylittävistä lisäostomääristä annettiin 20 prosentin alennus ja lisäksi huomattava sekkihyvitys.
(60) Saint-Gobain-konserniin kuuluvan, Solvayn suurimman saksalaisen asiakkaan Veglan tapauksessa alennusjärjestelmä oli vuonna 1989 seuraavanlainen:
1. sopimuksen mukaisesta 85000 tonnin perusostomäärästä 10 prosentin alennus;
2. 43000 tonnin lisäostomäärästä 20 prosentin alennus;
3. 3349000 Saksan markan sekki lisäostomäärästä.
(61) Solvayn Saksassa perimä vapaasti tehtaalla -hinta oli 403 Saksan markkaa / tonni. Suurten asiakkaiden Saksassa maksama keskimääräinen nettohinta tonnilta oli 1980-luvun lopussa noin 340-360 Saksan markkaa / tonni. Tästä ei kuitenkaan ilmennyt se, että lisäostomääristä perittävä tonnihinta saattoi olla 250 Saksan markkaa tonnilta tai jopa alhaisempi.
(62) Esimerkiksi Veglan tapauksessa hinnat ja alennukset olivat vuonna 1989:
- listahinta vapaasti tehtaalla 403 Saksan markkaa,
- perusostomäärä 85000 tonnia (alennus 10 %),
- lisäostomäärä 43400 tonnia (alennus 20 %),
- viimeisen ostoerän alennettu hinta (20 prosentin alennus listahinnasta) 322,40 Saksan markkaa,
- erityinen sekkihyvitys 3349000 Saksan markkaa = 77,16 Saksan markkaa / tonni,
- lisäostomääristä peritty nettohinta / tonni 245,24 Saksan markkaa.
(63) Kaikissa tapauksissa, joissa myönnettiin erityisiä lisäosto-/sekkialennuksia, Solvay oli asiakkaan ainoa tai pääasiallinen toimittaja. Asiakirjoista ilmenee, että Solvaylla oli kaikissa tapauksissa selvä käsitys kunkin asiakkaan kokonaistarpeesta ja se pystyi laskemaan hintatarjouksensa sen mukaisesti. Lisäostomäärät, joihin taloudelliset houkuttimet liittyivät, vastasivat niitä tonneja, jotka asiakas olisi muussa tapauksessa voinut hankkia kilpailevalta toimittajalta.
(64) Alennusjärjestelmän seurauksena kilpailijan, joka pyrki markkinoille toiseksi toimittajaksi viemällä Solvaylta osan asiakkaan tilauksista (eli lisätonnit), oli tarjottava asiakkaalle kyseistä määrää hinnalla, joka oli vähintään sama tai alhaisempi kuin Solvayn hinta, joka edellä annetussa esimerkissä oli 245 Saksan markkaa. Kun kilpailijan oli tarjottava koko määrä tähän kannattamattoman alhaiseen hintaan, Solvayn oli tarjottava vain viimeistä erää tähän hintaan. Vaikka lisämäärää toimitettiin ainoastaan 245 Saksan markan tonnihintaan, Solvayn koko toimitusmäärästään perimä keskimääräinen hinta oli näin ollen 320 Saksan markkaa.
(65) Toisin sanoen kilpaileva toimittaja pystyisi saamaan lisätonnit Solvaylta itselleen ainoastaan silloin, jos se korvaisi asiakkaalle taloudellisen edun, jonka tämä menettäisi ostaessaan lisätonnit muualta kuin Solvaylta. Mainitussa esimerkissä edun suuruus oli noin 6850000 Saksan markkaa. Toisen toimittajan olisi kannettava alennuksen myöntämisestä aiheutuvat kustannukset 43000 tonnin myynnillä, kun taas Solvay pystyisi jakamaan alennuksen kolme kertaa niin suurelle määrälle.
(66) Näin ollen asiakkaalla ei juurikaan ollut syitä etsiä toista toimittajaa Solvayn lisätonneille tarjoaman edullisen hinnan vuoksi, eikä mikään kannustanut toista toimittajaa tekemään tarjousta asiakkaan lisätarpeesta, koska hinta, jota sen olisi tarjottava, ei ollut kannattava.
(67) Useimmissa tapauksissa, esimerkiksi Veglan kohdalla, alennusjärjestelmä varmisti, että Solvayn asema yksinomaisena toimittajana oli turvattu. Alennusjärjestelmä varmisti myös sen, että Solvayn johtava osuus säilyi niissä tapauksissa, joissa asiakkailla oli tapana jakaa tilauksensa kahden toimittajan kesken. Flachglas, Solvayn toiseksi suurin asiakas Saksassa, jakoi toimintansa suunnilleen suhteessa 70:30 Solvayn ja M & W:n kesken. Solvayn Flachglasille vuodesta 1983 tarjoamien hinnoitteluehtojen mukaan 8,5 prosentin määräalennus myönnettiin 70 kilotonniin asti, sen ylittävistä määristä myönnettiin 20 prosentin alennus ja 500000-750000 Saksan markan sekki. Ylimääräinen sekkihyvitys merkitsi sitä, että 70 kilotonnia ylittävistä lisäostoista perittävä todellinen hinta oli (ostomäärästä riippuen) niinkin alhainen kuin 250 tai 260 Saksan markkaa / tonni. Toisen toimittajan oli erittäin vaikea saada osuutta Solvayn "perusosuudesta", jota alennusten muodostama "muuri" suojasi (kuten Solvayn omat asiakirjat osoittavat). Vaikka toinen toimittaja ehkä pystyikin tarjoamaan 322,40 Saksan markan suuruista hintaa (listahinta, josta 20 prosentin alennus), oli erittäin epätodennäköistä, että asiakas vaarantaisi huomattavan sekkihyvityksen, jonka ehtona selvästi oli, että asiakas ostaa Solvaylta tietyn tonnimäärän sopimuksessa sovitun perusmäärän lisäksi. Matthes & Weberiltä saadut asiakirjat vahvistavat, että kyseisen yrityksen oli mahdotonta viedä Flachglasin tilauksia Solvaylta.
(68) Solvayn sisäiset asiakirjat osoittavat selvästi, että Saksassa sovelletun alennusjärjestelmän tarkoituksena oli varmistaa asiakkaiden uskollisuus Solvaylle.
(69) Vegla muodostaa tässäkin tapauksessa hyvän esimerkin. Veglalla oli pitkäaikainen sopimus Deutsche Solvay Werken (DSW) kanssa siitä, että se ostaa kokonaistarpeensa Solvaylta. Vuoden 1987 lopussa Vegla kuitenkin pyysi, ilmeisesti Saint-Gobainin pääkonttorin painostuksesta, että Solvay antaisi sille luvan ostaa 15 kilotonnia Yhdysvalloista. DSW vastusti ehdotusta jyrkästi ja teki Brysselin Solvaylle selväksi, että alennusjärjestelmän tarkoituksena oli vahvistaa DSW:n asemaa Veglan ainoana toimittajana. Jos Veglan annettaisiin ostaa Yhdysvalloista, merkitsisi se "turhaa luopumista vahvasta puolustusasemastamme (Veglan kokonaistarve), jonka 'vesitiivis' alennusjärjestelmä turvaa".
(70) Muissa, vuoden 1988 alussa päivätyissä DSW:n asiakirjoissa korostetaan sitä, että Veglalle oli tehtävä selväksi, että Solvayn sille suoman etuuskohtelun ehtona oli se, että Vegla ostaa koko tarpeensa DSW:ltä. Muussa tapauksessa Veglan saama sekkihyvitys poistettaisiin. Asiakirjoissa korostettiin myös sitä, että Solvayn kaksivaiheiseen hinnoittelujärjestelmään sisältyi lisäostojen huomattava tukeminen kilpailun estämiseksi. Tämä ilmenee selvästi 1 päivänä helmikuuta 1988 tehdystä muistiosta:
"2. Tähän asti harjoitetulla hinnoittelupolitiikalla, joka perustui kaksitasoiseen hinnoittelurakenteeseen, tuettiin erityisesti lisäostoja ja siten suojauduttiin siltä, että kilpailijat veisivät kyseisen osan asiakkaan tarpeesta.
3. Tämän seurauksena DSW:n täytyy tulevissa vuotta 1988 koskevissa hintaneuvotteluissa pyrkiä kaikin tavoin varmistamaan lisäostot (mahdollisesti nostamalla sekkihyvityksen suuruutta), ja joka tapauksessa sen on oltava valmis lopettamaan kaikki asiakkaiden tällä hetkellä sekkeinä saamat hyvitykset, jos ne eivät osta lisätonneja meiltä."
(71) Tässä yhteydessä sovittiin, että DSW toimittaisi Veglalle sen kokonaistarpeen vuosina 1988 ja 1989 (lukuun ottamatta pieniä toimitusmääriä yhdelle tehtaalle) ja että yli 85000 tonnin ostoista myönnettäisiin alennusta 20 prosenttia ja sekki, joka sisältäisi 1500000 Saksan markan suuruisen uskollisuusalennuksen ja muita alennuksia.
3. SOLVAYN ALENNUSJÄRJESTELMÄ RANSKASSA
(72) Ranskassa Solvay sovelsi samanlaista lisäostoalennusjärjestelmää kuin Saksassa.
(73) Solvayn suurin asiakas Ranskassa oli BSN-konserni, jonka vuotuinen kulutus oli noin 300000 tonnia. Solvay oli joka suhteessa BSN:n ainoa toimittaja Ranskassa. Kuten Saint-Gobainin tapauksessa, Solvay pyrki erityisesti estämään BSN:ää etsimästä toista toimituslähdettä yhdysvaltalaisten luonnonsoodan tuottajien joukosta.
(74) Vuoden 1987 lopussa BSN:n kanssa sovittiin vuotta 1988 koskevasta järjestelystä, jonka mukaan Solvay antoi tavanomaisesta ostomäärästä myönnettävän 8,5 prosentin alennuksen lisäksi lisäalennuksen kyseisen määrän ylittävistä ostoista. Neljännesvuosittain oli tarkoitus maksaa 210000 tonnia ylittäviltä ostoilta 135 Ranskan frangin alennus tonnilta. Tätä BSN:n kanssa tehtyä sopimusta jatkettiin vuodella 11 päivänä tammikuuta 1989.
(75) Durand (Cristalleries d'Arques) ostaa vuodessa 50000-60000 tonnia. Vuoteen 1987 saakka Durand sai 5 prosentin alennuksen 50000 tonnia ylittäviltä ostoilta. Vuonna 1988 järjestely sisälsi 5 prosentin alennuksen ohella lisäalennuksen, joka oli 100 Ranskan frangia / tonni 48000 tonnia ylittävistä ostoista. Varmistuttuaan siitä, että Durandin kokonaistarve vuonna 1989 olisi 68000-70000 tonnia, Solvay korotti 48000-58000 tonnin ostoista myönnettävän alennuksen 140 Ranskan frangiin / tonni ja viimeiseltä erältä eli kaikista 58000 tonnia ylittävistä ostoista myönnettävän alennuksen 175 Ranskan frangiin.
(76) Perrier kulutti vuodessa noin 50000-60000 tonnia kalsinoitua soodaa, jonka se osti Solvaylta. Vuonna 1981 tehdyn evergreen-toimitussopimuksen mukaan sen oli ostettava Solvaylta 50000 tonnia ± 10 prosenttia. Vuodesta 1987 alkaen Perrierin saama perusalennus oli 4 prosenttia, mutta ostomäärän ylittäessä 55000 tonnia alennus nostettiin 4,75 prosenttiin kokonaisostomäärästä. Jos Perrier olisi hankkinut lisätonnit eli kaikki 55000 tonnia ylittävät määrät toiselta toimittajalta, kyseisen toisen toimittajan olisi täytynyt hyvittää sille 0,75 prosentin lisäalennus Solvaylta jo ostetuista 55000 tonnista.
(77) Perrierin järjestely on ainoa löydetty esimerkki uskollisuusalennuksesta, jonka mukaan asiakas menettää perusostomäärään liittyvän alennuksen, jollei se osta myös lisätonneja. Muilla lisäostoalennuksilla on kuitenkin samanlainen kilpailua ehkäisevä vaikutus, kuten Durandin esimerkki osoittaa.
(78) Koska Solvay tarjosi 58000 tonnia ylittäviltä ostomääriltä 175 Ranskan frangin lisäalennusta tonnilta, Durandin viimeiset 10000 tonnia haluavan toisen toimittajan olisi pitänyt tarjota samanlaiset tai paremmat houkuttimet kuin Solvay, joka tarjosi sopimuksessa sovittua 5 prosentin alennusta ja 175 Ranskan frangin lisäalennusta.
(79)
TAULUKON PAIKKA
(80) Solvayn keskimääräinen rahdin sisältävä hinta / tonni koko 58000 tonnin toimitusmäärälle oli paljon korkeampi, nimittäin 1136 Ranskan frangia. Tavanomaisen toimitusmäärän ylittävät 10000 tonnia toimittamaan pyrkivän kilpailijan olisi pitänyt tarjota toimitusta rahdin kanssa 991,75 Ranskan frangin hintaan tai sitäkin halvemmalla. Toisen toimittajan olisi pitänyt tarjota asiakkaalle 2312000 Ranskan frangin (10000 × 231,25 frangia) hyvitys tilausten siirtämisestä. Jos sen listahinta vapaasti tehtaalla olisi sama kuin Solvayn (1125 frangia), sen olisi pitänyt kattaa tämä 2,5 miljoonaa Ranskan frangia liiketoiminnasta, jonka arvo listahinnalla oli 11,25 miljoonaa Ranskan frangia, toisin sanoen sen olisi pitänyt antaa yli 20 prosentin alennus.
4. SAINT GOBAIN
(81) Saint-Gobain-konserni, jolla oli lähes 30 lasitehdasta eri puolilla Eurooppaa - Ranskassa, Saksassa, Italiassa, Espanjassa, Belgiassa ja Portugalissa - oli Solvayn suurin asiakas ja osti vuonna 1988 yli 550000 tonnia kalsinoitua soodaa.
(82) Saint-Gobain tuottaa sekä taso- että pakkauslasia. Se kulutti vuonna 1988 Länsi-Euroopassa kalsinoitua soodaa yhteensä 822000 tonnia, josta Solvay toimitti 68 prosenttia (vuonna 1987 67 prosenttia).
(83) Solvay toimitti 100 prosenttia Saint-Gobainin tarpeesta kaikilla tärkeillä kansallisilla markkinoilla lukuun ottamatta Ranskaa, jossa se oli toisen toimittajan asemassa, sillä Rhône-Poulenc toimitti perinteisesti 75 prosenttia Saint-Gobainin tarpeesta Ranskassa. Hinnoista ja muista ehdoista neuvoteltiin kansallisella tasolla Saint-Gobainin paikallisen tytäryhtiön ja kyseisessä maassa toimivan Solvayn kansallisen johdon välillä. Useimmissa tapauksissa toimitussopimuksen voimassaoloaikaa ei ollut määritelty (niin sanotut evergreen-sopimukset) ja irtisanomisaika oli kaksi vuotta. (Italiassa ei kuitenkaan ollut muodollista sopimusta, ja Ranskassa Saint-Gobain irtisanoi sopimuksen ilmoittaen siitä 24 kuukautta etukäteen 10 päivänä maaliskuuta 1987; uusista ehdoista neuvoteltiin komission tutkimusten ajankohtana.)
(84) Jäsenvaltioiden välillä oli suuria hintaeroja, mutta Saint-Gobain käytti hyväkseen toimintaansa useissa maissa painostaakseen Solvayta pienentämään hintaeroja (mistä Solvay ei lainkaan pitänyt).
(85) Marraskuussa 1982 tehtiin salainen pöytäkirja (voimassa 1 päivästä tammikuuta 1983), jossa vahvistettiin Solvayn ja Saint-Gobain-konsernin välinen erityinen suhde, joka perustui molemminpuoliseen suosituimmuusasemaan kauppakumppanina.
(86) Pöytäkirjan 2 kohdan mukaan:
"Euroopan markkinoilla Ranskaa lukuun ottamatta Saint-Gobain antaa jatkossakin Solvaylle etusijan kalsinoidun soodan toimittajana vähintään 400000 tonnille vuodessa; tämä määrä perustuu Saint-Gobainin lasintuotantoon vuonna 1981. Ranskassa Saint-Gobain lisää asteittain ostojaan Solvaylta nostaakseen ne 50000-100000 tonniin vuodessa."
(87) Niiden määräysten lisäksi, joiden mukaan Solvay tarjoaa Saint-Gobainille jokaisessa maassa halvempia hintoja kuin muille yrityksille vastaavanlaisiin lasinvalmistustarkoituksiin, 4 kohdassa määrätään erityisestä konsernialennuksesta, joka myönnetään Saint-Gobainin kokonaisostoista Solvaylta:
"Tämä pöytäkirjan mukaan Solvay myöntää Saint-Gobainille lisäksi 1,5 prosentin lisäalennuksen, joka lasketaan siitä kalsinoidun soodan kokonaismäärästä, jonka Saint-Gobain ostaa Solvaylta Euroopassa."
(88) Pöytäkirja sisälsi myös kilpailulausekkeen, jonka mukaan:
"Osapuolet tutkivat yhdessä yhteisen etunsa mukaisesti Saint-Gobainin saamat pitkäaikaisia toimituksia koskevat kilpailevat tarjoukset, joiden hinta on alhaisempi kuin Solvayn hinta. Jos ei päästä molempia osapuolia tyydyttävään ratkaisuun, tämä pöytäkirja ei enää ole voimassa. Huomioon ei oteta spot-tarjouksia eikä polkumyyntihintaisia tarjouksia."
(89) Saint-Gobainille myönnetty "superkonsernialennus" oli vuosittain noin 50-60 miljoonaa Belgian frangia.
(90) Solvayn sisäisistä asiakirjoista ilmenee selvästi, mikä tarkoitus tällä Saint-Gobainin kanssa sovitulla erityisjärjestelyllä oli:
"- On syytä huomata, että SG:n saama 1,5 prosentin suuruinen superkonsernialennus, joka auttaa sitomaan SG-konsernin asiakkaaksemme, ei ole absoluuttinen ase (koska summaa on vaikea nostaa ETY-sääntöjen vuoksi). Se vaatii SG:tä erityisesti tunnustamaan, jos se ostaa merkittäviä määriä kilpailijoilta."
(91) DSW ilmoitti suoraan Saint-Gobainin saksalaisen tytäryhtiön Veglan edustajalle kahdessa eri yhteydessä, että Saint-Gobainin ja Solvayn Brysselin konttorin välinen pöytäkirja oli itse asiassa yksinoikeudellinen sopimus, vaikka osapuolet eivät ilmeisistä syistä voineetkaan sanoa niin kirjallisesti. Sopimuksen tavoitteena sanottiin olevan vallitsevan tilanteen säilyttäminen, jolla selvästi viitattiin Solvayn asemaan yksinoikeudellisena toimittajana. Ainoa sopimuksen tulkintaan liittyvä erimielisyys DSW:n ja Solvayn pääkonttorin välillä oli se, että Solvayn Brysselin konttori näytti olevan sitä mieltä, että Saint-Gobainia ei periaatteessa estetty tekemättä spot-kauppoja.
5. YKSINOIKEUDELLISET JÄRJESTELYT SAKSASSA
(92) Saint-Gobain-konsernin kanssa tehdyn salaisen pöytäkirjan lisäksi DSW:llä oli Saint-Gobainin saksalaisen tytäryhtiön Veglan kanssa pitkäaikainen mutta epävirallinen järjestely (niin sanottu herrasmiessopimus), jonka mukaan kyseinen asiakas ostaa koko kalsinoidun soodan tarpeensa Solvaylta. Ilmeisesti ETY:n kilpailusääntöjen vuoksi Veglan kanssa sovittu järjestely ilmoitettiin muodollisesti määrää koskevaksi sopimukseksi. Vegla, kuten useimmat Solvayn suurista asiakkaista Saksassa, oli vuonna 1981 tehnyt evergreen-sopimuksen, jonka voimassaoloaikaa ei ollut määritelty ja joka voitiin irtisanoa 24 kuukauden irtisanomisajalla. Tarkoista ostomääristä neuvoteltiin vuosittain.
(93) Kun Veglan edustaja muistutti DSW:tä siitä, että komissio oli vuonna 1981 vaatinut Solvayta muuttamaan yksintoimitussopimuksiaan, DSW vastasi seuraavalla tavalla:
"Mutta me - Vegla ja DSW - olemme aina olleet yhtä mieltä siitä, että sopimus koski tehtaiden (lukuun ottamatta Bergisch-Gladbachia) kokonaistarvetta."
(94) Yksinoikeudelliset sopimukset näyttävät olevan ajalta, jolloin Saint-Gobainin kanssa tehtiin pöytäkirja ja jolloin Vegla (yhden DSW:n asiakirjan mukaan) lupasi olla uskollinen asiakas. DSW:n luota löydetyistä asiakirjoista käy selvästi ilmi, että lisäostoalennusten ja muiden etujen ehtona oli se, että Vegla ostaa koko tarpeensa Solvaylta.
(95) On myös selviä osoituksia siitä, että DSW oli ilmoittanut Veglalle kaikkien toimitusten lopettamisesta, jollei Vegla osta koko kulutustaan Solvaylta: Saint-Gobainin johtohenkilöiden kanssa Pariisissa pidettyä kokousta koskevassa Solvayn muistiossa todetaan:
"[...] korostaa, että SG/D:n [Saint-Gobain / Saksa] mukaan DSW on asettanut ehdon, jota ei voida hyväksyä: tämän ehdon mukaan SG/D:n on ostettava 100 prosenttia tarpeestaan DSW:ltä tai DSW ei toimita SG/D:lle ollenkaan!"
(96) Muistion reunaan on kirjoitettu "so plump wurde das nicht gesagt" (ei sitä niin suoraan sanottu): sanottiin mitä hyvänsä, tarkoitus oli kuitenkin sama.
(97) Ainakin yhdessä muussa tapauksessa DSW ilmoitti selvästi suurelle saksalaiselle asiakkaalle (Oberlandglas), että "erityisehdot" (20 prosentin lisäostoalennus, 1 miljoonan Saksan markan sekki) myönnettiin sillä ehdolla, että asiakas ostaa koko tarpeensa Solvaylta vuodesta 1987 alkaen. Oberlandglas on aina ostanut koko tarpeensa Solvaylta.
6. YKSINOIKEUDELLISET JÄRJESTELYT RANSKASSA
(98) Useille suurille asiakkaille Ranskassa annettujen uskollisuusalennusten lisäksi asiakkaiden sitomista Solvayhin vahvistettiin tekemällä pitkäaikaisia toimitussopimuksia, jotka oli muotoiltu määrää koskeviksi sopimuksiksi mutta joissa määrätty ostomäärä vastasi itse asiassa lähes asiakkaan kokonaistarvetta. Komissio oli varoittanut Solvayta tällaisesta käytännöstä joulukuussa 1980.
(99) BSN:n kanssa 18 päivänä kesäkuuta 1981 tehdyssä evergreen-sopimuksessa edellytetään, että BSN ostaa Solvaylta vuosittain 300000 ± 15 prosenttia lasitehtailleen Ranskassa. BSN kulutti kalsinoitua soodaa vuodesta 1982 vuoteen 1984 todellisuudessa noin 300000 tonnia ja vuodesta 1985 alkaen noin 270000-280000 tonnia vuodessa. BSN:n on ostettava Solvaylta vuoden 1981 sopimuksen ehtojen mukaan vähintään 265000 tonnia, mikä ei jää paljon sen kokonaistarpeen alapuolelle. Sopimuksen voimassaoloaikaa ei ole määritelty, ja se jatkuu kaksi vuotta sen jälkeen, kun jompikumpi osapuolista on irtisanonut sen. Solvay on vuodesta 1982 ollut käytännössä ainoa kalsinoidun soodan toimittaja BSN:lle toimittaen vuosittain noin 98 prosenttia sen tarpeesta.
(100) Useiden muiden ranskalaisten lasinvalmistusalan asiakkaiden - esimerkiksi Perrier, Verrerie d'Albi - kanssa tehdyissä sopimuksissa edellytetään myös, että asiakas ostaa lähes koko tarpeensa Solvaylta. Perrier: sovittu ostomäärä 50000 tonnia ± 10 %; vuotuinen tarve vuodesta 1982 ± 55000 tonnia, jotka Solvay toimittanut yksin. Verrerie d'Albi: sovittu ostomäärä 25000 tonnia ± 5000 tonnia; vuotuinen tarve vuodesta 1982 alkaen 20000-25000 tonnia, jotka Solvay toimittanut yksin. Molempien sopimusten irtisanomisaika oli kaksi vuotta.
7. SOPIMUKSET BELGIALAISTEN LASINVALMISTAJIEN KANSSA
(101) Toinen esimerkki lähellä asiakkaan arvioitua kokonaistarvetta olevista määrää koskevista sopimuksista ovat Solvayn ja kolmen suuren belgialaisen lasinvalmistajan, Saint-Rochin (Saint-Gobain-konserni), Glaverbelin ja Verlipackin, väliset sopimukset. Kuten Solvay totesi 11 päivänä helmikuuta 1986 päivätyssä sisäisessä muistiossa, Belgian hinta määräytyi käytännössä näiden kolmen asiakkaan hinnan perusteella. Vuoteen 1978 kyseiset asiakkaat olivat aina ostaneet lähes koko tarpeensa Solvaylta. Tammikuussa 1987 Belgian hallitus esti kyseistä kolmea lasinvalmistajaa tekemästä FMC:n kanssa sopimusta, joka koski kalsinoidun soodan ostamista Yhdysvalloista suuressa mittakaavassa.
(102) Belgialaiset lasinvalmistajat ja Solvay allekirjoittivat 7 päivänä helmikuuta 1978 sopimukset, joiden mukaan niiden oli ostettava kokonaistarpeensa Solvaylta viiden vuoden ajan. Komissio vaati Solvayn kanssa vuosina 1980-1981 käytyjen keskustelujen aikana, että myös näitä sopimuksia olisi muutettava.
(103) Kyseisien kolmen lasinvalmistajan kanssa tehtiin uudet sopimukset, jotka tulivat voimaan 1 päivänä tammikuuta 1983 ja joissa määrättiin, että asiakkaan oli ostettava tietty tonnimäärä ± 15 prosenttia. Määrätyt tonnimäärät olivat seuraavat:
TAULUKON PAIKKA
(Verlipackin mentyä vararikkoon ja rakenneuudistuksen epäonnistuessa vuonna 1985 sen vuotuinen kulutus laski puoleen, ja sen ostoista sovittiin vuosittain.) Sopimusten voimassaoloaikaa ei ollut määritelty ja ne voitiin irtisanoa 24 kuukautta etukäteen. Ennen kunkin vuoden marraskuun 1 päivää asiakkaan oli ilmoitettava Solvaylle tonnimäärä, jonka se aikoi ostaa seuraavana vuotena. Oli myös erityisiä määräyksiä, jotka koskivat sitä tilannetta, että asiakas ostaa enemmän tai vähemmän kuin sopimuksessa oli sovittu.
(104) Käytännössä sopimuksessa sovitut perusmäärät olivat suhteellisen lähellä asiakkaan arvioitua vuotuista kokonaiskulutusta kyseisenä ajankohtana. Vuodesta 1983 kyseiset kolme asiakasta itse asiassa ostivat käytännössä koko tarpeensa Solvaylta(8). Poikkeuksen muodosti Saint Rochin vuoden 1988 alussa sisäisen jalostuksen perusteella tuoma 7800-8000 tonnia. Solvay ja Saint-Gobain kävivät kovia neuvotteluja kyseisestä toimitusmäärästä, ja Solvay sai sen jälleen toimitettavakseen vuonna 1989.
(105) On selvää, että huolimatta ohjeista, jotka Solvay antoi 19 päivänä helmikuuta 1981 päivätyssä kirjeessään kansallisille johdoille, Saint-Rochin tapauksessa käytiin vähintään yksityiskohtaisia keskusteluja asiakkaan kanssa sen kokonaistarpeen tarkasta suuruudesta, jonka jälkeen saatiin varmistus asiakkaan suostumisesta a) rajoittamaan kilpailevalta toimittajalta vuonna 1988 hankittu määrä 8000 tonniin ja b) hankkimaan vuonna 1989 kokonaistarpeensa jälleen Solvaylta.
8. MUUT YKSINOIKEUDELLISET JÄRJESTELYT BELGIASSA
(106) Myös useat pienten asiakkaiden kanssa tehdyt sopimukset sisälsivät lausekkeita, joiden tarkoituksena oli varmistaa asiakkaan sitominen Solvayhin.
(107) Durobur of Soignies teki vuodesta 1983 alkaen Solvayn kanssa joukon yksi- tai kaksivuotisia toimitussopimuksia, joissa vuotuinen ostomäärä oli noin 5000-55000 tonnia.
(108) Sopimukset sisälsivät lausekkeen, joka varmisti käytännössä sen, että Durobur ei vaihtanut toimittajaa sopimuskauden päättyessä. Sopimuksissa määrättiin, että Solvay ja Durobur tapaisivat kauden lopussa neuvotellakseen seuraavan sopimuksen ehdoista ja että:
"Ennen näitä neuvotteluja Durobur ei tee sitoumusta kalsinoidun soodan ostamisesta (seuraavana vuotena)".
(109) Samanlaisia määräyksiä oli Solvayn Pittsburg Corningin kanssa tekemässä sopimuksessa (noin 4500-6000 tonnia vuodessa).
(110) Ainakin yhdessä tapauksessa sopimus sisälsi kokonaistarvetta koskevan lausekkeen ja erityisen uskollisuusalennuksen. Vuoden 1985 puolivälistä Owens Corningin kanssa tehdyissä sopimuksissa (5000 tonnia vuodessa) määrättiin selvästi poikkeuksellisesta alennuksesta, joka perustuu kokonaistarvetta koskevaan sopimukseen:
"Kun tilaatte koko tarvettanne vastaavan määrän, joka on arvion mukaan vuoden loppupuoliskolla 2500 tonnia, myönnämme teille toimitetusta määrästä poikkeuksellisen alennuksen, joka on 150 Belgian frangia / tonni."
9. KILPAILULAUSEKKEET
(111) Useisiin toimitussopimuksiin sisältyi erityisiä kilpailulausekkeita, jotka vahvistivat asiakkaan sitomista Solvayhin ja tekivät kilpailijalle vaikeaksi tai mahdottomaksi viedä tilauksia Solvaylta.
a) Kilpailulausekkeet
(112) Huomattavaan määrään Solvayn evergreen-sopimuksista suurten asiakkaiden kanssa sisältyi jonkin muotoinen kilpailulauseke tai "englantilainen lauseke" (ks. asia 85/76, Hoffmann-La Roche v. komissio, 102-108 kohta(9)). Lausekkeissa määrättiin järjestelmästä, jonka mukaan sopimuskauden aikana saaduista kilpailevista tarjouksista oli ilmoitettava Solvaylle, jotta se voisi halutessaan muuttaa hintaansa sen perusteella. Sopimuksissa esiintyi useanlaisia erilaisia kilpailulausekkeita.
(113) Saksassa toimitussopimuksissa (joista useimmissa irtisanomisaika oli 24 kuukautta) määrättiin, että asiakkaan on ostettava Solvaylta tietty vähimmäismäärä, jonka tarkka suuruus määritellään kunkin vuoden alussa. Asiakas oli siten sopimuksen kautta pitkäksi aikaa sidottu Solvayhin tietyn vähimmäismäärän osalta: kyseinen ostomäärä vastasi itse asiassa usein asiakkaan kokonaistarvetta (ks. esimerkiksi Vegla ja Oberlandglas).
(114) Useimmat toimitussopimukset sisälsivät muodoltaan seuraavanlaisen kilpailulausekkeen:
"Kilpailulauseke
Jos X pystyy todistamaan auktorisoidun tilintarkastajan välityksellä, että toinen toimittaja on tämän sopimuksen voimassaolon aikana tarjonnut sille soodaa parempaan hintaan ja vastaavilla ehdoilla ja jos tarjottu tuote on valmistettu vapaan markkinatalouden maassa eikä DSW tarjoa samaa hintaa neljän viikon kuluessa, X voi vapaasti ostaa soodaa kyseiseltä toimittajalta. DSW voi sellaisessa tapauksessa purkaa sopimuksen välittömästi."
(115) Vaikka tämä lauseke teoriassa antoi asiakkaalle mahdollisuuden hankkia osa vuotuisesta tarpeesta toiselta (halvemmalta) toimittajalta, se antoi Solvaylle mahdollisuuden purkaa tällaisessa tapauksessa sopimus välittömästi ja kieltäytyä jatkossa toimituksista. Ainoastaan erittäin harvoissa tapauksissa (esimerkiksi Granus) sopimus antoi asiakkaalle mahdollisuuden kuitata kilpailijoilta tehdyt ostot Solvayn määräämiä sopimusvelvollisuuksia vastaan.
(116) Tällaisesta kilpailulausekkeesta oli se hyöty, että sen avulla Solvay sai tarkan tiedon kilpailijoiden hinnoista ja pystyi itse päättämään, vastaako se tarjoukseen. Toisaalta oli erittäin epätodennäköistä, että asiakas vaarantaisi toimitusvarmuuden ostamalla edes pientä määrää kilpailijalta, koska tällöin Solvaylla olisi mahdollisuus purkaa evergreen-sopimus ja kieltäytyä jatkossa kaikista toimituksista.
(117) Veglan tapauksessa kilpailulausekkeesta poistettiin määräys, joka antoi Solvaylle oikeuden purkaa koko sopimus, jos asiakas ostaa kilpailijalta. Käytännössä DSW ja Vegla olivat sopineet siitä, että asiakas ostaa kokonaistarpeensa Solvaylta.
(118) Niinpä vuonna 1983, kun Vegla ilmoitti Solvaylle kilpailevasta tarjouksesta ja kysyi, voiko se ostaa kyseisen määrän, Solvay vastasi kieltävästi. Kilpailulausekkeen todellinen tarkoitus ilmenee siitä, että DSW totesi tyytyväisenä kyseisen suuren asiakkaan ilmoittaneen sille kilpailevan tarjouksen yksityiskohdat.
(119) Kilpailulauseke esiintyy vahvana Verrerie d'Albin kanssa tehdyssä sopimuksessa. Tässä sopimuksessa kilpailulausekkeella (4 artikla) annettiin Solvaylle mahdollisuus purkaa sopimus saatuaan tiedon kilpailevasta tarjouksesta, vaikka asiakas ei olisikaan sopinut ostavansa kilpailijalta.
(120) Saint-Gobainin pöytäkirjan mukaan Solvay ja Saint-Gobain arvioivat yhdessä kilpailevat tarjoukset päästäkseen molempia tyydyttävään ratkaisuun. Pöytäkirjaan ei sisältynyt edes sitä rajoitettua "nimettömyyden" myönnytystä, joka sisältyi Saksan sopimuksiin. Lausekkeen ansiosta Solvay pystyi saamaan kilpailijoidensa ja mahdollisten kilpailijoidensa liiketoiminnasta kaikki tiedot, joiden avulla se olisi pystynyt tarvittaessa neuvottelemaan Saint-Gobainin kanssa hintojen ja sopimusehtojen muutoksista molemminpuoliseen yksinoikeuteen perustuvan suhteen säilyttämiseksi ennallaan. Kuten Solvay itsekin totesi, koko järjestelyn tarkoituksena oli ensi sijassa saada Saint-Gobain tunnustamaan, jos se tekee merkittäviä ostoja kilpailijalta.
(121) Käytännön esimerkit Veglan suunnitelmasta ostaa 15 kilotonnia yhdysvaltalaista soodaa ja Saint-Rochin suunnitelmasta ostaa 8 kilotonnia vuonna 1988 osoittavat selvästi, kuinka Solvay pystyi joko estämään kilpailijoilta oston kokonaan tai rajoittamaan ostomäärää.
(122) BSN:n toimitussopimuksiin 30 päivänä joulukuuta 1983 tehtyjen muutosten mukaan asiakkaan oli ilmoitettava Solvaylle kilpailevista tarjouksista (vaikka kilpailijan henkilöllisyyttä ei tarvinnutkaan paljastaa), jotta osapuolet voisivat yhteistyössä löytää ratkaisun enintään kolmessa kuukaudessa ("Les parties se concerteraient alors dans les meilleurs délais (trois mois maximum) pour trouver une solution."). Kuten Saint-Gobainin sopimuksessa ollut lauseke, tämäkin järjestely antoi Solvaylle mahdollisuuden muuttaa hintojaan ja ehtojaan tietäen tarkkaan, millainen kilpaileva tarjous on (lukuun ottamatta toimittajan henkilöllisyyttä). Erittäin suurella todennäköisyydellä Solvay pystyisi lausekkeen ansiosta käytännössä säilyttämään yksinoikeudellisen suhteensa asiakkaaseen.
b) Suojalausekkeet
(123) Useissa toimitussopimuksissa, joiden tarkoituksena oli selvästi säilyttää Solvayn ja kyseisen asiakkaan (esim. Glaverbel, Perrier) välinen pitkäaikainen suhde, määrättiin yhteistyömenettelystä, jota sovellettaisiin taloudellisten olosuhteiden muuttuessa ja erityisesti kilpailevien tarjousten ollessa Solvayn tarjousta parempia. Vaikka tällaisia lausekkeita ei ehkä sinällään voidakaan vastustaa, käsiteltävänä olevassa asiassa on selvää, että Solvayn erityisenä tavoitteena oli estää kilpailevia toimittajia pääsemästä markkinoille. Suojalausekkeiden ansiosta asiakkailla oli mahdollisuus käyttää kilpailevia tarjouksia Solvayn hinnan laskemiseksi, mutta oli kuitenkin epätodennäköistä, että kilpailija onnistuisi koskaan saamaan osuutta liiketoiminnasta (tai säilyttämään saamansa osuuden).
OSA II
OIKEUDELLINEN ARVIOINTI
A PERUSTAMISSOPIMUKSEN 82 ARTIKLA
1. 82 ARTIKLAN EHDOT
(124) Perustamissopimuksen 82 artiklan mukaan yhteismarkkinoille soveltumatonta ja kiellettyä on yhden tai useamman yrityksen määräävän aseman väärinkäyttö yhteismarkkinoilla tai niiden merkittävällä osalla, jos se voi vaikuttaa jäsenvaltioiden väliseen kauppaan. Määräävässä asemassa olevien yritysten asiakkailleen myöntämät erityisalennukset tai muut taloudelliset houkuttimet, joiden tarkoituksena on varmistaa asiakkaan kaikkien tilausten tai niistä suurimman osan saanti, voivat olla 82 artiklan nojalla kiellettyä kilpailua ehkäisevää toimintaa.
(125) Käsiteltävänä olevassa asiassa on päätettävä ennen kaikkea:
- oliko Solvaylla 82 artiklassa tarkoitettu määräävä asema,
- oliko väitetty toiminta tällaisen määräävän aseman väärinkäyttöä,
- oliko sillä tuntuva vaikutus jäsenvaltioiden väliseen kauppaan.
2. MÄÄRÄÄVÄ ASEMA
a) Määritelmä
(126) Käsitettä määräävä asema ei määritellä 82 artiklassa. Yhteisöjen tuomioistuin on kuitenkin määritellyt kyseisessä artiklassa tarkoitetun määräävän aseman yrityksellä olevana taloudellisena vahvuutena, jonka ansiosta se pystyy estämään tehokkaan kilpailun säilymisen relevanteilla markkinoilla, koska se voi käyttäytyä merkittävässä määrin kilpailijoistaan ja asiakkaistaan ja viime kädessä kuluttajista riippumattomasti. Tällainen asema ei estä kilpailua kokonaisuudessaan mutta antaa siitä hyötyvälle yritykselle mahdollisuuden määritellä kilpailuolosuhteet tai vähintään vaikuttaa niihin tuntuvasti ja joka tapauksessa mahdollisuuden toimia suuressa määrin kilpailusta välittämättä ilman että siitä on sille haittaa (tuomio asiassa 85/76, Hoffman-La Roche v. komissio, 38 ja 39 kohta).
(127) Näin ollen määräävä asema tarkoittaa valtaa estää tehokas kilpailu. Tällainen valta voi ilmetä kykynä poistaa olemassa oleva kilpailu tai heikentää sitä vakavasti taikka estää mahdollisia kilpailijoita tulemasta markkinoille. Kuten tuomioistuin totesi, määräävän aseman olemassaolo ei kuitenkaan edellytä sitä, että määräävässä asemassa oleva tuottaja on poistanut kaiken mahdollisen kilpailun (ks. myös asia 27/76, United Brands v. komissio(10), 113 kohta).
(128) Määräävän aseman olemassaolo voi riippua useista eri tekijöistä, joista yksikään ei välttämättä ole ratkaiseva.
b) Merkitykselliset markkinat
(129) Sen määrittelemiseksi, onko yrityksellä määräävä asema, on ensinnäkin välttämätöntä selvittää liiketoiminta-ala, jolla kilpailuolosuhteet ja oletetusti määräävässä asemassa olevan yrityksen markkinavoima on arvioitava. Tämän avulla komissio pystyy selvittämään kyseisen yrityksen todelliset ja mahdolliset kilpailijat sekä muut tekijät, jotka voivat rajoittaa sen mahdollisuuksia käyttää väitettyä markkinavoimaa. On otettava huomioon väitetyn väärinkäytön luonne ja tapa, jolla kilpailua estetään kyseisessä tapauksessa (ks. tuomio asiassa 22/78, Hugin v. komissio(11)).
(130) Nyt käsiteltävässä asiassa epäillyissä väärinkäytöksissä oli kyse siitä, että Solvay on estänyt todellisen ja mahdollisen kilpailun muiden soodatoimittajien taholta.
(131) Solvay on sekä kevyen että raskaan soodan tuottaja. Lähes kaikki lasinvalmistajat käyttävät raskasta soodaa, kun taas kemiallisissa ja metallurgian sovelluksissa suositaan kevytsoodaa. Vaikka Solvay pyrki estämään pääasiassa raskaan soodan taholta tulevan kilpailun, olisi keinotekoista erottaa kevyt ja raskas sooda tiukasti toisistaan.
(132) Saksassa useat lasiteollisuuden alalla toimivat Solvayn asiakkaat ostivat sekä kevyttä että raskasta soodaa (Schott, Ruhrglass), kun taas toiset ostivat yksinomaan tai lähes yksinomaan kevyttä soodaa (Gerresheimer, Woellner). Uskollisuusalennusjärjestelmää sovellettiin molempiin muotoihin. Maantieteellisesti tarkasteltuna on totta, että yhteisön markkinat olivat edelleen suuressa määrin jakautuneet kansallisten rajojen mukaan. Vaikka eri kansallisten markkinoiden välillä oli hintaeroja, yhteisö voitaisiin kilpailuanalyysia varten kuitenkin jakaa kahteen suureen alueeseen tai "vaikutusalueeseen", joista toisella määräävässä asemassa oli Solvay ja toisella ICI. Solvayn perinteinen markkina-alue kattoi koko yhteisön lukuun ottamatta Yhdistyneen kuningaskunnan ja Irlannin markkinoita, joilla kilpailunvastaisten järjestelyjen vuoksi vallitsivat aivan erilaiset kilpailuolosuhteet.
(133) Vaikka yksikään muu tuottaja ei Solvayn tavoin myynyt kaikissa Manner-Euroopan maissa, CFK, M & W ja AKZO lisäsivät kaikki vientitoimintojaan vuodesta 1982, eikä mikään ylivoimainen syy estänyt niitä markkinoimasta tuotettaan kaikkialla yhteisössä. Samoin yhdysvaltalaisten luonnonsoodan tuottajien, joita Solvay piti todennäköisesti suurimpana kilpailu-uhkana, tavoitteena oli markkinoida tuotettaan kaikkialla Länsi-Euroopan mantereella.
(134) Merkittävää on myös se, että Solvay itsekin toimitti tarvittaessa tietyille markkinoille toisessa jäsenvaltiossa sijaitsevasta tehtaasta; suuri osa ilmoitetusta valtioiden välisestä kaupasta olikin "Solvayn tasaustoimituksia".
(135) Kysyntäpuolella suurilla asiakkailla oli toimintaa useissa jäsenvaltioissa ja - kuten Solvay on itsekin todennut - niiden toiminnan kansainvälistyminen lisäsi painetta hintojen yhdenmukaistamiseen.
(136) Siten merkitykselliset tuote- ja maantieteelliset markkinat, joilla Solvayn taloudellista voimaa on arvioitava, ovat kalsinoidun soodan yhteisön markkinat (lukuun ottamatta Yhdistynyttä kuningaskuntaa ja Irlantia).
c) Markkinavoima
(137) Solvayn omissa asiakirjoissa tunnustetaan, että sillä oli määräävä asema Länsi-Euroopassa. Se, että Solvaylla koko tarkasteluajanjakson ajan alueella ollut noin 70 prosentin markkinaosuus, on jo sinällään vahva todiste merkittävästä markkinavoimasta. Vaikka markkinaosuus onkin tärkeä tekijä, se on kuitenkin ainoastaan yksi niistä tekijöistä, joiden perusteella määräävä asema voi syntyä. Markkinaosuuden merkitys voi vaihdella tapauskohtaisesti kyseisten markkinoiden ominaispiirteiden mukaan.
(138) Markkinavoiman arvioimiseksi käsiteltävänä olevassa asiassa komissio ottaa huomioon kaikki merkitykselliset taloudelliset todisteet, joihin sisältyvät seuraavat tekijät:
i) Solvayn asema ainoana kalsinoidun soodan tuottajana, jolla on toimintaa kaikkialla yhteisössä (lukuun ottamatta Yhdistynyttä kuningaskuntaa ja Irlantia);
ii) Solvayn vahvuus valmistajana, jolla on tuotantolaitoksia Belgiassa, Ranskassa, Saksassa, Italiassa, Espanjassa ja Portugalissa;
iii) Solvayn integroituminen raaka-aineiden tuotantoon suurimpana suolan tuottajana yhteisössä;
iv) kilpailun puuttuminen ICI:n taholta, joka oli ainoa vahvuudessaan Solvayn veroinen tuottaja yhteisössä;
v) Solvayn suuri markkinaosuus Benelux-maissa, Ranskassa ja Saksassa sekä sen monopoli tai lähes monopoli Italiassa, Espanjassa ja Portugalissa;
vi) erinomainen markkinoiden peitto, johon Solvay pystyi lähes kaikkien yhteisössä toimivien suurten asiakkaiden yksinomaisena tai lähes yksinomaisena toimittajana;
vii) epätodennäköisyys, että markkinoille tulisi uusi synteettisen soodan tuottaja, joka perustaisi tuotantolaitoksia yhteisössä;
viii) polkumyyntitullien antama suoja yhteisön ulkopuolisia tuottajia vastaan;
ix) Solvayn perinteinen rooli hintajohtajana;
x) muut yhteisön tuottajat pitivät Solvayta määräävässä asemassa olevana tuottajana ja olivat vastahakoisia kilpailemaan aggressiivisesti Solvayn perinteisistä asiakkaista.
(139) Solvayn markkinavoimaa arvioidessaan komissio otti huomioon mahdollisuudet korvata kalsinoitu sooda kaustisella soodalla ja päin vastoin. Kaustista soodaa (natriumhydroksidia) käytetään paljon paperin ja alumiinin valmistuksessa, ja se voi teoriassa korvata myös kalsinoidun soodan alkalin lähteenä tietyissä sovelluksissa, erityisesti pesuaineiden valmistuksessa ja metallurgian prosesseissa. (Myös päinvastainen tilanne mahdollinen: kalsinoitu sooda muodostaa joissakin prosesseissa teoriassa vaihtoehdon kaustiselle soodalle.) Käytännössä kaustisen soodan saatavuus ei kuitenkaan muodostanut tuntuvaa rajoitusta Solvaylla yhteisössä olleelle markkinavoimalle, joka perustui pääasiassa toimituksiin lasinvalmistajille, joista korkeintaan muutamat olisivat olleet valmiita käyttämään kaustista soodaa kalsinoidun soodan asemasta.
(140) Kaustista soodaa syntyy PVC:n valmistuksessa perusraaka-aineena käytettävän kloorin valmistuksen sivutuotteena. Koska kloorin pitkäaikainen varastointi ei ole mahdollista, sen valmistusmäärät suunnitellaan PVC:n kysynnän mukaan. Kaustisen soodan tuotanto vaihtelee kloorin tuotannon mukaisesti. Sen kysyntä puolestaan riippuu suuressa määrin suurimman asiakkaan eli paperiteollisuuden tarpeesta. Toisin kuin kalsinoidun soodan hinta, kaustisen soodan hinta vaihtelee sen vuoksi huomattavasti.
(141) Tarkasteluajanjaksona kaustisesta soodasta oli pulaa, toisin sanoen kaustisen soodan kysynnän kasvu oli suurempaa kuin kloorin kysynnän kasvu. Tuotetta oli liian vähän tarjolla, eikä tilanteen odotettu muuttuvan lähiaikoina. Se oli myös huomattavasti kalliimpaa kuin vastaava määrä kalsinoitua soodaa. Sen vuoksi kalsinoidun soodan käyttäjillä ei ollut kannustimia siirtyä käyttämään kaustista soodaa. Lisäksi siirtyminen kalsinoidusta soodasta kaustiseen soodaan edellyttää pääomainvestointeja. Vaikka kaustista soodaa tarjottaisiinkin tiettynä ajankohtana runsaasti, markkinoiden syklinen luonne ja epävarmuus tulevasta hinnoittelusta ovat siirtymistä ehkäiseviä tekijöitä.
(142) Lasinvalmistuksen alalla, joka on kalsinoidun soodan tärkein kuluttaja ja jonka osuus Solvayn myynnistä tarkasteluajanjaksona oli kaksi kolmasosaa, korvaaminen kaustisella soodalla on vielä vähemmän todennäköistä kuin metallurgia- ja pesuainesovelluksissa. Teoriassa korkeintaan 15 prosenttia lasinvalmistajien alkalitarpeesta voidaan täyttää kaustisella soodalla. Myös tällöin pääomainvestoinnit tuotantolaitoksen muuttamiseen ovat välttämättömiä. Käytännössä ainoastaan yksi lasinvalmistaja siirtyi vuonna 1990 käyttämään kaustista soodaa.
(143) On myös syytä huomata, että suurimmat kalsinoidun soodan tuottajat (Solvay, ICI, AKZO) tuottivat noin kolmanneksen yhteisössä tuotetusta kaustisesta soodasta.
(144) Solvay väitti myös, että lasimurskan (murskattu kierrätyslasi) saatavuus esti sitä pääsemästä määräävään asemaan. Pakkauslasin valmistuksessa asiakas voi lasimurskaa käyttämällä pienentää kalsinoidun soodan tarvettaan jopa 15 prosenttia ja sopivan tekniikan avulla mahdollisesti vielä enemmän. On mahdollista, että lasimurskan käyttö pienentää asiakkaiden riippuvuutta kalsinoidun soodan toimittajista yleensä. Se ei kuitenkaan pienennä kalsinoidun soodan voimakkaan tuottajan mahdollisuuksia sulkea kyseisen tuotteen pienempiä tuottajia markkinoilta.
(145) Näin ollen korvaamismahdollisuudet eivät rajoittaneet merkittävästi Solvayn mahdollisuuksia käyttää markkinavoimaansa muita kalsinoidun soodan tuottajia vastaan.
(146) Komissio on arvioinut Solvayn markkinavoiman koko sillä maantieteellisellä alueella, jolla se toimi ja joka tässä tapauksessa muodostui niistä jäsenvaltioista, joissa sillä oli tuotantolaitoksia. Solvayn omat sisäiset asiakirjat osoittavat, että se katsoi yhdeksän "kansallisen johdon" alaisen alueen muodostavan homogeeniset markkinat. (Näihin markkinoihin sisältyi kaksi (silloin) yhteisön ulkopuolista valtiota, nimittäin Sveitsi ja Itävalta, ja niiden ulkopuolelle jäivät Yhdistynyt kuningaskunta ja Irlanti, jotka ovat ICI:n perinteisiä markkina-alueita, sekä Tanska ja Kreikka, joissa ei ole soodatuotantoa.)
(147) Vaikka kaikkia yksittäisiä kansallisia markkinoita, joilla Solvay harjoitti kilpailua ehkäisevää toimintaa, pidettäisiin erillisinä markkinoina, Solvaylla olisi silti määräävä asema niillä kaikilla ja useimmat edellä esitetyistä seikoista pitäisivät edelleen paikkansa.
(148) Edellä esitettyjen seikkojen perusteella komissio päättelee, että Solvaylla oli kaikkina merkityksellisinä aikoina 82 artiklassa tarkoitettu määräävä asema.
3. MÄÄRÄÄVÄN ASEMAN VÄÄRINKÄYTTÖ
a) Kilpailua ehkäisevät käytännöt ja uskollisuusalennukset
(149) Kuten yhteisöjen tuomioistuin on todennut useissa asioissa, sellainen määräävässä asemassa olevan yrityksen toiminta, joka vaarantaa EY:n perustamissopimuksen 3 artiklan g alakohdan (aikaisemmin 3 artiklan f alakohta) tavoitteet kilpailun rakennetta uhkaamalla, voi rikkoa 82 artiklaa. Tuomioistuin on tuominnut käyttäytymisen, joka estää olemassa olevaa kilpailua tai uuden kilpailun kehittymistä. Käytännöt, joiden tarkoituksena on estää kilpailijoilta asiakkaiden saanti sitomalla asiakkaat määräävässä asemassa olevaan toimittajaan, on katsottu määräävän aseman väärinkäytöksi joissain merkittävimmissä tuomioissa (asia 40/73, Suiker Unie v. komissio(12); asia 85/76, Hoffmann-La Roche v. komissio; asia 322/81, Nederlandsche Banden Industrie - Michelin v. komissio(13)). Tässä yhteydessä on syytä ottaa huomioon myös komission päätös 89/22/ETY, British Gypsum / BPB Industries(14).
(150) Käsiteltävänä oleva asia koskee pääasiassa asiakkaiden sitomista Solvayhin useilla eri keinoilla, joilla kaikilla oli sama kilpailua ehkäisevä tarkoitus.
i) Lisäostoalennukset
(151) Tässä jaksossa arvioidaan seuraavia alennuksia:
- 20 prosentin "Spitzenrabatt"-järjestelmä Saksassa,
- asiakasuskollisuudesta palkitsevat sekit Saksassa,
- lisäostoista Ranskassa myönnetyt alennukset (BSN, Durand, Vergeze, Hoechst).
(152) Toisin kuin määräalennuksella, joka liittyy yksinomaan valmistajalta ostettuihin määriin, uskollisuusalennuksella tarjotaan asiakkaille taloudellisia etuja, jotta ne eivät tekisi hankintoja kilpailevilta tuottajilta, ja määräävässä asemassa olevan yrityksen tarjotessa tällaista alennusta se voi kuulua 82 artiklan soveltamisalaan.
(153) Uskollisuusalennukset voivat kuulua 82 artiklan soveltamisalaan myös silloin, kun ei ole sopimusvelvoitetta tai nimenomaista lauseketta, jonka mukaan asiakkaan on hankittava tarpeensa ainoastaan määräävässä asemassa olevalta yritykseltä. Ratkaisevaa on se, että määräävässä asemassa oleva toimittaja tarjoaa myyntiehtoja, joiden vuoksi asiakkaan on taloudellisesti kannattavaa hankkia tarpeensa yksinomaan tai pääasiassa siltä. Sillä ei ole merkitystä, millä keinoin tähän tulokseen tarkalleen ottaen päästään.
(154) Solvay on vuodesta 1982 soveltanut progressiivisten alennusten järjestelmää, jonka tarkoituksena sen omien sisäisten asiakirjojen mukaan oli erityisesti varmistaa asiakasuskollisuus ja estää tai rajoittaa kilpailua:
- myöntämällä asiakkaille huomattavia taloudellisia houkuttimia, jotta ne hankkisivat Solvaylta kaiken tai suuren osan lisätonneista, jotka ne olisivat muussa tapauksessa voineet hankkia kilpailijalta,
- tekemällä nykyiselle tai mahdolliselle toimittajalle lisätonnien toimittamisen toisena toimittajana vaikeaksi tai mahdottomaksi, koska toinen toimittaja pystyisi vastaamaan Solvayn tarjoamiin huomattaviin taloudellisiin etuihin ja saamaan lisätonneja koskevan tilauksen ainoastaan myymällä kannattamattomilla tai polkumyyntihinnoilla,
- sitomalla asiakkaan Solvayhin määrittelemättömäksi ajaksi mikä lisää markkinoiden jäykkyyttä,
- poistamalla asiakkaiden kiinnostuksen hankkia osa tarpeestaan Solvayn kilpailijoilta.
(155) Esimerkiksi kaikkien toimittajien, joiden tavoitteena oli saada osa Veglan tilauksista Saksassa, olisi täytynyt tarjota 40 kilotonnin lisäostomäärää 245 Saksan markan tonnihintaan vapaasti tehtaalla verrattuna 403 Saksan markan listahintaan ja 360 Saksan markan keskimääräiseen hintaan Saksassa.
(156) Kyseinen 245 Saksan markan hinta oli paljon alhaisempi kuin se kannattava hinta, jota muut yhteisön tuottajat olisivat voineet tarjota. Kaikki 245 Saksan markan hintaan myyvät luonnonsoodan tuottajat olisivat rikkoneet polkumyynnin vastaisia vähimmäishintasitoumuksia.
(157) Toisen toimittajan mahdollisuutta viedä Solvaylta osa suuren asiakkaan tilauksista vaikeutti lisäksi velvollisuus pitää salassa prosenttimääräiset alennukset ja sekkihyvitys.
(158) Komissio ei ole alennusjärjestelmää vastaan ainoastaan niissä tapauksissa, joissa Solvay oli yksinomainen toimittaja, vaan myös tapauksissa, joissa se oli ensisijainen mutta ei yksinomainen toimittaja. Tällaisissa tapauksissa progressiiviset alennukset tukivat Solvayn määräävän aseman säilyttämistä varmistamalla sillä olevan osuuden asiakkaan ostomäärästä. Markkinat pysyivät jäykkinä, koska toisten toimittajien oli erittäin vaikeaa saada osuutta Solvayn perusliiketoiminnasta.
(159) Solvay väitti väitetiedoksiantoon antamassaan kirjallisessa vastauksessa, että alennuksilla ei ollut tarkoitus kannustaa uskollisuuteen vaan ne olivat pelkästään määräalennuksia, joiden edellytyksenä oli, että asiakas ostaa objektiivisen ja ennalta määritellyn määrän. Tämä väite ei vastaa ollenkaan luonnetta, joka Solvayn omissa asiakirjoissa annetaan alennuksille.
(160) On myös selvää, että eri alennukset ja muut taloudelliset edut eivät olleet yhteydessä toimitetuista määristä seuraaviin kustannussäästöihin. Alennusten suuruus vaihteli huomattavasti maittain, ja kussakin jäsenvaltiossa se tonnimäärä, josta lisäostoalennuksen myöntäminen alkoi, vaihteli asiakaskohtaisesti asiakkaan kokonaisostomäärän perusteella. Esimerkiksi Saksassa 20 prosentin alennusta alettiin myöntää PML:lle 3000 tonnista ja Veglalle 85000 tonnista.
ii) Saint-Gobainin konsernialennus
(161) Salaisen Saint-Gobain-pöytäkirjan tarkoituksena oli vahvistaa Solvayn asema Saint-Gobainin yksinomaisena tai lähes yksinomaisena toimittajana Länsi-Euroopassa Ranskaa lukuun ottamatta. Kuten DSW itse totesi, pöytäkirjan tarkoituksena oli säilyttää vallinnut tilanne, mutta osapuolet olivat haluttomia sanomaan niin kirjallisesti.
(162) Lauseke, jonka mukaan Solvay tarjoaa Saint-Gobainille vastaavanlaisissa käyttötarkoituksissa jokaisessa maassa "parhaat ehdot", ei ole välttämättä sinällään kilpailunvastainen. Sen lisäksi Saint-Gobain kuitenkin sai 1,5 prosentin "konsernialennuksen" kaikista ostoistaan Euroopassa. Sopimuksesta ilmenee selvästi, että alennuksen maksamisen edellytyksenä oli se, että Saint-Gobain antaa jatkossakin Solvaylle etusijan toimittajanaan. Solvay on myöntänyt omissa asiakirjoissaan, että vaikka alennus ei ollutkaan "absoluuttinen ase", se auttoi varmistamaan konsernin uskollisuuden. Huomautus, jonka mukaan "se vaatii SG:tä 'tunnustamaan', jos se ostaa huomattavia määriä kilpailijoilta", osoittaa myös, että Solvaylle oli tärkeää saada varmuus etusijastaan.
(163) Solvay väitti, että Saint-Gobainin alennus oli pelkästään seurausta kustannussäästöistä, jotka olivat yhteydessä Saint-Gobainin asemaan Euroopan suurimpana asiakkaana. Tässä väitteessä ei oteta huomioon sitä, että Solvayn vaatimuksesta Solvayn kussakin jäsenvaltiossa toimivat kansalliset tytäryhtiöt toimittivat Saint-Gobainin yksittäisille tytäryhtiöille eikä toimituksia järjestetty globaalisti.
(164) Asiakirjoista ilmenee myös, että Saint-Gobainin saaman alennuksen tarkoituksena oli varmistaa kyseisen konsernin uskollisuus muissa jäsenvaltioissa kuin Ranskassa ja siten sulkea pois kilpailijat.
(165) Saint-Gobain-pöytäkirjan sisältämää kilpailulauseketta arvioidaan jäljempänä 177-180 kappaleessa 82 artiklan perusteella.
iii) Yksinoikeudelliset sopimukset
(166) Arvioinnin tämä osa koskee erityisesti seuraavia yrityksiä:
- Vegla
- Oberland
- Owens Corning
- BSN
- Saint Roch
- Verreries d'Albi
- Perrier
- Glaverbel
- Verlipack.
(167) Komissio oli ilmoittanut Solvaylle vuonna 1981, että sen olisi luovuttava koko tarvetta koskevista sopimuksista. Solvaylle ilmoitettiin myös, että uusissa ostomäärää koskevissa sopimuksissa määrätty ostomäärä ei saa olla sama kuin asiakkaan kokonaistarve.
(168) Useissa tapauksissa on kuitenkin selvää, että:
- vaikka toimitussopimus olikin muodoltaan ostomäärää koskeva sopimus, vallitsi selvä ymmärrys siitä, että asiakas hankkisi koko tai lähes koko tarpeensa Solvaylta, tai
- määrätty ostomäärä vastasi asiakkaan kokonaistarvetta, tai
- asiakkaalle ilmoitettiin, että alennusten saaminen edellytti sen ostavan koko tarpeensa Solvaylta.
(169) Veglan tapauksessa erilaisten taloudellisten houkuttimien lisäksi (20 prosentin suuruinen "Spitzenrabatt" ja asiakasuskollisuudesta palkitseva sekki) oli selvä, joskin epävirallinen, sopimus siitä, että asiakas ostaisi koko tarpeensa Solvaylta. Samoin Oberlandglasille ilmoitettiin, että "erityisehtojen" myöntämisen edellytyksenä oli, että se ostaa koko tarpeensa DSW:ltä. Belgialaisen Owens Corningin tapauksessa sopimuksessa asetettiin 150 Belgian frangin suuruisen alennuksen ehdoksi se, että asiakas sitoutuu ostamaan koko tarpeensa Solvaylta.
(170) Joissakin tapauksissa (Vegla, Oberlandglas, Owens Corning) oli selvästi sovittu, että asiakas ostaisi koko tarpeensa Solvaylta. Kaikkien tällaisten järjestelyjen tarkoituksena oli selvästi sitoa asiakkaan koko tarve Solvayhin, ja ne olivat 82 artiklan mukaisesti kilpailua estäviä.
(171) Toisissa tapauksissa evergreen-sopimuksissa (joiden irtisanomisaika oli kaksi vuotta) määrätty ostomäärä vastasi asiakkaan oletettua kokonaistarvetta, mutta niissä oli yleensä 15 prosenttia joustovaraa ylös- tai alaspäin. Asiakas ilmoitti Solvaylle kunkin vuoden alussa, kuinka paljon sen tarve tarkalleen ottaen olisi näiden rajojen sisällä.
(172) Komissio ei katso joustovaran lieventäneen näiden pitkäaikaisen liikesuhteen ylläpitämiseen tähtäävien sopimusten kilpailua ehkäiseviä vaikutuksia.
(173) Vaikka asiakas olisikin harkinnut toista toimituslähdettä, suuri osa sen tarpeesta oli kuitenkin edelleen sopimuksella sidottu Solvayhin evergreen-sopimuksen voimassaolon ajan. Belgialaisille lasinvalmistajille oli jopa asetettu lauseke, jonka mukaan sopimuksessa määrättyä perusostomäärää oli tarkistettava ylöspäin, jos ennustettu ostomäärä ylittäisi yhtenä vuotena 1 päivänä tammikuuta 1983 tehdyssä perussopimuksessa määrätyn määrän (eli × tonnia + 15 %). Lausekkeen tarkoituksena oli varmistaa, että Solvay säilyy ylivoimaisena toimittajana.
(174) Toiseksi on selvää, että Solvay pyrki saamaan tietoonsa tarkat tiedot kaikista kilpailevista tarjouksista ja asiakkaan aikeista etsiä toisia toimituslähteitä (esim. Saint-Gobainin tuonti Yhdysvalloista vuonna 1988). Monet tapaukset osoittavat myös, että Solvay oli tietoinen asiakkaan vuotuisesta kokonaistarpeesta. Näin ollen sillä oli kaikki merkitykselliset tiedot tarjouksesta (hinta, määrä jne.) sellaisten toimenpiteiden toteuttamiseksi, jotka rajoittavat kilpailuvaikutusta tai jopa poistavat sen.
(175) On hyvinkin mahdollista, että joissakin tapauksissa asiakkaalla ei - ainakaan toistaiseksi - ollut mitään sitä vastaan, että se ostaa koko tarpeensa Solvaylta. Komissio hyväksyy täysin asiakkaiden vapauden ostaa halutessaan koko tarpeensa yhdeltä toimittajalta. Asiakkaita ei kuitenkaan saa pakottaa siihen.
(176) Jos asiakas tekee sopimuksen sellaisen määrän ostamisesta, joka käytännössä vastaa tai on lähellä sen kokonaistarvetta, järjestelyt voivat olla kilpailua ehkäiseviä ja kuulua 82 artiklan soveltamisalaan, varsinkin jos ne ovat pitkäaikaisia. Evergreen-sopimuksissa Solvayn asettama 24 kuukauden irtisanomisaika oli liian pitkä. Se esti asiakasta reagoimasta tosiasioiden ja kilpailun hengen mukaisesti markkinatilanteen muuttumiseen. Koska on mahdotonta ennustaa varmuudella, millainen tilanne vallitsee kahden vuoden kuluttua, pitkä irtisanomisaika esti tehokkaasti päättämästä liikesuhdetta Solvayhin. Ainakin jotkin asiakkaat pitivät irtisanomisajan pituutta epäoikeudenmukaisena tekijänä.
iv) Kilpailulausekkeet ja muut kilpailua ehkäisevät lausekkeet sopimuksissa
(177) Erimuotoiset kilpailulausekkeet ja muut vastaavat järjestelyt, joita kuvaillaan 111-123 kohdassa, vahvistavat kaikki asiakkaan sitomista Solvayhin, rajoittavat asiakkaan mahdollisuuksia vaihtaa toimittajaa ja tekevät kilpailijoille vaikeammaksi saada Solvayn vakiintuneita asiakkaita asiakkaikseen. Näiden eri lausekkeiden tarkoituksena oli antaa Solvaylle vakiintuneena toimittajana etulyöntiasema sellaisiin muihin toimittajiin nähden, jotka yrittävät saada kyseessä olevan asiakkaan koko tarpeen tai edes osan siitä toimitettavakseen.
(178) Kilpailulausekkeet eivät pienentäneet Solvayn kanssa tehtyjen pitkäaikaisten toimitussopimusten (jotka sisälsivät uskollisuusalennuksia ja olivat käytännössä yksinoikeudellisia) kilpailunvastaista vaikutusta, vaan ne itse asiassa vahvistivat Solvayn ja asiakkaan välistä sidonnaisuutta ja niiden tarkoituksena ja vaikutuksena oli kilpailun ehkäiseminen. Niiden ansiosta Solvay sai täydelliset tiedot kilpailijoiden toiminnasta ja pystyi siten käytännössä estämään kilpailijaa saamasta osuutta tilauksista. Kilpailua estävät jo sellaiset kilpailulausekkeet, jotka antavat määräävässä asemassa olevalle toimittajalle mahdollisuuden purkaa koko sopimus, jos asiakas ostaa vaikka pienenkin osan toimituksistaan kilpailijalta: on erittäin epätodennäköistä, että asiakas vaarantaisi toimitusvarmuuden sellaisissa olosuhteissa.
(179) Kaikkien edellä 149-178 kappaleessa kuvailtujen toimenpiteiden tarkoituksena oli poistaa muiden kalsinoidun soodan tuottajien tai toimittajien mahdollisuudet kilpailla tehokkaasti Solvayn kanssa tai rajoittaa niiden mahdollisuuksia. Ne vahvistivat myös Solvayn määräävää asemaa tavalla, joka on ristiriidassa 82 artiklan sisältämän kilpailun käsitteen kanssa.
(180) Jokainen kuvailluista järjestelyistä olisi yksinkin sitonut asiakkaan Solvayhin tavalla, joka sulkee kilpailijat pois markkinoilta. Eri järjestelyt yhdessä varmistivat, että Solvayn määräävä asema oli lähes täydellisesti suojattu kilpailulta.
b) Syrjintä
(181) Kilpailua ehkäisevän tavoitteensa ja vaikutuksensa lisäksi Solvayn soveltamaan alennusjärjestelmään on sovellettava myös 82 artiklan c alakohtaa, jossa kielletään erilaisten ehtojen soveltaminen samankaltaisiin suorituksiin. Alennukset ja muut taloudelliset houkuttimet eivät olleet yhteydessä mahdollisiin kustannuseroihin, jotka perustuvat toimitettuihin määriin, vaan niiden tarkoituksena oli varmistaa, että asiakas ostaa koko tarpeensa tai suurimman osan tarpeestaan Solvaylta.
(182) Alennuksen ja muiden houkuttimien suuruus sekä ostomäärä, josta alennusta alettiin myöntää, vaihtelivat suuresti jäsenvaltion sisälläkin. Myös erityisen sekkihyvityksen suuruus näyttää vaihdelleen täysin sattumanvaraisesti.
(183) Alennusjärjestelmä ei Saksassa johtanut ainoastaan sellaisten asiakkaiden asettamiseen teoriassa huonompaan asemaan, jotka mahdollisesti eivät ostaisi koko tarvettaan tai suurinta osaa tarpeestaan Solvaylta (vain harvat eivät tehneet näin), vaan myös niin tekevien asiakkaiden asettamiseen keskenään eriarvoiseen asemaan. Näin ollen suuri asiakas voisi hyvinkin maksaa paljon suuremman tonnihinnan kuin pienempi tuottaja, vaikka molemmat ostivat koko tarpeensa Solvaylta.
(184) Samoin Saint-Gobain-yhtiöille annettu 1,5 prosentin konsernialennus oli luonteeltaan syrjivä. On totta, että Saint-Gobain-konserni kokonaisuutena oli kaikkein suurin asiakas, mutta Solvayn kanssa tehtyjen sopimusten mukaan konsernin ostot jakautuivat kansallisesti. Konsernialennus ei itse asiassa ollut yhteydessä toimitusmääristä johtuviin kustannussäästöihin, vaan sen tarkoituksena oli (kuten Solvay itse totesi omissa asiakirjoissaan) varmistaa konsernin uskollisuus. Alennuksen johdosta jäsenvaltiossa toimiva Saint-Gobainin tytäryhtiö voisi saada Solvaylta huomattavasti paremman hinnan kuin kilpailija, jonka paikalliselta Solvayn tehtaalta ostama määrä oli yhtä suuri tai jopa suurempi.
(185) Hintasyrjinnällä oli huomattava vaikutus sen kohteena olleiden yritysten hintoihin. Lasiteollisuudessa (joka on suurin kalsinoidun soodan kuluttaja) kalsinoitu sooda on energiakustannusten jälkeen suurin yksittäinen kustannuserä valmistusprosessissa. Vaikka sen paino on ainoastaan 13 prosenttia lopputuotteen painosta, se vastaa jopa 70:tä prosenttia raaka-ainekustannuksista. Sen vuoksi kalsinoidun soodan hinta vaikuttaa lasintuottajien kannattavuuteen ja kilpailuasemaan.
4. VAIKUTUS JÄSENVALTIOIDEN VÄLISEEN KAUPPAAN
(186) Perustamissopimuksen 82 artikla ei koske pelkästään sellaista väärinkäyttöä, joka voi suoraan haitata kuluttajia, vaan myös sellaista väärinkäyttöä, joka voi haitata kuluttajia välillisesti heikentämällä yhteismarkkinoiden tehokasta kilpailurakennetta, joka mainitaan 3 artiklan g alakohdassa.
(187) Solvayn soveltamat uskollisuusalennukset ja muut houkuttimet, joilla pyrittiin saamaan yksinoikeus toimituksiin, vaikuttivat jäsenvaltioiden väliseen kauppaan vahvistamalla asiakkaiden ja määräävässä asemassa olevan toimittajan välisiä yhteyksiä. Kilpailevilta toimittajilta poistettiin käytännössä mahdollisuudet päästä uusille markkinoille tai saada uusia asiakkaita, koska Solvay toimitti asiakkaiden tarvitsemat lisämäärät, joista muut toimittajat olisivat voineet kilpailla, hinnoilla, joihin ne eivät olisi pystyneet vastaamaan. Solvay käytti asiakkaiden sitomiseksi eri keinoja, jotka johtivat kalsinoidun soodan markkinoiden rakenteellisen jäykkyyden vahvistumiseen ja markkinoiden jakautumiseen kansallisiin markkinoihin, ja sen vuoksi ne haittasivat tai uhkasivat haitata jäsenvaltioiden välisten yhtenäismarkkinoiden saavuttamista.
(188) Se, että Solvayn toimenpiteet oli pääasiassa kohdistettu Yhdysvalloista tulevaan tuontiin, ei vaikuta 82 artiklan soveltamiseen. Luonnonsoodan tuontia Yhdysvalloista pidettiin suurimpana uhkana Solvayn määräävälle asemalle kalsinoidun soodan markkinoilla Länsi-Euroopan mantereella. Sen vuoksi toiminnot vaikuttivat soodateollisuuden peruskilpailurakenteeseen yhteisössä.
(189) On myös syytä huomata, että jos suuret lasintuottajat olisivat tuoneet suuria määriä kalsinoitua soodaa Yhdysvalloista, niiden tarkoituksena olisi todennäköisesti ollut toimittaa sitä tehtailleen useissa jäsenvaltiossa. Solvay ei myöskään kohdistanut kilpailua ehkäiseviä toimenpiteitään ainoastaan yhdysvaltalaisia tuottajia vastaan vaan myös yhteisössä sijaitsevia pieniä synteettisen soodan valmistajia vastaan. Näistä tuottajista kaikki toimittivat vuodesta 1982 alkaen omilta kansallisilta markkinoiltaan muihin yhteisön jäsenvaltioihin, vaikka Solvayn hinnoittelukäytännöt rajoittivatkin vakavasti niiden mahdollisuuksia.
B ASETUKSESSA N:O 17 OLEVAN 15 ARTIKLAN 2 KOHTA
(190) Asetuksessa N:o 17 olevan 15 artiklan 2 kohdan nojalla komissio voi päätöksellä määrätä yrityksille sakon, joka on vähintään 1000 euroa ja enintään 1 miljoonaa euroa taikka tätä suurempi mutta enintään 10 prosenttia kunkin rikkomiseen osallisen yrityksen edellisen tilikauden liikevaihdosta, jos ne tahallaan tai tuottamuksesta rikkovat 82 artiklaa. Sakon suuruutta määrättäessä on otettava huomioon rikkomisen vakavuus ja kesto.
a) Vakavuus
(191) Komissio katsoo, että tässä asiassa on kyse erittäin vakavasta kilpailusääntöjen rikkomisesta. Solvay oli kalsinoidun soodan suurin tuottaja yhteisössä, ja rikkomisen avulla se pystyi vakiinnuttamaan määräävän markkina-asemansa estämällä tehokkaan kilpailun suuressa osassa yhteismarkkinoita. Estämällä kilpailijoiden kaikki myyntimahdollisuudet pitkäksi aikaa Solvay aiheutti pysyvää vahinkoa kyseisten markkinoiden rakenteelle kuluttajien vahingoksi. Asiaan liittyvien erityisolosuhteiden vuoksi tässä on kyse vakavammasta rikkomisesta kuin 81 artiklan rikkominen, johon Solvay on myös syyllistynyt. Komission kanssa (1980-1982) käymiensä laajojen neuvottelujen seurauksena Solvay oli hyvin tietoinen 82 artiklan määräyksistä yksinoikeuksien osalta. Se myös tiesi hyvin, että uskollisuusalennukset olivat kiellettyjä. Solvaylta saaduista asiakirjoista ilmenee, että yrityksen johtotason henkilöt tiesivät, mikä riski määräävän aseman väärinkäyttöön liittyi, mutta jatkoivat sitä siitä huolimatta.
(192) Arvioidessaan sakon suuruutta komissio ottaa huomioon, että se hyväksyi vuosina 1980-1982 Solvayn kanssa käydyissä neuvotteluissa kahden vuoden irtisanomisajan evergreen-sopimuksille eikä vastustanut kilpailulausekkeita esitetyssä muodossa. On myös mahdollista, että Solvayn annettiin ymmärtää, että olisi mahdollista tehdä pitkäaikaisia ostomäärää koskevia sopimuksia, joissa ostot muista lähteistä rajoitetaan 15 prosenttiin asiakkaan tarpeesta.
(193) Tässä asiassa tekemiensä tutkimusten avulla komissio on varmistanut sen, että käytännössä lausekkeet vahvistivat Solvayn yksinoikeutta toimituksiin, erityisesti yhdistettynä muihin määräävän aseman väärinkäytön muotoihin kuten salaisiin uskollisuusalennuksiin ja epävirallisiin sitoumuksiin, joiden mukaan asiakas hankkii koko tarpeensa Solvaylta. Sen vuoksi komissio määrää sakon ainoastaan uskollisuusalennuksista ja epävirallisista yksinoikeussopimuksista.
(194) Komissio on useissa aikaisemmissa tapauksissa määrännyt Solvaylle huomattavia sakkoja kemianteollisuuden aloilla toteutetuista salaisista järjestelyistä (peroksidi, polypropeeni, PVC).
b) Kesto
(195) Rikkominen alkoi noin vuonna 1983 - vähän aikaa komission kanssa käytyjen neuvottelujen ja komission menettelyn lopettamisen jälkeen - ja jatkui vähintään vuoden 1990 loppuun.
C MENETTELYT YHTEISÖJEN ENSIMMÄISEN OIKEUSASTEEN TUOMIOISTUIMESSA JA YHTEISÖJEN TUOMIOISTUIMESSA
(196) Komissio teki 19 päivänä joulukuuta 1990 käsiteltävänä olevasta asiasta päätöksen 91/299/ETY ETY:n perustamissopimuksen 86 artiklan nojalla todeten, että Solvay oli syyllistynyt rikkomiseen, ja määräten 20 miljoonan ecun sakon. Päätös annettiin yritykselle tiedoksi kirjatulla kirjeellä 1 päivänä maaliskuuta 1991. Solvay haki yhteisöjen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimelta 2 päivänä toukokuuta 1991 muutosta päätöksen kumoamiseksi. Solvay täydensi valitustaan 10 päivänä huhtikuuta 1992 vetoamalla uuteen perusteeseen, jonka mukaan päätös olisi julistettava mitättömäksi ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen 27 päivänä helmikuuta 1992 yhdistetyissä asioissa T-79/89, 84/89, 85/89, 86/89, 89/89, 91/89, 92/89, 94/89, 96/89, 98/89, 102/89 ja 104/89 - BASF ym. v. komissio antaman tuomion mukaisesti(15). Yhteisöjen tuomioistuin antoi 15 päivänä kesäkuuta 1994 tuomion asiassa C-137/92 P - komissio v. BASF ym.(16) kyseistä tuomiota koskevasta komission valituksesta ja kumosi päätöksen sillä perusteella, että komissio ei ollut noudattanut silloisen työjärjestyksensä 12 artiklaa, jonka mukaan päätöksen todistusvoimaiset kielitoisinnot on vahvistettava puheenjohtajan ja pääsihteerin allekirjoituksilla.
(197) Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin totesi asiassa T-32/91 - Solvay v. komissio(17) (Solvay II) 29 päivänä kesäkuuta 1995 antamassaan tuomiossa, joka koski nyt käsiteltävänä olevassa asiassa 19 päivänä joulukuuta 1990 tehtyä päätöstä 91/299/ETY, että Solvayn esittämä uusi peruste oli hyväksyttävä, ja todettuaan, että päätöksen tekstiä ei ollut saatettu todistusvoimaiseksi ennen päätöksen tiedoksiantamista, se kumosi päätöksen EY:n perustamissopimuksen 173 artiklassa (nykyisin tarkistuksen jälkeen 230 artikla) tarkoitetun olennaisen menettelymääräyksen rikkomisen vuoksi.
(198) Komissio valitti tuomiosta yhteisöjen tuomioistuimeen. Yhteisöjen tuomioistuin hylkäsi komission valituksen 6 päivänä huhtikuuta 200 yhdistetyissä asioissa C-287/95 P ja C-288/95 P antamassaan tuomiossa(18).
(199) Yhteisöjen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin totesi 20 päivänä huhtikuuta 1999 yhdistetyissä asioissa T-305/94, T-306/94, T-307/94, T-313/94, T-314/94, T-315/94, T-316/94, T-318/94, T-325/94, T-328/94, T-329/94, T-329/94 ja T-335/94 - LVM ym. v. komissio (PVC II)(19) antamassaan tuomiossa, että komissiolla on oikeus tehdä uudelleen päätös, joka on kumottu puhtaasti menettelyvirheen takia. Uusi päätös voidaan tällöin tehdä ilman uutta hallinnollista menettelyä. Komissiolla ei ole velvollisuutta järjestää uutta suullista kuulemista, jos uusi päätös ei sisällä alkuperäisessä päätöksessä esitettyjen vastaväitteiden lisäksi uusia vastaväitteitä. Asianosaisten yritysten puolustautumisoikeuksia ei loukata, jos uusi päätös tehdään kohtuullisessa ajassa.
(200) Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin vahvisti myös komission tavan tulkita vanhentumisajoista liikennettä ja kilpailua koskeviin Euroopan talousyhteisön sääntöihin liittyvissä menettelyissä ja niiden nojalla määrättyjen seuraamusten täytäntöönpanosta 26 päivänä marraskuuta 1974 annettua neuvoston asetusta (ETY) N:o 2988/74(20).
(201) Asetuksen (ETY) N:o 2988/74 mukaan komission toimivaltaa määrätä sakkoja kilpailusääntöjen rikkomisesta koskee viiden vuoden vanhentumisaika. Jatkettujen tai uusittujen rikkomisten osalta aika alkaa kulua siitä päivästä, jona rikkominen on lakannut (tässä tapauksessa vuoden 1990 loppu).
(202) Asetuksen (ETY) N:o 2988/74 2 artiklan mukaan kaikki komission suorittamat toimenpiteet rikkomisen esitutkinnan tai rikkomiseen liittyvän menettelyn toimittamiseksi keskeyttävät menettelyyn sovellettavan vanhentumisajan. Kun vanhentumisaika keskeytyy tällä tavoin, se alkaa kulua uudestaan kustakin keskeytymisestä, mutta sakkojen määräämisen ehdoton takaraja on se päivä, jona pituudeltaan kahta vanhentumisaikaa vastaava määräaika on kulunut komission määräämättä sakkoa, toisin sanoen 10 vuotta rikkomisen lakkaamisesta.
(203) Asetuksen (ETY) N:o 2988/74 2 artiklan 1 kohdassa luetellaan vanhentumisajan kulumisen keskeyttäviä komission toimenpiteitä, joihin kuuluu väitetiedoksiannon antaminen. Luettelo ei ole tyhjentävä. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin jätti avoimeksi kysymyksen, muodostaako kumotun päätöksen tekeminen vanhentumisajan keskeyttävän toimenpiteen. Vaikka oletettaisiinkin, että i) rikkominen päättyi 31 päivänä joulukuuta 1990 ja ii) kumotun päätöksen tekeminen (ja tiedoksiantaminen) ei keskeyttänyt vanhentumisajan kulumista, komissiolla olisi ollut vähintään vuoden 1995 loppuun aikaa päätöksen tekemiseen.
(204) Vanhentumisaikaa on pidennettävä ajalla, jonka päätöstä koskeva oikeudenkäynti oli vireillä tuomioistuimessa. Asetuksen (ETY) N:o 2988/74 3 artiklan mukaan menettelyyn sovellettava vanhentumisaika pysähtyy ajaksi, jonka komission päätöstä koskeva oikeudenkäynti on vireillä tuomioistuimessa (käsittää tässä tapauksessa myös ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen).
(205) Kuten ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin totesi PVC II -tuomionsa 1098 kohdassa, 3 artiklaa on erityisesti tarkoitus soveltaa tapauksissa, joissa kumotaan rikkomisen toteamisesta ja sakon määräämisestä tehty päätös. Vanhentumisaika pysähtyi siten niin pitkäksi aikaa kuin päätöstä 91/299/ETY koskeva oikeudenkäynti oli vireillä ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa ja yhteisöjen tuomioistuimessa.
(206) Tarkasteltavana olevassa asiassa Solvay valitti ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimeen 2 päivänä toukokuuta 1991 ja päätös tehtiin 29 päivänä kesäkuuta 1995. Komissio valitti yhteisöjen tuomioistuimeen 30 päivänä elokuuta 1995, ja lopullinen tuomio annettiin 6 päivänä huhtikuuta 2000. Vaikka ei laskettaisikaan mukaan aikaa, joka kului ensimmäisen oikeusasteen tuomiosta valituksen tekemiseen yhteisöjen tuomioistuimeen, vanhentumisaika pysähtyi vähintään kahdeksaksi vuodeksi, yhdeksäksi kuukaudeksi ja neljäksi päiväksi.
(207) Kun tämä keskeytymisaika lisätään 31 päivän joulukuuta 1995 perään, komissiolla on syyskuuhun 2004 saakka aikaa tehdä kumottu päätös uudelleen,
ON TEHNYT TÄMÄN PÄÄTÖKSEN:
1 artikla
Solvay et Cie SA, myöhemmin Solvay SA (Solvay), on rikkonut ETY:n perustamissopimuksen 86 artiklaa (nykyisin EY:n perustamissopimuksen 82 artikla) noin vuodesta 1983 vuoden 1990 loppuun toiminnalla, jonka tarkoituksena oli poistaa kilpailu tai rajoittaa sitä huomattavasti ja joka muodostui seuraavista toimenpiteistä:
a) sellaisten sopimusten tekeminen asiakkaiden kanssa, joiden mukaan asiakkaiden on ostettava koko soodatarpeensa tai erittäin suuri osa siitä Solvaylta ja joiden kestoa ei ole määritelty tai se on kohtuuttoman pitkä;
b) sopimuksessa määrätyn asiakkaan perusostomäärän ylittäviin lisäostomääriin liittyvien huomattavien alennusten ja muiden taloudellisten houkuttimien myöntäminen sen varmistamiseksi, että asiakkaat ostavat koko tai lähes koko tarpeensa Solvaylta;
c) alennusten myöntäminen ainoastaan sillä edellytyksellä, että asiakas suostuu ostamaan koko tai lähes koko tarpeensa Solvaylta.
2 artikla
Solvaylle määrätään 1 artiklan b ja c alakohdassa tarkoitetusta rikkomisesta 20 miljoonan euron sakko.
Edellä 1 artiklassa määrätty sakko on maksettava kolmen kuukauden kuluessa tämän päätöksen tiedoksiantamisesta seuraavalle pankkitilille:
Tili nro 642-0029000-95
Euroopan komissio
Banco Bilbao Vizcaya Argentaria (BBVA)
SWIFT-koodi: BBVABEBB
IBAN-koodi: BE76 6420 0290 0095
Avenue des Arts / Kunstlaan, 43
B-1040 Bruxelles/Brussel.
Määräajan päätyttyä peritään ilman eri toimenpiteitä korkoa, jota Euroopan keskuspankki sovelsi perusrahoitusoperaatioissaan sen kuukauden ensimmäisenä työpäivänä, jona tämä päätös on tehty ja johon lisätään 3,50 prosenttiyksikköä, eli yhteensä 8,32 prosenttia.
3 artikla
Tämä päätös on osoitettu Solvay SA:lle, Rue du Prince Albert / Prins Albertstraat 33, B-1050 Bruxelles/Brussel.
Tämä päätös on täytäntöönpanokelpoinen EY:n perustamissopimuksen 256 artiklan mukaisesti.
Tehty Brysselissä 13 päivänä joulukuuta 2000