KOMMISSIONENS BESLUTNING
af 22. december 1998
om statsstøtte ydet af Tyskland til Riedel-de Haën AG
(meddelt under nummer K(1998) 4566)
(Kun den tyske udgave er autentisk)
(EØS-relevant tekst)
(1999/671/EF)
KOMMISSIONEN FOR DE EUROPÆISKE FÆLLESSKABER HAR -
under henvisning til traktaten om oprettelse af Det Europæiske Fællesskab, særlig artikel 93, stk. 2, første afsnit,
under henvisning til aftalen om Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde, særlig artikel 62, stk. 1, litra a),
efter i henhold til EF-traktatens artikel 93, stk. 2, at have givet de interesserede parter en frist til at fremsætte deres bemærkninger, under henvisning til disse bemærkninger, og
ud fra følgende betragtninger:
1. Procedure
To privatpersoner klagede ved skrivelse af 3. april 1996 til Kommissionen med påstand om, at virksomheden Riedel-de Haën AG (Riedel-de Haën)(1), Seelze, Tyskland, skulle have modtaget statsstøtte på 8 mio. DEM (4 mio. ECU) til en investering i et forbrændingsanlæg for farligt affald. Klagerne har med skrivelser af 28. april, 24. september 1996, 4. februar, 2. marts 1997 og 2. februar 1998 fremsendt yderligere dokumentation til Kommissionen. I overensstemmelse med deres oplysninger havde virksomheden tilsyneladende til hensigt at forbrænde sit industriaffald på anlægsområdet, efter at havnemyndighederne i Antwerpen og i andre byer havde nægtet at give tilladelse til afbrænding til søs på forbrændingsskibet "Vesta". Dette bekræftedes af en presseartikel(2). Ifølge klagernes oplysninger hævdede virksomheden, at det nye anlæg var et anlæg til genvinding af brom, men ifølge klagerne har der stået et sådant anlæg på området de sidste 25 år.
Ved skrivelser af 22. april, 28. juni og 25. november 1996 anmodede Kommissionen de tyske myndigheder om at fremkomme med deres bemærkninger og supplerende oplysninger til de tilskud, de havde ydet Riedel-de Haën, således at Kommissionen kunne efterprøve, hvilken form for støtte der var tale om, og om den var i overensstemmelse med fællesmarkedet. Tyskland svarede med skrivelser af 4. juni, 30. september 1996 og 8. januar 1997 og bekræftede, at virksomheden havde modtaget to tilskud på i alt 8 mio. DEM (4 mio. ECU). Efter at Tyskland havde meddelt, at tilskuddene var bestemt til et bromgenvindingsanlæg, fremgik det senere, at der var tale om tilskud til et anlæg til genvinding af affald, der omfattede et bromgenvindingsanlæg.
Kommissionen underrettede med skrivelse af 16. september 1997 Tyskland om, at den på grund af tilskuddene på 8 mio. DEM (4 mio. ECU) havde besluttet at indlede proceduren efter artikel 93, stk. 2, i EF-traktaten. Kommissionen var nået til den konklusion, at et af tilskuddene ikke var ydet i overensstemmelse med det godkendte program "Økonomi og Miljø", at et andet ikke var omfattet af nogen godkendt ordning, og at ingen af dem synes at opfylde fællesskabsbestemmelserne om statsstøtte til miljøbeskyttelse(3) ("EF-rammebestemmelserne for statsstøtte"). Dette fik Tyskland meddelelse om med skrivelse af 2. oktober 1997. Tyskland tog stilling til disse spørgsmål og forbehold med skrivelser af 7. november 1997 og 19. marts 1998, men accepterede kun meget generelt Kommissionens krav om yderligere oplysninger.
Kommissionens beslutning blev offentliggjort i De Europæiske Fællesskabers Tidende(4). Heri opfordrede Kommissionen alle interesserede parter til at fremsætte deres bemærkninger. Ved fristens udløb - 19. januar 1998 - havde Kommissionen ikke modtaget bemærkninger. Et advokatkontor underrettede dog med skrivelse af 14. april 1998 på virksomheden AlliedSignals vegne modervirksomheden Riedel-de Haën om sin opfattelse.
Kommissionen opfordrede med skrivelse af 24. juni 1998 Tyskland til at fremsende de oplysninger, der er nødvendige for endeligt at afgøre, om den pågældende støtte er forenelig med fællesmarkedet. Kommissionen gjorde det i skrivelsen klart, at dette ville være sidste mulighed for at fremsende de krævede oplysninger. I modsat fald ville den træffe afgørelse på grundlag af de foreliggende oplysninger.
Efter et møde med de tyske myndigheder og repræsentanter for Riedel-de Haën i Bruxelles den 28. juli 1998 svarede Tyskland og virksomheden i en fælles skrivelse af 28. august 1998. Der blev deri henvist til de oplysninger, som Riedel-de Haën havde fremsendt med skrivelse af 14. april 1998, og Kommissionen har derfor i fuldt omfang arbejdet på grundlag af disse. Tysklands standpunkt, som har dannet grundlag for følgende analyse, er enslydende med Riedel-de Haëns.
2. Støtten
Riedel-de Haëns aktiviteter medfører en årlig produktion af 1300 tons flydende affald, der indeholder halogenholdige kulbrinteforbindelser, som hidtil er blevet bortskaffet i forbrændingsanlæg til farligt affald. I 1994 begyndte virksomheden imidlertid opførelsen af et affaldsgenvindingsanlæg til bortskaffelse af det flydende affald på anlægsområdet. Dette anlæg er endnu ikke i drift.
Tyskland vurderede først projektudgifterne til 21,4 mio. DEM (10,7 mio. ECU, men korrigerede med skrivelse af 28. august 1998 denne værdi til 20,6 mio. DEM (10,3 mio. ECU). Dette beløb omfatter investerings- og udviklingsudgifter samt øvrige omkostninger og driftsomkostninger.
Virksomhedens investeringer er anslået til 16,3 mio. DEM (8,1 mio. ECU). Deraf var 14,2 mio. DEM (7,1 mio. ECU) investeret pr. 24. juni 1998. I tabellen ses fordelingen på de enkelte udgifter: [...(5)(6)](7).
Udviklingsudgifterne og øvrige omkostninger skulle beløbe sig til 1,9 mio. DEM (0,9 mio. ECU) og udgifterne til forsøgsdrift til 2,5 mio. DEM (1,2 mio. ECU).
Disse tals korrekthed blev bekræftet af et revisionsfirma.
Riedel-de Haën fik bevilget følgende tilskud til sine investeringer:
1) et tilskud fra delstaten Niedersachsens erhvervsfremmefond (skrivelse af 25. april 1994) inden for det godkendte program "Økonomi og miljø" på 4 mio. DEM (2 mio. ECU)
2) et tilskud på 4 mio. DEM (2 mio. ECU) fra "Deutsche Bundesstiftung Umwelt" (skrivelse af 20. maj 1994) ifølge en ordning, som Kommissionen på det pågældende tidspunkt ikke havde godkendt.
Efter de tyske oplysninger er der hidtil blevet udbetalt delbeløb på 2,9 mio. DEM (1,4 mio. ECU).
3. Tysklands holdning
Som den kom til udtryk i skrivelse af 28. august 1998.
Tyskland anfører, at anlægget udelukkende tjener til miljøbeskyttelse.
Desuden har Kommissionen godkendt programmet "Økonomi og miljø" og meddelt, at det var i overensstemmelse med fællesmarkedet. En kopi af dette program, Kommissionens godkendelse af programmet og meddelelsen om godkendelsen i De Europæiske Fællesskabers Tidende blev vedlagt.
Efter Tysklands opfattelse skulle tilskuddet fra "Deutsche Bundesstiftung Umwelt" principielt være i overensstemmelse med EF-rammebestemmelserne for statsstøtte.
Tilskuddene kunne efter "Deutsche Bundesstiftung Umwelts" opfattelse imidlertid også betragtes som forsknings- og udviklingsstøtte i overensstemmelse med EF-rammebestemmelserne for forsknings- og udviklingsstøtte(8).
Desuden gjorde Tyskland gældende, at Kommissionen ikke kunne kræve støtten tilbagebetalt, da en opfyldelse af virksomhedens berettigede forventninger dermed ikke ville være sikret.
Tyskland fremlagde et uddrag af handelsregistret for Riedel-de Haën AG og Riedel-de Haën GmbH, årsberetningen for Riedel-de Haën AG for året 1997 og en oversigt over anlægsformuen, især for den del, hvor der fremstilles halogenholdige kulbrinteforbindelser. Desuden fremsendte Tyskland en plan for produktionsanlægget i Seelze.
Yderligere fremsendtes en fordeling af projektudgifterne og en oversigt over disse efter forskellige synspunkter. Korrektheden af disse oplysninger bekræftedes af et revisionsfirma. Oplysningerne var vedlagt en udgiftssammenligning, hvor de nuværende bortskaffelsesudgifter sammenlignes med udgifterne til bortskaffelse i det nye anlæg. Et revisionsfirma bekræftede en del af de udgifter, der lå til grund for beregningerne.
Tyskland redegjorde ligeledes for, hvorledes forbrændings- og affaldsgenvindingsanlæg fungerer, og for forskellen mellem det gamle og nye bromgenvindingsanlæg. Desuden fremlagdes anden miljøberetning fra Riedel-de Haën fra 1995 ligesom et responsum fra en ekspert om affaldsproduktionen i det nye anlæg og yderligere forklaringer. Der blev også fremsendt en brochure fra Riedel-de Haën med titlen "Verwertungsanlage für bromhaltige Reststoffe - Prüfung der Umweltverträglichkeit" (Bromgenvindingsanlæg - kontrol af miljøvenligheden).
Hertil kom en kopi af 17. Bundes-ImmissionsSchutzVerordnung (BImSchV)(9) og af Technische Anweisung (TA) Luft 86.
Tyskland fremsendte yderligere en kopi af ansøgningen fra Riedel-de Haën om støtte i medfør af LIFE-programmet omhandlet i Rådets forordning (EØF) nr. 1973/92(10), en kopi af Kommissionens afslag og en kopi af virksomhedens svar.
Desuden vedlagdes en kopi af ansøgningen fra Riedel-de Haën til delstaten Niedersachsens erhvervsfremmefond og "Deutsche Bundesstiftung Umwelt" samt deres svar.
Resultaterne af miljøkontrollen forelagdes ligeledes.
4. Vurdering
4.1. Støttemodtageren
Riedel-de Haën er et tidligere datterselskab af Hoechst AG og har siden 4. november 1996 hørt til den amerikanske gruppe AlliedSignal Inc., Morristown, New Jersey.
I 1997 var der gennemsnitligt 1256 ansatte på Riedel-de Haën, og virksomheden havde en omsætning på 409,2 mio. DEM (204,6 mio. ECU) og en balance på 459,1 mio. DEM (229,5 mio. ECU). Ifølge Kommissionens henstilling af 3. april 1996 vedrørende definitionen af små og mellemstore virksomheder(11) er Riedel-de Haën en stor virksomhed.
Den er beliggende uden for de støtteberettigede områder i Niedersachsen.
Der er tale om en kemivirksomhed med følgende forretningsområder: uorganiske kemikalier, laboratoriekemikalier, organiske kemikalier, tekniske konserveringsmidler, elektronikkemikalier, lyspigmenter, fotofarvestoffer samt farmaceutika og lægemidler.
4.2. Støtten
Erhvervsfremmefonden i Niedersachsen og "Deutsche Bundesstiftung Umwelt" er offentlige organer, som finansierer deres støttetiltag - og dermed også de her omhandlede tilskud - af offentlige midler.
Tyskland har med skrivelse af 28. august 1998 bestridt Deutsche Bundesstiftung Umwelt's offentligretlige status. Kommissionen anfører med hensyn hertil endnu engang de punkter, der er relevante for nærværende beslutning: Stiftelsen blev oprettet ved en forbundslov(12). Dens kapital andrager 2,5 mia. DEM (1,2 mia. ECU) og stammer fra privatiseringen af det tidligere statsforetagende Salzgitter AG. Stiftelsens opgave er ifølge § 2 i nævnte lov at støtte miljøprojekter finansielt, først og fremmest projekter, der gennemføres af SMV. Stiftelsens direktion udnævnes ifølge dens vedtægters artikel 5, stk. 2, af forbundsregeringen, og den træffer bl.a. afgørelse om uddelingen af midler. Stiftelsen bevilger ikke tilskud efter en almengyldig og automatisk procedure på grundlag af objektive kriterier, men det er i højere grad Tyskland, der med direktionens hjælp bestemmer. Endelig kontrolleres stiftelsens regnskaber ifølge § 5 i loven om dens oprettelse af forbundsrevisionsretten. Under hensyn til alle forhold og i betragtning af, at artikel 92, stk. 1, i EF-traktaten vedrører "statsstøtte eller støtte, der ydes ved hjælp af statsmidler under enhver tænkelig form", konkluderer Kommissionen, at stiftelsens støttevirksomhed er statsstøtte som anført i artikel 92. Tyskland har imidlertid i mellemtiden i henhold til artikel 93, stk. 3, i EF-traktaten givet Kommissionen meddelelse om de ændrede støttedirektiver, der gælder for stiftelsen, og Kommissionen har anerkendt, at støtte, der ydes i overensstemmelse hermed, er forenelig med fællesmarkedet.
Riedel-de Haën konkurrerer inden for sine virksomhedsområder med kemivirksomheder i andre medlemsstater. De produkter, som virksomheden fremstiller, omsættes inden for Fællesskabet. I 1997 tegnede de udenlandske markeder sig for 52 % af Riedel-de Haëns omsætning, og europæiske markeder tegnede sig for 67 %. Tilskuddene mindsker virksomhedens investeringsudgifter betydeligt og giver den derved fordele over for konkurrenterne fra andre medlemsstater, der ikke modtager en sådan investeringsstøtte, hvorved de stilles dårligere konkurrencemæssigt.
Også inden for bromgenvindingen konlurrerer Riedel-de Haën muligvis med andre virksomheder, der driver anlæg af denne art. I et responsum fremlagt af Tyskland(13) vurderes behovet for bromgenvindingsanlæg i Vesteuropa til mindst ti. Tilskuddene giver Riedel-de Haën en fordel over firmaer i andre medlemsstater, der ligeledes har investeret i sådanne anlæg, men ikke modtager støtte dertil, hvorved de stilles dårligere konkurrencemæssigt.
Begge tilskud fordrejer derfor konkurrencen mellem medlemsstaterne og er en form for statsstøtte som omhandlet i artikel 92, stk. 1, i EF-traktaten.
4.3. Meddelelsespligt
Tilskuddet fra erhvervsfremmefonden i Niedersachsen
Riedel-de Haën ansøgte den 1. december 1993 erhvervsfremmefonden i Niedersachsen om finansielt tilskud. Fonden bevilgede med skrivelse af 25. april 1994 som led i programmet "Økonomi og Miljø" et tilskud på 4 mio. DEM (2 mio. ECU) til dækning af en del af projektudgifterne på 21,4 mio. DEM (10,7 mio. ECU). Investeringen skulle være afsluttet den 31. december 1996. Efter Tysklands oplysninger var der indtil dette tidspunkt kun afholdt udgifter på 8,2 mio. DEM (4,1 mio. ECU), hvoraf 6,5 mio. DEM (3,2 mio. ECU) faldt på investeringsudgifter. Ifølge støttekontrakten kunne Riedel-de Haën derfor ikke modtage det fulde tilskud på 4 mio. DEM (2 mio. ECU).
Kommissionen havde allerede i sin beslutning om at indlede proceduren efter artikel 93, stk. 2, fastslået, at tilskuddet fra erhvervsfremmefonden i Niedersachsen efter dens opfattelse ikke ydedes i overensstemmelse med de principper i programmet "Økonomi og Miljø", som var blevet godkendt af Kommissionen den 13. september 1991 for perioden 1991 til 1994. Ifølge dette program kunne der ydes tilskud fra erhvervsfremmefonden til miljørelaterede investeringsprojekter. Der lægges imidlertid i denne forbindelse vægt på udviklings- og demonstrationsprojekter, "som resulterer i en økologisk værditilvækst for samfundet". Ifølge stk. 2 i dette program anerkendes kun investeringsudgifter som "støtteberettigede [...] *, som er væsentlig mere vidtrækkende end de gældende lovkrav".
På trods af opfordringen fra Kommissionen har Tyskland ikke oplyst, med hvor stor en del af investeringerne projektet går videre end de lovfastsatte krav(14). Således var det ikke klart, om dele af projektet - og i bekræftende fald, hvilke - er støtteberettigede. Dermed har erhvervsfremmefonden i Niedersachsen helt klart ikke handlet i overensstemmelse med nr. 2 i programmet. På et møde den 28. juli i Bruxelles bekræftede den tyske delegation desuden, at der ikke kræves nogen særlige investeringer for at være mere vidtrækkende end lovkravene.
I betragtning af den opfattelse, som Tyskland gav udtryk for med skrivelse af 28. august 1998, ser Kommissionen ingen grund til at tage undersøgelsen af programmet op igen og henviser Tyskland til sin allerede trufne beslutning. En genoptagelse ville også kun føre til en bekræftelse af denne beslutning.
Erhvervsfremmefonden i Niedersachsen havde således intet grundlag for at yde Riedel-de Haën det pågældende tilskud over programmet "Økonomi og Miljø". Tilskuddet må derfor betragtes som statsstøtte, som Tyskland skulle have givet meddelelse om ifølge artikel 93, stk. 3, i EF-traktaten. Tyskland har imidlertid ikke efterkommet denne meddelelsespligt, og tilskuddet, er derfor ydet ulovligt.
Tilskuddet fra "Deutsche Bundesstiftung Umwelt"
Riedel-de Haën ansøgte den 10. september 1992 "Deutsche Bundesstiftung Umwelt" om et tilskud. Stiftelsen baserede sin undersøgelse på en ansøgning af 10. september 1993, så virksomheden har muligvis ændret sin ansøgning på et senere tidspunkt. Stiftelsen bevilgede med skrivelse af 20. maj 1994 et tilskud på 4 mio. DEM (2 mio. ECU).
Kommissionen fastslog allerede ved sin beslutning om at indlede proceduren efter artikel 93, stk. 2, i EF-traktaten, at tilskuddet ikke dækkedes af en godkendt ordning, og Tyskland anfægtede ikke denne opfattelse. Følgelig har landet ikke efterkommet sin meddelelsespligt efter EF-traktatens artikel 93, stk. 3, og tilskuddet blev derfor bevilget ulovligt.
Kommissionen henviser yderligere til, at stiftelsen har gjort tilskuddet afhængigt af, at virksomheden af egne midler på 15,7 mio. DEM (7,6 mio. ECU) medfinansierer de forventede projektudgifter på i alt 19,7 mio. DEM (9,8 mio. ECU). Tilskuddet fra erhvervsfremmefonden i Niedersachsen nedsætter egenudgiften for virksomheden i et sådant omfang, at denne betingelse ikke kan betragtes som opfyldt.
4.4. Undtagelser
Støtte, der falder under EF-traktatens artikel 92, stk. 1, er ikke forenelig med fællesmarkedet. I EF-traktatens artikel 92, stk. 2 og 3, opregnes betingelserne for, at støtte kan betragtes som forenelig med fællesmarkedet.
Kommissionen har kontrolleret, om tilskuddene på 8 mio. DEM (4 mio. ECU) falder ind under disse undtagelser fra det generelle forbud mod støtte.
EF-traktatens artikel 92, stk. 2, kan ikke anvendes, da der hverken er tale om støtte af social karakter til den enkelte forbruger, om støtte, hvis formål er at råde bod på skader, som er forårsaget af naturkatastrofer, eller om støtte for økonomier i visse af Forbundsrepublikken Tysklands områder, som er påvirket af Tysklands deling.
EF-traktatens artikel 92, stk. 3, litra a), samt de regionale undtagelser i EF-traktatens artikel 92, stk. 3, litra c), kan ikke anvendes, da virksomheden ikke ligger i et erhvervsfremmeområde.
Heller ikke undtagelsen i EF-traktatens artikel 92, stk. 3, litra b), kan anvendes, da projektet efter Kommissionens opfattelse ikke opfylder betingelserne for at blive betragtet som et vigtigt projekt af fælleseuropæisk interesse, og støttens formål ikke er at afhjælpe en alvorlig forstyrrelse af en medlemsstats økonomi.
Heller ikke undtagelsen efter EF-traktatens artikel 92, stk. 3, litra d), kan gøres gældende, da støtten hverken skal fremme kulturen eller tjene til bevarelse af kulturarven.
Kun undtagelsen efter første del af EF-traktatens artikel 92, stk. 3, litra c), kan eventuelt gøres gældende. Herefter kan der ydes støtte til udviklingen af visse erhvervsgrene, når den ikke ændrer samhandelsvilkårene på en måde, der strider mod den fælles interesse.
4.5. Overensstemmelse med EF-rammebestemmelserne for statsstøtte
Ifølge oplysningerne fra Tyskland bevilgedes støtten med henblik på at fremme investeringer i miljøbeskyttelse. Det fastsættes i EF-rammebestemmelserne for statsstøtte, på hvilke betingelser miljøbeskyttelsesstøtte til investeringer kan betragtes som forenelige med fællesmarkedet.
De nugældende EF-rammebestemmelser for statsstøtte blev offentliggjort den 10. marts 1994. Da begge tilskud blev bevilget efter dette tidspunkt, dvs. henholdvis den 25. april 1994 og 20. maj 1994, har Kommissionen undersøgt dem på grundlag af de nugældende regler.
I overensstemmelse med Tysklands oplysninger er anlægget ikke beregnet til produktion, men udelukkende til miljøbeskyttelse. Desuden er virksomheden ikke forpligtet til at opføre et affaldsgenvindingsanlæg. Man er derfor kommet til den konklusion, at der skulle kunne ydes miljøstøtte til de samlede projektudgifter, dvs. til investeringerne, inklusive udviklingsudgifterne og andre udgifter.
Kommissionen kan ikke tilslutte sig denne argumentation. Efter dens opfattelse er det nye anlæg til stor nytte for produktionsprocessen. I forbindelse med Riedel-de Haëns produktion produceres der flydende affaldsstoffer, der indeholder skadelige stoffer, og som virksomheden er forpligtet til at bortskaffe. Bortskaffelsen kan derfor betragtes som en del af produktionen. Det nye anlæg skal muliggøre bortskaffelsen af dette affald på selve virksomhedens anlæg og indgår derfor som en del af fremstillingsprocessen. Desuden genvindes der i bromgenvindingsanlægget, der er en væsentlig del af affaldsgenvindingsanlægget, stoffer i betragtelige mængder, der kan ledes direkte tilbage i produktionen.
I overensstemmelse med punkt 3.2.1 i EF-rammebestemmelserne for statsstøtte kan der ydes miljøbeskyttelsesstøtte til investeringer i arealer, bygninger, anlæg og materiel. Herunder kunne - eventuelt - investeringsudgifterne på 16,3 mio. DEM (8,1 mio. ECU) regnes, men hverken udviklingsudgifterne og de øvrige udgifter eller udgifterne til prøvedriften. I punkt 3.2.1 præciseres det desuden nøje, at kun de merudgifter, der er nødvendige til gennemførelsen af miljømålene, er støtteberettigede. Generelle investeringer, der ikke tager sigte på miljøbeskyttelse, er det ikke. Tyskland skulle derfor påvise, hvilken del af investeringerne der skyldtes miljøbeskyttelsesforanstaltningerne.
Ud fra disse principper er det Kommissionens opfattelse, at følgende investeringer i foranstaltninger til beskyttelse af miljøet kan komme i betragtning med hensyn til støtte:
1) Investeringer, som letter virksomhedernes tilpasning til nye bindende standarder, eller som opmuntrer dem til hurtigere at opfylde disse.
2) Investeringer til støtte for bestræbelser på at gennemføre emissionssænkende foranstaltninger for at gå videre end de krav, som bindende standarder stiller.
3) Investeringer, der, selv om der ikke findes bindende standarder, gennemføres på grundlag af aftaler, ifølge hvilke virksomhederne skal gøre en større indsats for nedbringelsen af forureningen, uden at være forpligtet dertil efter en lov, eller før en sådan forpligtelse opstår.
Investeringsstøtte til at lette tilpasningen til nye bindende standarder
Med hensyn til første kategori hedder det i punkt 3.2.3.A i EF-rammebestemmelserne for statsstøtte: i overensstemmelse med "forureneren betaler"-princippet skal investeringer i nyanlæg til tilpasning til nye standarder normalt gennemføres uden støtte.
Kommissionen gør opmærksom på, at affaldsgenvindingsanlægget er en nyinvestering og ikke en erstatning for et allerede bestående anlæg. Riedel-de Haën drev imidlertid tidligere et bromgenvindingsanlæg, men ifølge Tysklands oplysninger blev driften af dette anlæg, der i øvrigt i teknisk henseende afviger stærkt fra det nye i affaldsgenvindingsanlæggets integrerede anlæg, allerede indstillet i 1985. Efter Kommissionens opfattelse er det nye anlæg dermed ikke en erstatning for det gamle.
Således er det samlede affaldsgenvindingsanlæg uomtvisteligt et nyt anlæg, således som det forstås i EF-rammebestemmelserne for statsstøtte. Støtten kan dermed ikke bevilges som en investering med henblik på tilpasning til nye standarder, da dette ville stride mod "forureneren betaler"-princippet.
Investeringsstøtte til virksomheder, som klart går videre end kravene i bindende standarder
Ifølge Tyskland skulle støtten være en opmuntring til at gå videre end bindende standarder. På grundlag af landets responsum af 28. august 1998 sluttede Kommissionen dog, at Tyskland havde til hensigt kun delvis at yde tilskuddene til dette formål.
De almengyldige emissionsgrænseværdier ved projekter af denne art er fastsat i 17. BImSchV (BundesImmissionsSchutzverordning - tysk bekendtgørelse om beskyttelse mod emissioner). Herefter giver delstatsmyndighederne meddelelse om de gældende miljøstandarder for hvert enkelt projekt under hensyn til dettes karakteristika. I det foreliggende tilfælde fastlagde delstatsregeringen i Hannover de bindende standarder i en "Standortvorbescheid" af 15. marts 1991 og bekræftede dem i "Genehmigungsbescheid" af 11. august 1996.
De krav, som delstatsregeringen i Hannover fastsatte i deres meddelelse, går videre end 17. BImSchV. Medens der i forbindelse med emissionsgrænseværdierne i "Genehmigungsbescheid" gælder middelværdier hver halve time, gælder emissions-grænseværdierne i 17. BImSchV udelukkende for dagsværdier. Tyskland mente derfor, at virksomheden gik videre end de bindende standarder.
Kommissionen kan ikke følge dette synspunkt. Da virksomheden er forpligtet til at overholde grænseværdierne på grundlag af "Genehmigungsbescheid", kan der ikke være tvivl om, at de må anses for bindende standarder. Kun den del af investeringen er dermed tilskudsberettiget, hvormed de bindende standarder i "Genehmigungsbescheid" overskrides.
Kommissionen har derfor opfordret Tyskland til at opgive, om det var forbundet med merudgifter at sænke emissionerne betydeligt under de foreskrevne grænseværdier, og i bekræftende fald, med hvor store merudgifter. Tyskland har dog hverken med hensyn til de bindende miljønormer, der er fastlagt i "Genehmigungsbescheid", eller dem, der gælder ifølge 17. BImSchV, meddelt, med hvilken del af investeringerne disse standarder tænkes overskredet. Under mødet den 28. juli 1998 i Bruxelles bekræftede den tyske delegation derimod, at det ikke krævede særlige investeringer at overholde de værdier, der er fastlagt i "Genehmigungsbescheid", og som går videre end BImSchV.
Da Tyskland således ikke kan påvise, at der er tale om tilskudsberettigede investeringsudgifter, kan Kommissionen ikke betragte tilskuddene som investeringsstøtte til virksomheder, der går videre end de bindende standarder.
Investeringsstøtte uden at der gælder bindende miljøstandarder
Tyskland har med skrivelse af 28. august 1998 henvist til, at der er blevet ydet støtte til miljøbeskyttelsen inden for områder, hvor der ikke var fastsat bindende standarder.
Tyskland gjorde herved gældende, at virksomheden hidtil har bortskaffet sit affald i forbrændingsanlæg til farligt affald. Genanvendelse af dette affald ville i forhold til forbrænding føre til væsentligt mindre mængder af røggas og faste affaldsstoffer. For farligt affald foreskriver 17. BImSchV imidlertid kun tærskelværdier for koncentrationen, men ikke for biprodukter. Derfor ville investeringen føre til en mærkbar mindskelse af miljøbelastningen på et område, hvor der ikke findes bindende standarder.
I overensstemmelse med punkt 3.2.3.C i EF-rammebestemmelserne for statsstøtte kan virksomheder inden for områder, hvor der ikke findes bindende miljøstandarder eller andre retsforpligtelser for virksomhederne med henblik på miljøbeskyttelse, modtage støtte til investeringer, hvis formål er væsentligt at forbedre miljøbeskyttelsen, eller som medfører, at virksomheder i medlemsstater, hvor der ikke gælder bindende standarder, indfører miljøbeskyttelsesforanstaltninger. Herfor gælder samme bestemmelser om proportionalitet, som hvis der var tale om at gå videre end gældende standarder, jf. punkt 3.2.3.B i EF-rammebestemmelserne.
Ifølge punkt 3.2.3.B i EF-rammebestemmelserne for statsstøtte skal størrelsen af de hertil faktisk ydede tilskud stå i et rimeligt forhold til den tilsigtede forbedring af miljøbeskyttelsen og til de hertil nødvendige investeringer. Derfor kan der ikke ydes støtte, hvis der ikke indtræder en forbedring af miljøet i forhold til det anlæg, der under alle omstændigheder skulle opføres, eller hvis investeringen foretages af kommercielle grunde og ikke for at opnå et bedre miljø.
Med andre ord har den omstridte del af EF-rammebestemmelserne væsentligst til formål at tillade statsstøtte for at opmuntre en virksomhed til at gennemføre yderligere investeringer i miljøforbedringer. I denne forbindelse betragtes både i positive finansielle opmuntringer - som tilskud - og negative tilskyndelser - især skatter og afgifter - som egnede (EF-rammebestemmelserne, punkt 1.2). Det endelige mål for investeringstilskyndelserne på dette område er en gradvis forbedring af miljøet (EF-rammebestemmelserne, punkt 1.5.1). Formålet i EF-rammebestemmelserne er ikke at tillade, at der kan ydes statsstøtte i sammenhæng med en investering i almindelighed, som en virksomhed under alle omstændigheder ville foretage ud fra økonomiske overvejelser. I EF-rammebestemmelsernes punkt 3.2.1 fastsættes, at støtteberettigede udgifter skal have en snæver sammenhæng med de yderligere investeringer, som kræves til gennemførelse af miljømålene.
Kommissionen konkluderer på grundlag af det mål, der omhandles i punkt 3.2.3.C i EF-rammebestemmelserne, at hvis der opføres et nyt anlæg, kan virksomhedens tidligere, ikke-sammenlignelige og ikke-ækvivalente aktiviteter ikke være udgangspunkt for, hvor pålidelig evalueringen af en miljøstøtte er. Heller ikke den mindst miljøvenlige, men lige netop lovlige fremgangsmåde i en virksomhed kan være udgangspunkt. Dette ville være i direkte modstrid med EF-rammebestemmelserne. I stedet må et bestemt anlægs virkninger på miljøet sammenlignes med miljøpåvirkningerne fra et tilsvarende og sammenligneligt anlæg, som virksomheden efter al sandsynlighed under alle omstændigheder ville opføre af økonomiske grunde.
Ud fra disse principper er det Kommissionens opfattelse, at en sammenligning af bortskaffelsen i et affaldsgenvindingsanlæg og i et forbrændingsanlæg kun er rimelig, hvis virksomheden investerer i et sådan anlæg af miljøhensyn og ikke ud fra økonomiske overvejelser. Kun da kunne det anføres, at støtten var en opmuntring til miljøbeskyttelse og ikke et investeringsfremmende tiltag i almindelighed. Efter Kommissionens opfattelse er der imidlertid tilstrækkelige beviser for, at denne investering har været økonomisk motiveret.
Som allerede nævnt er virksomheden forpligtet til at bortskaffe sit flydende affald med indhold af farlige stoffer. Efter Tysklands oplysninger skal dette flydende affald forbrændes, da deponering ikke er mulig. Forbrændingen kan ske i traditionelle forbrændingsanlæg til specialaffald. På grund af det høje bromindhold kan affaldet dog kun afbrændes ved, at det i mindre mængder blandes med andet affald.
Det kan ikke udelukkes, at ledelserne på forbrændingsanlæggene i fremtiden af miljøårsager og med henvisning til, at stærkt bromholdigt affald tærer meget på anlæggene, vil afvise at bortskaffe den slags affald. Man må også gå ud fra, at udgifterne til bortskaffelse af affald med stort bromindhold vil stige stærkt i nær fremtid. Med det nye anlæg ville virksomheden være uafhængig af forbrændingsanlæggenes prispolitik, da den selv kunne bortskaffe det flydende affald.
Yderligere kan affaldsgenvindingsanlægget sætte Riedel-de Haën i stand til at genindvinde store mængder af stoffer som f.eks. årligt 330 tons Brom, 440 tons kaliumchlorid og 160 tons kaliumfluorid og føre disse stoffer direkte tilbage til fremstillingsprocessen. Derved kan virksomheden sænke sine produktionsomkostninger mærkbart.
Endelig kan virksomheden spare udgifterne til transporten af sit flydende affald fra sit anlægsareal til forbrændingsanlægget. Tyskland oplyser, at disse besparelser er store.
Kommissionen kan ikke tilslutte sig Tysklands opfattelse, at anlæggets bidrag til miljøbeskyttelsen skulle bestå i, at bortskaffelse af affaldet i forbrændingsanlæg til specialaffald skulle være billigere end genvinding i specialanlæg. Tyskland har kun forelagt Kommissionen en upræcis beregning, hvorefter der årligt skulle opstå yderligere udgifter [...] *. Disse beregningers resultater og nøjagtighed blev dog ikke bevist og ikke bekræftet af revisionsselskabet, der kun attesterede, at udgifterne til bortskaffelsen af affaldet i 1996 og 1997 var korrekte.
Desuden ville Riedel-de Haën være det eneste tyske firma med et bromgenvindingsanlæg. I overensstemmelse med en tysk rapport ville virksomheden være i stand til at bortskaffe bromholdigt affald fra en række mellemstore virksomheder. Efter den opfattelse, der gives udtryk for i rapporten, kunne projektets gennemførelse være af stor interesse for mange af disse virksomheder. Det nye anlæg har en årlig kapacitet på [...] * tons affald. Tyskland har påvist, at kun ca. [...] * tons flydende affald kunne bortskaffes i 1996 og 1997. Virksomheden ville så dermed få mulighed for at tage nye forretningsaktiviteter op med yderligere indtægter og stordriftsfordele til følge.
Disse overvejelser tydeliggør, at Riedel-de Haën har investeret i affaldsgenvindingsanlægget af økonomiske årsager og ikke af miljøhensyn. En sammenligning af affaldsmængderne i et sådant anlæg med affaldsmængderne i et forbrændingsanlæg er derfor ikke relevant.
I overensstemmelse med de ovennævnte overvejelser må Kommissionen derfor undersøge, om Riedel-de Haën har til hensigt at lægge miljøovervejelser til grund for bestemte investeringer i genvindingsanlægget, der kræver en yderligere investeringsindsats. I denne forbindelse skal miljøpåvirkningen fra det anlæg lægges til grund, som Riedel-de Haën under alle omstændigheder af rent økonomiske overvejelser ville bygge.
I overensstemmelse med det ekspertresponsum som Tyskland fremlagde, skyldes nedbringelsen af røggas- og fastaffaldsmængderne, at biproduktet fra en forbrændingsproces er en iltkoncentration i de tørre røggasser på 11 volumenprocent, medens der fra et affaldsgenvindingsanlæg som regel kun produceres 3 volumenprocent iltkoncentration. Riedel-de Haëns anlæg opererer med 3 volumenprocent iltkoncentration. Røggasmængden i dette anlæg er dermed et driftskarakteristikum, men ingen forbedring i forhold til andre anlæg af denne art.
Kommissionen minder om, at den havde anmodet Tyskland om at angive de krævede udgifter til en mærkbar miljøforbedring inden for et område uden bindende standarder. Tyskland har imidlertid ikke påvist, at der med investeringerne i et affaldsgenvindingsanlæg blev investeret i et anlæg, som udelukkende eller overvejende tjener miljøbeskyttelsesformål.
Kommissionen kan derfor ikke give sin accept af disse tilskud som investeringsstøtte til miljøbeskyttelse inden for områder, hvor der ikke findes lovmæssige standarder, da Tyskland ikke har påvist nogen støtteberettigede investeringsudgifter.
Driftsstøtte
Ifølge punkt 3.4 i rammebestemmelserne har Kommissionen i overensstemmelse med sin politik i mange år som regel ikke tilladt driftsstøtte, hvormed udgifterne som følge af virksomheders miljøbelastede eller forurenende aktiviteter godtgøres. Under nøje fastsatte forudsætninger kan Kommissionen dog i overensstemmelse med EF-rammebestemmelserne fravige dette princip. Det gælder for affaldsbehandling, hvor den offentlige finansiering af ekstraudgifterne til selektiv indsamling, genanvendelse og regenerering af affald til gavn for virksomhederne og forbrugerne kan indeholde statsstøtte. I overensstemmelse med punkt 1.5.3 i EF-rammebestemmelserne kan sådanne anlæg drives af koncessionerede selskaber, som forbrugerne betaler for deres ydelser. Under hensyn til alle forhold i nærværende sag og alle foreliggende oplysninger og under henvisning til den måde, hvorpå støtten er blevet ydet, samt ud fra foregående analyse af den går Kommissionen ud fra, at den støtte, som er genstand for denne procedure, ikke kan ydes på grundlag af punkt 3.4 i EF-rammebestemmelserne for statsstøtte.
4.6. Øvrige overvejelser
Riedel-de Haën havde med skrivelse af 19. marts 1993 ansøgt Kommissionen om støtte inden for LIFE-programmet. Ifølge Tyskland blev projektet ikke finansieret af Kommissionen på grund af manglende midler, men virksomheden gik ud fra, at Kommissionen havde anerkendt dets innovative karakter.
Kommissionen har dog på ingen måde anerkendt, at der er tale om et innovativt projekt, og afviste derfor ansøgningen med skrivelse af 30. juli 1996. Den tilføjede dog, at et ændret projekt ville have udsigt til støtte fra Fællesskabet næste år.
Tyskland mente også, at støtten kunne ydes inden for rammerne af F& U. Dette forekommer dog ikke Kommissionen berettiget. Den henviser i denne forbindelse til den brochure, som Riedel-de Haën har udgivet: "Genindvindingsanlæg for bromholdige affaldsstoffer - Kontrol af foreneligheden med miljøet", der omtaler, at en tilsvarende teknik blev udviklet af en amerikansk ingeniør allerede før 1989. Statsstøtten blev imidlertid bevilget den 25. april og 20. maj 1994. Desuden har Tyskland ikke påvist udgifter, der kan komme i betragtning som støtteberettiget forsknings- og udviklingsstøtte ifølge de nævnte EF-rammebestemmelser for statsstøtte.
5. Konklusioner
Ingen af de to tilskud er i overensstemmelse med de gældende EF-rammebestemmelser for statsstøtte til miljøbeskyttelse, og de er derfor heller ikke under hensyn til kriteriet for miljøbeskyttelse forenelige med fællesmarkedet.
Der er tale om et almindeligt investeringsprojekt. Riedel-de Haën er en stor virksomhed, der er etableret uden for et støtteområde, og der kan ikke ydes støtte til en sådan virksomhed i overensstemmelse med EF-traktatens artikel 93, stk. 3, litra c).
Denne støtte, der ikke omfattes af nogen undtagelse, ændrer samhandelsvilkårene på en måde, der strider mod den fælles interesse. Desuden ville Riedel-de Haën få en urimelig fordel over for de konkurrenter, der ikke modtager støtte.
Støtten er ikke i overensstemmelse med fællesmarkedet, da den blev bevilget ulovligt, jf. EF-traktatens artikel 93, stk. 3, og ikke opfylder undtagelsesbestemmelserne i henhold til samme traktats artikel 92, stk. 2 og 3.
Støtten skal derfor annulleres og betales tilbage, jf. Domstolens dom af 14. februar 1990 i sagen C-301/87(15). Tilbagebetalingen skal neutralisere den fordrejning af konkurrencen, som er opstået ved støttens ydelse, uanset de ændringer, som måtte have fundet sted inden for koncernen. Skulle det af en eller anden grund være umuligt, at Riedel-de Haën AG eller den virksomhed, der i retlig henseende er indtrådt for denne, betaler tilbage, vil støtten blive tilbagekrævet fra den virksomhed inden for koncernen, som viderefører Riedel-de Haëns aktiviteter, og/eller som udnytter det produktionsanlæg, som Riedel-de Haën anskaffede ved hjælp af støtten, dvs. Riedel-de Haën GmbH.
Tilbagebetalingen skal ske i overensstemmelse med tysk rets procedurer og bestemmelser, især med hensyn til tilskrivningen af renter for statens udestående fordringer. Der tilskrives således renter fra det tidspunkt, hvor støtten ulovligt blev ydet. Dette er nødvendigt for at genetablere den oprindelige situation og fjerne alle finansielle fordele, som er kommet virksomheden til del fra tidspunktet for støttens udbetaling -
VEDTAGET FØLGENDE BESLUTNING:
Artikel 1
Det tilskud på 4 mio. DEM fra erhvervsfremmefonden i Niedersachsen og det tilskud på 4 mio. DEM fra Bundesstiftung Umweltschutz, der blev ydet virksomheden Riedel-de Haën AG, Seelze, er ulovlige og ikke forenelige med fællesmarkedet.
Artikel 2
Tyskland træffer de foranstaltninger, der er nødvendige for fra Riedel-de Haën AG eller fra den virksomhed, der i retlig henseende er indtrådt for denne, at tilbagekræve den støtte, der omhandles i artikel 1. Er dette ikke muligt, træffer Tyskland de foranstaltninger, der er nødvendige for at tilbagekræve den støtte, der omhandles i artikel 1, fra Riedel-de Haën GmbH.
Tilbagekrævningen skal ske i overensstemmelse med tysk ret. Det tilbagekrævede beløb tilskrives renter fra det tidspunkt, hvor støtte blev ydet, til tidspunktet for den faktiske tilbagebetaling. Renterne skal beregnes på grundlag af den referencesats, der anvendes til beregning af regionalstøtteækvivalenten.
Artikel 3
Tyskland giver senest to måneder efter denne beslutnings bekendtgørelse Kommissionen meddelelse om, hvilke foranstaltninger det har truffet for at efterkomme den.
Artikel 4
Denne beslutning er rettet til Forbundsrepublikken Tyskland.
Udfærdiget i Bruxelles, den 22. december 1998.
KOMISSION PÄÄTÖS,
tehty 22 päivänä joulukuuta 1998,
Saksan Riedel-de Haën AG:lle myöntämästä tuesta
(tiedoksiannettu numerolla K(1998) 4566)
(Ainoastaan saksankielinen teksti on todistusvoimainen)
(ETA:n kannalta merkityksellinen teksti)
(1999/671/EY)
EUROOPAN YHTEISÖJEN KOMISSIO, joka
ottaa huomioon Euroopan yhteisön perustamissopimuksen ja erityisesti sen 93 artiklan 2 kohdan ensimmäisen alakohdan,
ottaa huomioon sopimuksen Euroopan talousalueesta ja erityisesti sen 62 artiklan 1 kohdan a alakohdan,
on EY:n perustamissopimuksen 93 artiklan 2 kohdan mukaisesti kehottanut asianomaisia esittämään huomautuksensa,
sekä katsoo seuraavaa:
1. Menettely
Kaksi yksityishenkilöä teki kirjeessään 3 päivältä huhtikuuta 1996 komissiolle kantelun, jossa he väittivät Riedel-de Haën AG:n, jäljempänä "Riedel-de Haën"(1), Seelzessä, Saksassa, saaneen 8 miljoonaa Saksan markkaa (4 miljoonaa ecua) valtiontukea ongelmajätteiden polttolaitoksen investointeihin. Kantelijat lähettivät komissiolle lisätietoja kirjeissä 28 päivältä huhtikuuta 1996, 24 päivältä syyskuuta 1996, 4 päivältä helmikuuta 1997, 2 päivältä maaliskuuta 1997 ja 2 päivältä helmikuuta 1998. Kantelijoiden tietojen mukaan yritys aikoi ilmeisesti polttaa teollisuusjätteensä tuotantolaitostensa yhteydessä sen jälkeen, kun Antwerpenin ja muiden kaupunkien satamaviranomaiset olivat ympäristösyistä evänneet luvan jätteiden polttoon merellä polttoaluksessa Vesta. Tämä vahvistettiin myös eräässä lehtiartikkelissa(2). Kantelijoiden mukaan yritys oli ilmoittanut, että uudessa laitoksessa on kyse bromin talteenottolaitoksesta. Kantelijoiden tiedossa oli kuitenkin, että yrityksellä oli ollut tällainen laitos tuotantolaitostensa yhteydessä jo 25 vuotta.
Komissio pyysi kirjeissään 22 päivältä huhtikuuta 1996, 28 päivältä kesäkuuta 1996 ja 25 päivältä marraskuuta 1996 Saksaa esittämään näkemyksensä ja antamaan lisätietoja Riedel-de Haënille myönnetystä tuesta voidakseen tutkia tuen laadun ja soveltuvuuden yhteismarkkinoille. Saksa vastasi kirjeillä 4 päivältä kesäkuuta 1996, 30 päivältä syyskuuta 1996 ja 8 päivältä tammikuuta 1997 ja totesi, että yritykselle on myönnetty kaksi avustusta, jotka olivat yhteensä 8 miljoonaa Saksan markkaa (4 miljoonaa ecua). Ilmoitettuaan ensin, että avustukset oli tarkoitettu bromin talteenottolaitokseen, Saksa selvensi myöhemmin, että kyseessä oli avustus kierrätyslaitokselle, johon kuului bromin talteenottolaitos.
Komissio ilmoitti Saksalle kirjeellä 16 päivältä syyskuuta 1997 päätöksestään aloittaa näitä 8 miljoonan Saksan markan (4 miljoonan ecun) avustuksia koskeva, EY:n perustamissopimuksen 93 artiklan 2 kohdassa tarkoitettu menettely. Komissio katsoi, että toista avustusta ei ollut myönnetty hyväksytyn "Talous ja ympäristö" -ohjelman (Wirtschaft und Umwelt) mukaisesti ja että toinen ei kuulu mihinkään hyväksyttyyn järjestelyyn. Kumpikaan avustuksista ei näyttänyt olevan sopusoinnussa voimassa olevien ympäristönsuojeluun myönnettävää valtiontukea koskevien yhteisön suuntaviivojen(3) kanssa. Tästä ilmoitettiin Saksalle kirjeellä 2 päivältä lokakuuta 1997. Saksa vastasi näihin kysymyksiin ja epäilyksiin kirjeillä 7 päivältä marraskuuta 1997 ja 19 päivältä maaliskuuta 1998, joissa se käsitteli komission pyytämiä tietoja kuitenkin vain hyvin yleisesti.
Mainittu komission päätös julkaistiin Euroopan yhteisöjen virallisessa lehdessä(4). Komissio kehotti siinä kaikkia kiinnostuneita esittämään huomautuksensa. Komissiolle ei määräaikaan, 19 päivään tammikuuta 1998, mennessä ollut saapunut yhtään huomautusta. Eräs asianajotoimisto välitti komissiolle kirjeellä 14 päivältä huhtikuuta 1998 yrityksen kannan Riedel-de Haënin emoyhtiön, AlliedSignalin, nimissä.
Komissio pyysi kirjeessään 24 päivältä kesäkuuta 1998 Saksalta tietoja, jotta se voisi lopullisesti päättää, soveltuvatko tuet yhteismarkkinoille. Komissio teki selväksi, että tämä oli viimeinen tilaisuus antaa pyydetyt tiedot. Muuten komissio tekisi päätöksensä käytössään olevien tietojen perusteella.
Saksan viranomaisten ja Riedel-de Haënin edustajien kanssa Brysselissä 28 päivänä heinäkuuta 1998 pidetyn kokouksen jälkeen Saksa ja Riedel-de Haën vastasivat yhteisellä kirjeellä komissiolle 28 päivältä elokuuta 1998. Siinä otettiin huomioon myös Riedel-de Haënin kirjeessä 14 päivältä huhtikuuta 1998 esittämä kanta. Komissio on ottanut kannan huomioon. Seuraavassa tarkastelussa viittaukset Saksan kantaan tarkoittavat myös Riedel-de Haënin kantaa.
2. Tuet
Riedel-de Haën tuottaa vuosittain 1300 tonnia nestemäistä jätettä, joka sisältää halogenoituja hiilivety-yhdisteitä. Tähän asti jätteestä on huolehdittu erityisissä ongelmajätteiden polttolaitoksissa. Vuonna 1994 yritys alkoi rakentaa kierrätyslaitosta voidakseen ryhtyä huolehtimaan nestemäisestä jätteestä tuotantolaitostensa yhteydessä. Laitos ei ole vielä toiminnassa.
Saksa arvioi hankkeen kustannuksiksi ensin 21,4 miljoonaa Saksan markkaa (10,7 miljoonaa ecua), mutta korjasi arvionsa 28 päivänä elokuuta 1998 kirjeessään 20,6 miljoonaksi Saksan markaksi (10,3 miljoonaksi ecuksi). Tähän summaan sisältyy investointi-, suunnittelu- ja muut kustannukset sekä käyttökustannukset.
Yrityksen investointikustannukset on arvioitu 16,3 miljoonaksi Saksan markaksi (8,1 miljoonaksi ecuksi). Tästä summasta oli 24 päivään kesäkuuta 1998 mennessä investoitu 14,2 miljoonaa Saksan markkaa (7,1 miljoonaa ecua). Kustannusten jakautuminen ilmenee seuraavasta taulukosta: [...(5)(6)](7).
Suunnittelu- ja muiden kustannusten pitäisi olla 1,9 miljoonaa Saksan markkaa (0,9 miljoonaa ecua) ja koekäytön kustannusten 2,5 miljoonaa Saksan markkaa (1,2 miljoonaa ecua).
Tilintarkastusyritys on vahvistanut nämä luvut oikeiksi.
Riedel-de Haënille on myönnetty investointeja varten seuraavat tuet:
1) Niedersachsenin osavaltion talouselämän avustusrahastosta (Wirtschaftsförderungsfonds) kirjeellä 25 päivältä huhtikuuta 1994 myönnetty 4 miljoonan Saksan markan (2 miljoonan ecun) avustus, joka kuuluu hyväksyttyyn "Talous- ja ympäristö" -ohjelmaan.
2) Saksan valtion ympäristösäätiön (Deutsche Bundesstiftung Umwelt) kirjeellä 20 päivältä toukokuuta 1994 myöntämä 4 miljoonan Saksan markan (2 miljoonan ecun) avustus osana järjestelyä, jota komissio ei ollut vielä tuolloin hyväksynyt.
Saksan mukaan tähän mennessä oli maksettu 2,9 miljoonaa Saksan markkaa (1,4 miljoonaa ecua).
3. Saksan näkemys
Saksa esitti kirjeessään 28 päivältä elokuuta 1998 seuraavia näkemyksiä.
Saksan mukaan laitos palvelee yksinomaan ympäristönsuojelupäämääriä.
Lisäksi "Talous ja ympäristö" -ohjelma on komission hyväksymä ja se on todettu yhteismarkkinoille soveltuvaksi. Kirjeen liitteenä oli jäljennös tuosta ohjelmasta, komission hyväksyntä ohjelmalle ja Euroopan yhteisöjen virallisessa lehdessä julkaistu ilmoitus ohjelman hyväksymisestä.
Saksan käsityksen mukaan Saksan ympäristösäätiön avustus oli periaatteessa sopusoinnussa yhteisön suuntaviivojen kanssa.
Avustuksia voitaisiin Saksan mukaan pitää myös yhteisön puitteissa tutkimus- ja kehitystyöhön myönnettävälle valtiontuelle(8) tarkoitettuna tukena tutkimus- ja kehitystyöhön.
Saksa oli myös sitä mieltä, että komissio ei voisi määrätä palauttamaan tukia, koska yrityksen perusteltuihin odotuksiin oli vastattava.
Saksa esitti Riedel-de Haën AG:n ja Riedel-de Haën GmbH:n kaupparekisteriotteet, Riedel-de Haën AG:n vuosikertomuksen vuodelta 1997, luettelon käyttöomaisuuteen kuuluvista esineistä, erityisesti laitoksista, jotka tuottavat halogenoituja hiilivetyjä, sekä Seelzen tuotantolaitosten pohjapiirroksen.
Lisäksi Saksa esitti taulukon hankkeen kustannuksista sekä kustannusten jakautumisen eri näkökannoilta katsottuna. Tiedot oli tilintarkastusyritys vahvistanut oikeiksi. Mukana oli myös kustannusvertailu, jossa verrattiin silloisia jätteidenkäsittelykustannuksia niihin kustannuksiin, joita käsittely uudessa laitoksessa aiheuttaisi. Tilintarkastusyritys oli vahvistanut osan näiden laskelmien pohjana olevista kustannuksista.
Saksa selvitti myös poltto- ja kierrätyslaitosten toimintaperiaatteita sekä bromin vanhan ja uuden talteenottolaitoksen välisiä eroja. Lisäksi Saksa esitti Riedel-de Haënin toisen ympäristökertomuksen vuodelta 1995 ja asiantuntijalausunnon uuden laitoksen haitallisista päästöistä. Mukana oli myös Riedel-de Haënin esite bromia sisältävien jätteiden käsittelylaitoksen- ympäristöystävällisyydestä (Verwertungsanlage für bromhaltige Reststoffe - Prüfung der Umweltverträglichkeit).
Liitteenä oli vielä jäljennös Saksan l7:nnestä päästöiltä suojelua koskevasta asetuksesta (17. Bundes-Immissions-SchutzVerordnung, BimSchV)(9) ja teknisestä ohjeesta (TA) Luft 86.
Lisäksi Saksa toimitti jäljennökset neuvoston asetuksella (ETY) N:o 1973/92(10) perustettua Life-ohjelmaa koskevasta Riedel-de Haënin tukihakemuksesta, komission kieltävästä vastauksesta sekä Riedel-de Haënin vastauskirjeestä.
Lisäksi liitteenä oli jäljennökset Riedel-de Haënin hakemuksesta Niedersachsenin osavaltion talouselämän avustussäätiölle ja Saksan ympäristösäätiölle sekä niiden antamista vastauksista.
Myös ympäristövaikutusten arvioinnin tulokset ilmoitettiin.
4. Arviointi
4.1 Tuensaaja
Riedel-de Haën on Hoechst AG:n entinen tytäryhtiö, ja se on kuulunut 4 päivästä marraskuuta 1996 alkaen yhdysvaltalaiseen AlliedSignal Inc. -ryhmään Morristownissa New Jerseyssä.
Vuonna 1997 Riedel-de Haënilla oli keskimäärin 1256 työntekijää, sen liikevaihto oli 409,2 miljoonaa Saksan markkaa (204,6 miljoonaa ecua) ja taseen loppusumma 459,1 miljoonaa Saksan markkaa (229,5 miljoonaa ecua). Komission 3 päivänä huhtikuuta 1996 pienten ja keskisuurten yritysten määritelmästä antaman suosituksen(11) mukaan Riedel-de Haën on suuryritys.
Yritys sijaitsee Niedersachsenissa tukialueiden ulkopuolella.
Kyseessä on kemianteollisuuden yritys, joka toimii seuraavilla aloilla: epäorgaanisen kemian tuotteet, laboratoriokemikaalit, orgaanisen kemian tuotteet, tekniset säilöntäaineet, sähkökemian tuotteet, loistepigmentit, valokuvausvärit sekä farmaseuttiset ja lääkevalmisteet.
4.2 Tuet
Niedersachsenin osavaltion talouselämän avustusrahasto ja Saksan ympäristösäätiö ovat julkisia laitoksia, jotka rahoittavat valtion varoin tukitoimintansa, ja näin ollen myös tässä käsiteltävät avustukset.
Saksa asetti kirjeessä 28 päivältä elokuuta 1998 Saksan ympäristösäätiön julkisoikeudellisen aseman kyseenalaiseksi. Tämän vuoksi komissio tuo seuraavassa esiin vielä kerran tähän päätökseen vaikuttavat seikat: Säätiö on perustettu Saksan liittovaltion lailla(12). Sen 2,5 miljardin Saksan markan (1,2 miljardin ecun) pääoma on peräisin entisen valtionyrityksen, Salzgitter AG:n, yksityistämisestä. Säätiön tehtävänä on mainitun lain 2 §:n mukaan erityisesti pk-yritysten toteuttamien ympäristöhankkeiden taloudellinen tukeminen. Säätiön sääntöjen 5 artiklan 2 kohdan mukaan Saksan liittohallitus nimittää säätiön hallituksen, joka päättää muun muassa varojen jakamisesta. Säätiöllä ei ole yleispätevää, aina sovellettavaa menettelyä, jonka perusteella se myöntäisi avustuksia objektiivisten perusteiden perusteella, vaan on pikemminkin niin, että Saksa tekee päätökset hallituksen avulla harkintansa mukaan. Lain 3 §:n mukaan liittovaltion tilintarkastuslaitos tarkastaa säätiön kirjanpidon. Kun kaikki nämä seikat otetaan huomioon ja kun todetaan, että EY:n perustamissopimuksen 92 artiklan 1 kohdassa tarkoitetaan "jäsenvaltion myöntämää taikka valtion varoista muodossa tai toisessa myönnettyä tukea", komissio katsoo, että säätiön tukitoiminnassa on kyse EY:n perustamissopimuksen 92 artiklan I kohdassa tarkoitetusta valtiontuesta. Saksa onkin itse asiassa sittemmin antanut komissiolle tiedon säätiön muutetuista tukiohjeista EY:n perustamissopimuksen 93 artiklan 3 kohdan mukaisesti.
Riedel-de Haën kilpailee toimialoillaan muiden jäsenvaltioiden kemianteollisuuden yritysten kanssa. Yrityksen tuotteet päätyvät yhteisön sisäiseen kauppaan. Vuonna 1997 Riedel-de Haënin liikevaihdosta tuli ulkomaanmarkkinoilta 52 prosenttia, ja tästä 67 prosenttia Euroopasta. Avustusten ansiosta yrityksen investointikustannukset pienenevät huomattavasti, ja se saa näin etua suhteessa muissa maissa toimiviin kilpailijoihin, jotka eivät saa vastaavanlaista investointitukea, mikä voi vaikeuttaa niiden kilpailuasemaa.
Riedel-de Haën kilpailee mahdollisesti myös bromin talteenotossa muiden tällaisia laitoksia ylläpitävien yritysten kanssa. Erään Saksan esittämän lausunnon(13) mukaan Länsi-Euroopassa arvioidaan tarvittavan bromin talteenottolaitoksia vähintään kymmenen. Avustusten ansiosta Riedel-de Haën saa etua suhteessa muissa maissa toimiviin kilpailijoihin, jotka investoivat tällaiseen laitokseen, mutta eivät saa siihen tukea, mikä vaikeuttaa niiden kilpailuasemaa.
Molemmat avustukset ovat omiaan vääristämään jäsenvaltioiden välistä kilpailua, ja niissä on näin ollen kyse EY:n perustamissopimuksen 92 artiklan 1 kohdassa tarkoitetusta valtiontuesta.
4.3 Ilmoitusvelvollisuus
Niedersachsenin osavaltion talouselämän avustusrahaston avustus
Riedel-de Haën haki 1 päivänä joulukuuta 1993 Niedersachsenin osavaltion talouselämän avustusrahastolta taloudellista tukea. Rahasto myönsi kirjeellä 25 päivältä huhtikuuta 1994 "Talous ja ympäristö" -ohjelmasta 4 miljoonan Saksan markan (2 miljoonan ecun) avustuksen hankkeelle, jonka kustannukset ovat 21,4 miljoonaa Saksan markkaa (10,7 miljoonaa ecua). Investointi oli määrä toteuttaa 31 päivään joulukuuta 1996 mennessä. Saksan tietojen mukaan hankkeeseen oli kuitenkin tuohon päivään mennessä käytetty vain 8,2 miljoonaa Saksan markkaa (4,1 miljoonaa ecua), josta 6,5 miljoonaa Saksan markkaa (3,2 miljoonaa ecua) oli investointikustannuksia. Tukisopimuksen mukaan Riedel-de Haën ei näin ollen olisi voinut saada koko 4 miljoonan Saksan markan (2 miljoonan ecun) avustusta.
Komissio totesi päätöksessään EY:n perustamissopimuksen 93 artiklan 2 kohdan mukaisen menettelyn aloittamisesta, että Niedersachsenin osavaltion talouselämän avustusrahaston avustusta ei komission käsityksen mukaan ollut myönnetty komission 13 päivänä syyskuuta 1991 kaudeksi 1991-1994 hyväksymän "Talous ja ympäristö" -ohjelman mukaisesti. Tämän ohjelman puitteissa Niedersachsenin osavaltion talouselämän avustusrahastolla oli oikeus myöntää avustuksia ympäristöön liittyviin investointihankkeisiin. Painopisteenä olivat kehittämis- ja esittelyhankkeet, jotka tuovat "yleistä ekologista lisäarvoa". Ohjelman 2 kohdan mukaan tukikelpoisia ovat vain sellaiset menot, jotka ylittävät oleellisesti laissa säädetyt vaatimukset.
Komission pyynnöstä huolimatta Saksa ei ole selvittänyt, mikä osa investoinnista selvästi ylitti laissa säädetyt vaatimukset(14). Näin ollen ei ollut selvää, oliko osa hankkeesta ohjelman mukaan oikeutettu tukeen, ja jos oli, mikä osa. Niedersachsenin osavaltion talouselämän avustusrahasto ei siis selvästi ollut toiminut ohjelman 2 kohdan mukaisesti. Saksan valtuuskunta totesi lisäksi Brysselissä 28 päivänä heinäkuuta pidetyssä kokouksessa, että laissa säädettyjen vaatimusten ylittämiseksi ei tarvita mitään erityisinvestointeja.
Komissio ei näe Saksan kirjeen 28 päivältä elokuuta 1998 perusteella mitään syytä käsitellä ohjelmaa uudelleen ja viittaa jo tekemäänsä päätökseen. Uudesta käsittelystä olisi seurauksena vain tuon päätöksen vahvistaminen.
"Talous ja ympäristö" -ohjelma ei näin ollen voinut olla perustana Niedersachsenin osavaltion talouselämän avustusrahaston Riedel-de Haënille myöntämälle avustukselle. Avustusta on pidettävä erillisenä avustuksena, josta Saksan olisi pitänyt ilmoittaa EY:n perustamissopimuksen 93 artiklan 3 kohdan mukaisesti. Saksa ei kuitenkaan ole noudattanut ilmoitusvelvollisuutta. Näin ollen avustus on myönnetty laittomasti.
Saksan ympäristösäätiön avustus
Riedel-de Haën haki 10 päivänä syyskuuta 1992 Saksan ympäristösäätiöltä taloudellista tukea. Koska säätiö päätti tukea hakemusta 10 päivältä syyskuuta 1993, yritys on ilmeisesti muuttanut hakemustaan myöhemmin. Säätiö myönsi kirjeellä 20 päivältä toukokuuta 1994 4 miljoonan Saksan markan (2 miljoonan ecun) avustuksen.
Komissio totesi jo päätöksessään EY:n perustamissopimuksen 93 artiklan 2 artiklassa tarkoitetun menettelyn aloittamisesta, että avustus ei kuulu mihinkään hyväksyttyyn tukiohjelmaan. Saksa ei vastustanut tätä näkemystä. Tästä seuraa, että Saksa laiminlöi myös tämän tuen osalta EY:n perustamissopimuksen 93 artiklan 3 kohdassa tarkoitetun ilmoitusvelvollisuuden. Näin ollen avustus on myönnetty laittomasti.
Komissio huomauttaa myös, että säätiö asetti avustuksen myöntämiselle ehdon, jonka mukaan yrityksen on sijoitettava 15,7 miljoonaa Saksan markkaa (7,6 miljoonaa ecua) omia varoja hankkeen arvioitujen 19,7 miljoonan Saksan markan (9,8 miljoonan ecun) kokonaiskustannusten kattamiseen. Niedersachsenin talouselämän avustusrahaston avustus keventää yrityksen omaa rahoitustaakkaa siinä määrin, että tämän ehdon ei voida katsoa täyttyvän.
4.4 Poikkeukset
EY:n perustamissopimuksen 92 artiklan 1 kohdassa tarkoitetut tuet eivät sovellu yhteismarkkinoille. EY:n perustamissopimuksen 92 artiklan 2 ja 3 kohdassa on mainittu edellytykset, joilla tukea voidaan pitää yhteismarkkinoille soveltuvana.
Komissio on tutkinut, voidaanko näille 8 miljoonan Saksan markan (4 miljoonan ecun) avustuksille myöntää poikkeus yleisestä kiellosta jollakin näistä edellytyksistä.
EY:n perustamissopimuksen 92 artiklan 2 kohtaa ei voida soveltaa, koska ei ole kyse yksittäisille kuluttajille myönnettävästä sosiaalisesta tuesta, ei tuesta luonnonmullistusten aiheuttaman vahingon korvaamiseksi eikä tuesta sellaisten Saksan alueiden taloudelle, joihin Saksan jako on vaikuttanut.
EY:n perustamissopimuksen 92 artiklan 3 kohdan a alakohtaa ja EY:n perustamissopimuksen 92 artiklan 3 kohdan c alakohtaa ei voida soveltaa, koska yritys ei sijaitse tukialueella.
EY:n perustamissopimuksen 92 artiklan 3 kohdan b alakohtaa ei myöskään voida soveltaa, koska hanketta ei komission mielestä voida pitää Euroopan yhteistä etua koskevana eikä sen avulla pyritä poistamaan jäsenvaltion talouden vakavaa häiriötä.
Kysymykseen ei tule myöskään EY:n perustamissopimuksen 92 artiklan 3 kohdan d alakohta, koska tuella ei edistetä kulttuuria eikä kulttuuriperinnön säilyttämistä.
Kysymykseen voi tulla ainoastaan EY:n perustamissopimuksen 92 artiklan 3 kohdan c alakohdan alkuosa, jonka mukaan tietyn taloudellisen toiminnan kehityksen edistämiseen myönnetylle tuelle voidaan myöntää poikkeus, jos tuki ei muuta kaupankäynnin edellytyksiä yhteisen edun kanssa ristiriitaisella tavalla.
4.5 Yhteisön suuntaviivojen mukaisuus
Saksan tietojen mukaan avustukset myönnettiin ympäristönsuojelutukena investointien käynnistämiseksi. Yhteisön suuntaviivoissa on säädetty, millä edellytyksillä investointeihin tarkoitettua ympäristönsuojelutukea voidaan pitää yhteismarkkinoille soveltuvana.
Silloiset yhteisön suuntaviivat julkaistiin 10 päivänä maaliskuuta 1994. Koska molemmat avustukset myönnettiin tämän ajankohdan jälkeen, eli 25 päivänä huhtikuuta 1994 ja 20 päivänä toukokuuta 1994, komissio on käsitellyt niitä tuolloin voimassa olleiden yhteisön suuntaviivojen perusteella.
Saksan tietojen mukaan laitoksesta ei ole hyötyä tuotannon vaan ainoastaan ympäristönsuojelun kannalta. Yritys ei Saksan mukaan ole myöskään velvollinen rakentamaan kierrätyslaitosta. Näin ollen Saksa oli päätellyt, että ympäristönsuojelutukea voidaan myöntää hankkeen kokonaiskustannuksiin, toisin sanoen investointikustannuksiin, suunnittelu- ja muut kustannukset mukaan luettuina.
Komissio ei voi yhtyä Saksan näkemykseen. Komission käsityksen mukaan uudesta laitoksesta on tuotannolle huomattavaa hyötyä. Riedel-de Haënin tuotannossa syntyy haitallisia nestemäisiä jätteitä, joista yritys on velvollinen huolehtimaan. Jätteistä huolehtimista voidaan näin ollen pitää osana tuotantoprosessia. Uusi laitos mahdollistaa jätteistä huolehtimisen tuotantolaitosten yhteydessä, ja sen vuoksi se on osa tuotantoprosessia. Lisäksi bromin talteenottolaitoksessa, joka on oleellinen osa kierrätyslaitosta, otetaan talteen tonneittain aineita, jotka voidaan välittömästi palauttaa tuotantoon.
Yhteisön suuntaviivojen 3.2.1 kohdan mukaan ympäristönsuojelutukea voidaan myöntää tontteihin, rakennuksiin, laitoksiin ja laitteisiin. Näin ollen kyseeseen tulevat ainoastaan 16,3 miljoonan Saksan markan (8,1 miljoonan ecun) investointikustannukset, jos nekään, mutta eivät suunnittelu- ja muut kustannukset eivätkä koekäytön kustannukset. Suuntaviivojen 3.2.1 kohdassa tehdään myös yksiselitteisesti selväksi, että tukikelpoisia ovat ainoastaan ympäristötavoitteiden saavuttamiseen tarvittavat investoinnit ja että yleiset investointikustannukset, joita ei voida lukea ympäristönsuojeluun kuuluviksi, eivät tule kysymykseen. Saksan olisi näin ollen pitänyt osoittaa, mikä osa investointikustannuksista johtuu ympäristönsuojelutoimenpiteistä.
Nämä periaatteet huomioon ottaen komissio katsoo, että seuraavat investoinnit ympäristönsuojelutoimenpiteisiin voivat olla tukikelpoisia:
1) investoinnit, jotka helpottavat yrityksen mukautumista uusiin sitoviin standardeihin tai kannustavat yritystä täyttämään standardit nopeammin
2) investoinnit sellaisen toiminnan tukemiseen, joka alentaa päästöjä selvästi enemmän kuin sitovat standardit edellyttävät
3) investoinnit, joita toteutetaan sopimuksiin perustuen, vaikka sitovia standardeja ei ole, ja joita toteuttaessaan yritykset tekevät enemmän ympäristön pilaantumisen vähentämiseksi säädösten siihen velvoittamatta tai ennen niiden voimaantuloa.
Investointituet, joiden avulla helpotetaan mukautumista uusiin sitoviin standardeihin
Tästä investointitukien ryhmästä todetaan yhteisön suuntaviivojen 3.2.3.A kohdassa, että investoinnit uusiin laitoksiin, joiden avulla mukaudutaan uusiin standardeihin, on "saastuttaja maksaa" -periaatteen mukaisesti yleensä toteutettava ilman tukea.
Komissio muistuttaa, että kierrätyslaitoksessa on kyse uudesta investoinnista eikä nykyisen laitoksen korvaamisesta uudella. Riedel-de Haënilla tosin oli aikaisemmin ollut käytössään bromin talteenottolaitos. Saksan tietojen mukaan laitoksen toiminta lopetettiin jo 1985 ja uusi kierrätyslaitokseen sisältyvä talteenottolaitos poikkeaa teknisesti vanhasta huomattavasti. Näin ollen komissio ei katso uuden laitoksen korvaavan vanhaa.
Kierrätyslaitos kokonaisuudessaan on ilman muuta yhteisön suuntaviivoissa tarkoitettu uusi laitos. Tukea ei siis voida myöntää investointeihin, joiden avulla mukaudutaan uusiin sitoviin standardeihin, koska se olisi ristiriidassa "Saastuttaja maksaa" -periaatteen kanssa.
Investointituet yrityksille, jotka ylittävät selvästi sitovien standardien vaatimukset
Saksan mukaan tuella kannustetaan ylittämään sitovat standardit. Komissio kuitenkin päätteli Saksan 28 päivänä elokuuta 1998 esittämän lausunnon perusteella, että Saksa aikoi myöntää avustukset vain osittain tähän tarkoitukseen.
Tällaisten hankkeiden yleisistä päästörajoista säädetään Saksan 17. asetuksessa polttolaitosten päästöistä. Asetuksen mukaan osavaltioiden viranomaiset päättävät kunkin yksittäisen hankkeen ympäristöstandardeista ottaen huomioon hankkeen ominaispiirteet. Käsiteltävässä tapauksessa Hannoverin osavaltiohallitus esitti sitovat standardit 15 päivänä maaliskuuta 1991 alustavassa päätöksessä ja vahvisti ne 11 päivänä elokuuta 1996 hyväksymispäätöksessä.
Hannoverin osavaltiohallituksen päätöksessään asettamat vaatimukset ylittävät polttolaitosasetuksen vaatimukset. Päätöksessä päästörajat esitetään puolen tunnin keskiarvoina, kun taas 17. polttolaitosasetuksessa pelkästään vuorokausikeskiarvoina. Tämän perusteella Saksa katsoo, että yritys ylittää velvoittavat vaatimukset.
Komissio ei yhdy tähän näkemykseen. Koska yrityksen on päätöksen nojalla noudatettava siinä säädettyjä raja-arvoja, niitä on yksiselitteisesti pidettävä sitovina standardeina. Tukea voidaan myöntää ainoastaan sille investoinnin osalle, joka ylittää päätöksessä säädetyt sitovat standardit.
Komissio pyysi Saksaa ilmoittamaan, liittyikö lisäkustannuksiin päästöjen selvä väheneminen alle säädettyjen raja-arvojen, ja jos liittyi, mikä oli suuruusluokka. Saksa ei kuitenkaan ole ilmoittanut, mikä osa investoinnista ylitti päätöksessä säädetyt tai 17. polttolaitosasetuksessa säädetyt sitovat ympäristöstandardit. Brysselissä 28 päivänä heinäkuuta 1998 pidetyssä kokouksessa Saksan valtuuskunta päinvastoin vahvisti, että päätöksessä säädettyjen, polttolaitosasetuksen standardit ylittävien raja-arvojen noudattaminen ei edellytä erityisiä investointeja.
Koska Saksa ei ole näyttänyt toteen tukikelpoisia investointikustannuksia, komissio ei voi pitää näitä avustuksia investointitukena sitovat standardit ylittäville yrityksille.
Investointituet velvoittavien ympäristöstandardien puuttuessa
Saksa on kirjeessään 28 päivältä elokuuta 1998 todennut, että ympäristönsuojeluun on myönnetty tukea sellaisilla aloilla, joilla ei ole sitovia standardeja.
Saksa kertoi, että Riedel-de Haën on tähän mennessä huolehtinut jätteistään ongelmajätteiden polttolaitoksissa. Polttamiseen verrattuna jätteiden hyötykäytöstä aiheutuisi huomattavasti vähemmän savukaasuja ja kiinteää jätettä. 17. polttolaitosasetuksessa asetetaan kynnysarvot ainoastaan vaarallisten päästöjen pitoisuuksille, ei niiden määrille. Näin ollen investointi johtaisi ympäristön kuormittumisen huomattavaan vähenemiseen alalla, jolla ei ole sitovia standardeja.
Yhteisön suuntaviivojen 3.2.3.C kohdan mukaan yrityksille voidaan aloilla, joilla ei ole yrityksiä sitovia ympäristöstandardeja tai muita oikeudellisia velvoitteita suojella ympäristöä, myöntää tukea investointeihin, joilla pyritään parantamaan huomattavasti ympäristönsuojelua tai nostamaan ympäristönsuojelutoimenpiteet sellaisiin jäsenvaltioihin sijoittautuneiden yritysten tasolle, joissa on sitovia standardeja. Tukea voidaan myöntää samoin suhteellisuuteen perustuvin edellytyksin kuin ylitettäessä nykyiset standardit, kuten yhteisön suuntaviivojen 3.2.3.B kohdassa todetaan.
Yhteisön suuntaviivojen 3.2.3.B kohdan mukaan tähän tarkoitukseen myönnettävien tukien suuruus on suhteutettava saavutettuun ympäristön tilan parantumiseen ja tarvittaviin investointeihin. Näin ollen tukea ei voida myöntää, jos ympäristöasiat eivät parane verrattuna laitokseen, joka perustettaisiin joka tapauksessa, tai jos investointi tehdään kaupallisin perustein eikä sen vuoksi, että ympäristön tila kohenisi.
Toisin sanoen yhteisön suuntaviivojen kohdan tarkoituksena on antaa hyväksyntä valtiontuelle, jonka avulla yritys saadaan tekemään lisäinvestointeja ympäristöä koskevien tavoitteidensa saavuttamiseksi. Sekä positiivisia taloudellisia kannustimia, kuten avustuksia, että negatiivisia kannustimia, kuten veroja ja maksuja, pidetään tähän tarkoitukseen sopivina (yhteisön suuntaviivojen 1.2 kohta). Alan investointikannustimien lopullinen päämäärä on ympäristön tilan asteittainen koheneminen (yhteisön suuntaviivojen 1.5.1 kohta). Yhteisön suuntaviivojen mukaista ei ole myöntää valtiontukea sellaisen yleisen investoinnin yhteydessä, jonka yritys joka tapauksessa toteuttaisi taloudellisista syistä. Yhteisön suuntaviivojen 3.2.1 kohdassa todetaan, että tukikelpoisten kustannusten on liityttävä tiiviisti lisäinvestointeihin, joita tarvitaan ympäristötavoitteiden saavuttamiseen.
Komissio päättelee yhteisön suuntaviivojen 3.2.3.C kohdassa esitettyjen tavoitteiden perusteella, että uuden laitoksen ympäristötuen hyväksyttävyyden arvioinnissa vertailukohtana ei voi olla yrityksen jo olemassa oleva toiminta, joka ei vastaa uuden laitoksen toimintaa eikä ole siihen verrattavissa. Vertailukohtana ei voi myöskään olla yrityksen vähemmän ympäristöystävällinen, mutta silti laillinen, toiminta. Tällainen menettely olisi vastoin yhteisön suuntaviivojen tavoitteita. Sen sijaan laitoksen ympäristövaikutuksia on verrattava vastaavaan laitokseen, jonka yritys taloudellisin perustein todennäköisesti joka tapauksessa perustaisi.
Näiden periaatteiden pohjalta komissio katsoo, että kierrätyslaitoksessa käsittelyn vertaaminen polttolaitokseen on perusteltavissa vain, jos yritys investoi laitokseen ympäristösyistä eikä taloudellisista syistä. Vain sillä edellytyksellä on mahdollista esittää, että tuki oli tarkoitettu ympäristönsuojelun kannustimeksi eikä yleiseksi investointien kannustimeksi. Komission käsityksen mukaan on kuitenkin riittävästi todisteita siitä, että tämän investoinnin tavoitteet asetettiin taloudellisin perustein.
Kuten jo mainittiin, yritys on velvollinen huolehtimaan haitallisia aineita sisältävästä nestemäisestä jätteestä. Saksan tietojen mukaan nestemäinen jäte on poltettava, koska loppusijoittaminen ei ole mahdollista. Jäte voidaan polttaa tavallisissa ongelmajätelaitoksissa. Korkean bromipitoisuutensa vuoksi jätteitä voidaan kuitenkin polttaa ainoastaan muiden jätteiden kanssa pieninä määrinä.
On täysin mahdollista, että tulevaisuudessa polttolaitokset kieltäytyvät huolehtimasta tällaisesta jätteestä ympäristösyistä ja sen vuoksi, että runsaasti bromia sisältävä jäte kuluttaa laitoksia huomattavasti. Näin ollen voidaan olettaa, että runsaasti bromia sisältävän jätteen huoltokustannukset nousevat lähitulevaisuudessa huomattavasti. Uuden laitoksen ansiosta yritys ei olisi riippuvainen ongelmajätelaitosten hintapolitiikasta, vaan voisi välttää riippuvuuden huolehtimalla nestemäisestä jätteestä itse.
Laitoksen ansiosta Riedel-de Haënin olisi mahdollista kierrättää vuosittain huomattavia määriä aineita, jotka palautetaan välittömästi takaisin tuotantoprosessiin, esimerkiksi 330 tonnia bromia, 440 tonnia kaliumkloridia ja 160 tonnia kaliumfluoridia. Tällä tavoin yritys voisi alentaa tuotantokustannuksiaan huomattavasti.
Yritys säästyy myös kustannuksilta, joita aiheutuu nestemäisen jätteen kuljettamisesta yrityksen tuotantolaitoksista ongelmajätelaitoksiin. Saksan mukaan kyse on huomattavista kustannuksista.
Komissio ei voi yhtyä Saksan näkemykseen, jonka mukaan laitosta voi pitää ympäristöystävällisenä sen vuoksi, että jätteiden hävittäminen ongelmajätelaitoksissa olisi halvempaa kuin kierrättäminen erityislaitoksissa. Saksa on esittänyt komissiolle vain epätarkan laskelman, jonka mukaan vuodessa syntyisi [...]* lisäkustannuksia. Laskelman vakuuttavuutta ja paikkansapitävyyttä ei ole kuitenkaan osoitettu eikä tilintarkastusyritys, joka todisti vuosien 1996 ja 1997 jätehuoltokustannukset oikeiksi, ole sitä vahvistanut.
Riedel-de Haën olisi ainoa saksalaisyritys, jolla on bromin talteenottolaitos. Saksalta saadun raportin mukaan yritys voisi huolehtia keskisuurten yritysten jätteistä. Raportin mukaan hankkeen toteuttaminen kiinnostaa suuresti monia tällaisia yrityksiä. Uusi laitos on suunniteltu niin, että siinä voidaan käsitellä [...]* tonnia jätettä vuodessa. Saksa on osoittanut, että vuosina 1996 ja 1997 voitiin käsitellä vain noin [...]* tonnia nestemäistä jätettä. Yrityksen olisi siis mahdollista alkaa toimia uudella toimialalla sekä saada lisätuloja ja suurtuotannon etuja.
Tämän perusteella on selvää, että Riedel-de Haën on investoinut kierrätyslaitokseen taloudellisista eikä ympäristösyistä. Tällaisen laitoksen ympäristökuormituksen vertaaminen polttolaitoksen ympäristökuormitukseen on näin ollen perusteetonta.
Esitetyn perusteella komission on selvitettävä, aikooko Riedel-de Haën investoida ympäristösyistä kierrätyslaitokseen, joka vaatii lisäinvestointeja, kun laitoksen ympäristövaikutukset huomioon ottaen on otaksuttava, että Riedel-de Haën olisi joka tapauksessa toteuttanut laitoksen taloudellisista syistä.
Saksan esittämän asiantuntijalausunnon mukaan savukaasun ja kiinteän jätteen määrän väheneminen johtuu siitä, että polttamisen yhteydessä kuivan kaasun happipitoisuus on 11 tilavuusprosenttia, kun taas kierrätyslaitoksessa happipitoisuus on yleensä vain 3 tilavuusprosenttia. Riedel-de Haënin laitoksessa happipitoisuus on 3 tilavuusprosenttia. Laitoksen savukaasumäärä on näin ollen sille ominainen eikä siis parempi kuin muissa vastaavissa laitoksissa.
Komissio muistuttaa, että se on pyytänyt Saksaa ilmoittamaan kustannukset, joita ympäristön tilan huomattava parantaminen on vaatinut alalla, jolla ei ole sitovia standardeja. Saksa ei ole kuitenkaan osoittanut, että kierrätyslaitosinvestoinneissa olisi investoitu pelkästään tai pääasiassa ympäristönsuojelua palveleviin laitoksiin.
Koska Saksa ei ole osoittanut tukikelpoisia investointikustannuksia, komissio ei voi pitää näitä avustuksia ympäristönsuojeluun suunnattuina investointitukina alalla, jolla lainsäädännöllisiä vaatimuksia ei ole.
Toimintatuki
Yhteisön suuntaviivojen 3.4 kohdan ja jo pitkään noudattamansa linjan mukaan komissio ei yleensä hyväksy toimintatukia, joiden avulla yritykset voisivat vähentää kustannuksia, joita niille aiheutuu ympäristöä kuormittavasta ja pilaavasta toiminnasta. Komissio voi yhteisön suuntaviivojen nojalla kuitenkin poiketa tästä periaatteesta tietyin tarkkaan määritellyin edellytyksin. Kyse on jätteidenkäsittelystä. Yrityksiä ja kuluttajia hyödyttävästä jätteiden lajittelusta, kierrätyksestä ja talteenotosta aiheutuvien lisäkustannusten julkinen rahoitus voi sisältää valtiontukea. Yhteisön suuntaviivojen 1.5.3 kohdan mukaan osittain valtion omistamat laitokset, jotka laskuttavat palveluiltaan kuluttajia, voivat ylläpitää tällaisia laitoksia. Kaikki tapaukseen liittyvät seikat ja noudatettavan menettelyn huomioon ottaen komissio katsoo käytettävissä olevien tietojen ja edellä esitetyn tarkastelun perusteella, että tämän menettelyn kohteena olevia tukia ei voida myöntää yhteisön suuntaviivojen 3.4 kohdan nojalla.
4.6 Muita huomioita
Riedel-de Haën haki komissiolta tukea Life-ohjelmasta kirjeellä 19 päivältä maaliskuuta 1993. Saksan mukaan komissio ei rahoittanut hanketta varojen puutteen takia. Yritys kuitenkin katsoi, että komissio oli todennut hankkeen innovatiivisuuden.
Komissio ei kuitenkaan ole missään tapauksessa todennut hankkeen olevan innovatiivinen, minkä vuoksi se hylkäsi hakemuksen kirjeellä 30 päivältä heinäkuuta 1996, jossa se kuitenkin mainitsi, että muutettuna hankkeen voisi olla mahdollista saada yhteisön tukea seuraavana vuonna.
Saksa on myös sitä mieltä, että tuille voitaisiin myöntää poikkeus T& K-tukena. Komissio ei näe siihen mitään perusteita. Komissio viittaa Riedel-de Haënin julkaisemaan esitteeseen "Verwertungsanlage für bromhaltige Reststoffe - Prüfung der Umweltverträglichkeit", jonka mukaan amerikkalainen insinööriyritys on kehittänyt vastaavan tekniikan jo ennen vuotta 1989. Valtiontukea myönnettiin kuitenkin 25 päivänä huhtikuuta ja 20 päivänä toukokuuta 1994. Saksa ei ole esittänyt mitään sellaisia kustannuksia, jotka voitaisiin ottaa huomioon edellä mainituissa yhteisön suuntaviivoissa tarkoitettuina tukikelpoisena tutkimus- ja kehittämiskustannuksina.
5. Päätelmät
Kumpikaan tuki ei selvästikään ole sopusoinnussa voimassa olevien ympäristönsuojeluun myönnettävää valtiontukea koskevien yhteisön suuntaviivojen kanssa, eivätkä ne ympäristönsuojelukriteerin mukaan myöskään sovellu yhteismarkkinoille.
Hanketta on pidettävä tavallisena investointihankkeena. Riedel-de Haën on lakialueen ulkopuolelle sijoittautunut suuryritys. Sellaiselle yritykselle myönnettyyn investointitukeen ei kuitenkaan voida EY:n perustamissopimuksen 93 artiklan 3 kohdan c alakohdan mukaan myöntää poikkeusta.
Nämä tuet, joihin ei voida soveltaa mitään poikkeuksista, muuttavat kaupankäynnin edellytyksiä yhteisen edun kanssa ristiriitaisella tavalla. Lisäksi ne antavat Riedel-de Haënille perusteetonta markkinaetua kilpailijoihin nähden, jotka eivät saa tukea.
Tuet eivät sovellu yhteismarkkinoille, koska ne on myönnetty EY:n perustamissopimuksen 93 artiklan 3 kohdan vastaisesti eikä niihin voida soveltaa mitään EY:n perustamissopimuksen 92 artiklan 2 tai 3 kohdan poikkeusta.
Tuet on näin ollen lopetettava ja maksettava takaisin, kuten Euroopan yhteisöjen tuomioistuin on 14 päivänä helmikuuta 1990 asiasta C-301/87 antamassaan tuomionsa määrännyt(15). Tuen aiheuttama kilpailun vääristyminen on korjattava maksamalla tuki takaisin riippumatta mahdollisista konsernin sisäisistä rakenneuudistuksista. Jos Riedel-de Haën AG:n tai sen oikeudellisen seuraajan ei jostain syystä ole mahdollista maksaa tukea takaisin, se peritään takaisin siltä konsernin yritykseltä, joka jatkaa Riedel-de Haën AG:n liiketoimintaa ja/tai hyödyntää sen tuella hankkimaa tuotanto-omaisuutta, toisin sanoen Riedel-de Haën GmbH:lta.
Tuki maksetaan takaisin Saksan lainsäädännön menettelyjen ja sääntöjen, erityisesti valtion saamisista perittävää korkoa koskevien sääntöjen, mukaan. Korkoa lasketaan siitä lähtien, kun laittomasti myönnetyt tuet on maksettu. Tämä toimenpide on tarpeen, jotta voitaisiin palauttaa lähtötilanne poistamalla kaikki taloudelliset edut, joita tuensaajayritys on perusteettoman tuen maksamisesta saakka saanut,
ON TEHNYT TÄMÄN PÄÄTÖKSEN:
1 artikla
Niedersachsenin osavaltion talouselämän avustusrahaston 4 miljoonan Saksan markan avustus ja ympäristönsuojelusäätiön 4 miljoonan Saksan markan avustus on myönnetty yritykselle Riedel-de Haën AG:lle, Seelze, laittomasti, eivätkä ne sovellu yhteismarkkinoille.
2 artikla
Saksan on toteutettava tarvittavat toimenpiteet 1 artiklassa mainittujen tukien perimiseksi takaisin Riedel-de Haën AG:ltä tai sen oikeudelliselta seuraajalta. Jos se ei ole mahdollista, Saksan on toteutettava tarvittavat toimenpiteet 1 artiklassa mainittujen tukien vaatimiseksi takaisin Riedel-de Haën GmbH:lta.
Tuki on maksettava takaisin Saksan oikeuden menettelyjen ja sääntöjen mukaisesti. Takaisin maksettavalle summalle lasketaan korkoa tuen myöntämisajankohdasta sen takaisinmaksuun. Koron laskemisessa käytetään aluetukien avustusekvivalentin laskemisessa käytettävää viitekorkoa.
3 artikla
Saksan on ilmoitettava komissiolle kahden kuukauden kuluessa tämän päätöksen tiedoksiantamisesta sen noudattamiseksi toteuttamansa toimenpiteet.
4 artikla
Tämä päätös on osoitettu Saksan liittotasavallalle.
Tehty Brysselissä 22 päivänä joulukuuta 1998.