RÅDETS DIREKTIV 2009/55/EF
af 25. maj 2009
om afgiftsfritagelse ved privatpersoners endelige indførsel af personlige ejendele fra en medlemsstat
(kodificeret udgave)
RÅDET FOR DEN EUROPÆISKE UNION HAR -
under henvisning til traktaten om oprettelse af Det Europæiske Fællesskab, særlig artikel 93,
under henvisning til forslag fra Kommissionen,
under henvisning til udtalelse fra Europa-Parlamentet (1),
under henvisning til udtalelse fra Det Europæiske Økonomiske og Sociale Udvalg (2), og
ud fra følgende betragtninger:
(1)
Rådets direktiv 83/183/EØF af 28. marts 1983 om afgiftsfritagelse ved privatpersoners endelige indførsel af personlige ejendele fra en medlemsstat (3) er blevet ændret væsentligt ved flere lejligheder (4). Direktivet bør af klarheds- og rationaliseringshensyn kodificeres.
(2)
For at befolkningerne i medlemsstaterne kan blive mere bevidste om Det Europæiske Fællesskabs arbejde, synes det belejligt til fordel for privatpersoner at fastholde bestræbelserne på inden for Fællesskabet at sikre vilkårene for det indre marked.
(3)
På grund af de afgiftsmæssige hindringer ved privatpersoners indførsel i en medlemsstat af personlige ejendele, der befinder sig i en anden medlemsstat, besværliggøres ikke mindst den frie bevægelighed for personer i Fællesskabet. Det er derfor vigtigt i videst muligt omfang at fjerne sådanne hindringer med indførelse af afgiftsfritagelse.
(4)
Afgiftsfritagelse kan kun indrømmes ved indførsel af ejendele, som ikke har nogen kommerciel eller spekulationsmæssig karakter, og der bør derfor fastsættes begrænsninger og betingelser for anvendelsen af denne afgiftsfritagelse.
(5)
På grund af de harmoniseringsbestemmelser, der er vedtaget om punktafgifter og merværdiafgift, har bestemmelserne om afgiftsfritagelser ved indførsel mistet deres relevans på disse områder.
(6)
Nærværende direktiv bør ikke berøre medlemsstaternes forpligtelser med hensyn til de i bilag I, del B, angivne frister for gennemførelse i national ret af direktiverne -
UDSTEDT FØLGENDE DIREKTIV:
KAPITEL I
ALMINDELIGE BESTEMMELSER
Artikel 1
Anvendelsesområde
1. Medlemsstaterne indrømmer på de betingelser og i de tilfælde, der er anført nedenfor, fritagelse for de forbrugsafgifter, der normalt opkræves ved privatpersoners endelige indførsel af personlige ejendele fra en anden medlemsstat.
2. Dette direktiv omfatter ikke:
a)
merværdiafgift
b)
punktafgifter
c)
særlige og/eller periodiske skatter og afgifter vedrørende brugen af de i stk. 1 nævnte ejendele inden for landets grænser, såsom for eksempel afgifter, der opkræves ved registrering af motorkøretøjer, vejafgifter og fjernsynsafgifter.
Artikel 2
Betingelser vedrørende ejendele
1. Ved »personlige ejendele« forstås i dette direktiv ejendele til de pågældendes personlige brug eller til brug i deres husholdning. Disse ejendele må hverken efter deres beskaffenhed eller mængde give anledning til formodning om, at indførslen sker i erhvervsmæssigt øjemed, og de må ikke være bestemt til økonomisk virksomhed i henhold til artikel 9, stk. 1, og artikel 10-13 i Rådets direktiv 2006/112/EF af 28. november 2006 om det fælles merværdiafgiftssystem (5). Som personlige ejendele anses dog også værktøj, udstyr og instrumenter, der er nødvendige for udøvelsen af den pågældendes erhverv.
2. Afgiftsfritagelse i henhold til artikel 1 indrømmes for personlige ejendele, der
a)
er erhvervet i overensstemmelse med de almindelige beskatningsregler, som gælder for en medlemsstats hjemmemarked, og for hvilke der i forbindelse med udførsel fra oprindelsesmedlemsstaten ikke indrømmes nogen fritagelse for eller godtgørelse af forbrugsafgifter. Med henblik på dette direktiv anses ejendele, der er erhvervet på betingelserne i artikel 151 i direktiv 2006/112/EF, dog med undtagelse af artikel 151, stk. 1, første afsnit, litra e), for at opfylde disse betingelser
b)
rent faktisk har været benyttet af den pågældende inden overflytning af bopælen eller oprettelse af en sekundær bopæl. Medlemsstaterne kan kræve, at motorkøretøjer (herunder påhængsvogne hertil), campingvogne, mobile homes, lystfartøjer og privatfly har været benyttet af den pågældende i mindst seks måneder inden overflytningen af bopælen.
For de i litra a), andet punktum, omhandlede ejendele kan medlemsstaterne:
i)
for så vidt angår motorkøretøjer (herunder påhængsvogne hertil), campingvogne, mobile homes, lystfartøjer og privatfly kræve, at de har været benyttet af den pågældende i mindst tolv måneder inden overflytning af bopælen
ii)
for så vidt angår andre ejendele kræve, at de har været benyttet i mindst seks måneder inden overflytning af bopælen.
3. De kompetente myndigheder kræver bevis for, at de i stk. 2 anførte betingelser er opfyldt for så vidt angår motorkøretøjer (herunder påhængsvogne hertil), campingvogne, mobile homes, lystfartøjer og privatfly. Med hensyn til andre ejendele kræver de kun et sådant bevis, hvis der foreligger alvorlig mistanke om svig.
Artikel 3
Indførselsbetingelser
Indførsel af ejendelene kan ske ad en eller flere gange inden for de frister, der er fastsat i henholdsvis artikel 7-10.
Artikel 4
Forpligtelser efter indførslen
De indførte motorkøretøjer (herunder påhængsvogne hertil), campingvogne, mobile homes, lystfartøjer og privatfly må i 12 måneder efter den afgiftsfri indførsel ikke overdrages, udlejes eller udlånes, undtagen i behørigt begrundede tilfælde, der godkendes af de kompetente myndigheder i indførselsmedlemsstaten.
Artikel 5
Særlige betingelser for visse ejendele
Afgiftsfritagelse ved indførsel af rideheste, motorkøretøjer (herunder påhængsvogne hertil), campingvogne, mobile homes, lystfartøjer og privatfly indrømmes kun, hvis privatpersonen overflytter sit sædvanlige opholdssted til indførselsmedlemsstaten.
Artikel 6
Almindelige regler for fastlæggelse af bopæl
1. Med henblik på dette direktiv forstås ved »sædvanligt opholdssted« det sted, hvor en person sædvanligvis opholder sig, det vil sige mindst 185 dage pr. kalenderår, på grund af et privat og erhvervsmæssigt tilhørsforhold eller - hvis der er tale om en person uden erhvervsmæssigt tilhørsforhold - på grund af et privat tilhørsforhold hidrørende fra snævre bånd mellem den pågældende og det sted, hvor vedkommende bor.
En person, som ikke har erhvervsmæssigt og privat tilhørsforhold til samme sted, og som derfor er nødsaget til skiftevis at tage ophold på forskellige steder i to eller flere medlemsstater, anses dog for at have sædvanligt opholdssted på stedet for det private tilhørsforhold på betingelse af, at den pågældende regelmæssigt vender tilbage hertil. Sidstnævnte betingelse kræves ikke opfyldt, når den pågældende opholder sig i en medlemsstat med henblik på udførelse af en arbejdsopgave af bestemt varighed. At følge undervisningen på et universitet eller en skole medfører ikke overflytning af det sædvanlige opholdssted.
2. Privatpersoner fører bevis for deres sædvanlige opholdssted ved ethvert egnet middel, navnlig identitetskort eller ethvert andet gyldigt dokument.
3. I tilfælde hvor de kompetente myndigheder i indførselsmedlemsstaten nærer tvivl om gyldigheden af den erklæring om sædvanligt opholdssted, der er afgivet på grundlag af de i stk. 2 anførte bevismidler, eller med henblik på visse specifikke kontrolforanstaltninger, kan de pågældende myndigheder kræve yderligere oplysninger eller beviser.
KAPITEL II
INDFØRSEL AF PERSONLIGE EJENDELE VED OVERFLYTNING AF DET SÆDVANLIGE OPHOLDSSTED
Artikel 7
1. Der indrømmes afgiftsfritagelse i henhold til artikel 1 på de i artikel 2-5 fastsatte betingelser ved privatpersoners indførsel af personlige ejendele i forbindelse med overflytning af det sædvanlige opholdssted.
Med forbehold af de bestemmelser, der eventuelt finder anvendelse vedrørende fællesskabsforsendelse, indrømmes afgiftsfritagelsen mod udarbejdelse af en liste over de pågældende ejendele, udfærdiget på ustemplet papir og, hvis staten kræver det, ledsaget af en erklæring, hvis model og indhold er fastlagt i overensstemmelse med fremgangsmåden i artikel 248a, stk. 2, i Rådets forordning (EØF) nr. 2913/92 af 12. oktober 1992 om indførelse af en EF-toldkodeks (6). Der kan ikke kræves værdiangivelse på listen over ejendele.
2. Sidste indførsel skal finde sted senest tolv måneder efter overflytningen af det sædvanlige opholdssted. Såfremt indførslen af ejendele i henhold til artikel 3 sker ad flere gange inden for nævnte frist, kan medlemsstaterne kun ved den første indførsel kræve forelagt en samlet liste, hvortil der ligeledes kan henvises i forbindelse med de efterfølgende flytninger gennem et andet toldsted. Denne samlede liste kan suppleres efter overenskomst med de kompetente myndigheder i indførselsmedlemsstaten.
KAPITEL III
INDFØRSEL AF PERSONLIGE EJENDELE VED MØBLERING AF EN SEKUNDÆR BOPÆL ELLER VED OPGIVELSE AF EN SÅDAN
Artikel 8
1. Der indrømmes afgiftsfritagelse i henhold til artikel 1 på de i artikel 2-5 fastsatte betingelser ved privatpersoners indførsel af personlige ejendele til møblering af en sekundær bolig.
Fritagelsen indrømmes kun, hvis
a)
den pågældende person er ejer af den sekundære bolig eller har lejet denne for et tidsrum af mindst 12 måneder
b)
de indførte ejendele svarer til det normale bohave i den sekundære bolig.
2. Afgiftsfritagelse indrømmes ligeledes på de i stk. 1 anførte betingelser ved indførsel af ejendele til det sædvanlige opholdssted eller til en ny sekundær bopæl ved opgivelse af en tidligere sekundær bopæl, såfremt de pågældende ejendele reelt har været i vedkommendes besiddelse og været benyttet af denne inden oprettelsen af en ny bolig.
Sidste indførsel skal finde sted senest 12 måneder efter opgivelsen af den sekundære bopæl.
KAPITEL IV
INDFØRSEL AF EJENDELE VED INDGÅELSE AF ÆGTESKAB
Artikel 9
1. Med forbehold af artikel 2-5 kan enhver person i forbindelse med indgåelse af ægteskab, under fritagelse for de i artikel 1, stk. 1, anførte afgifter, til den medlemsstat, hvortil den pågældende agter at overflytte sit sædvanlige opholdssted, indføre personlige ejendele, som den pågældende mindre end tre måneder forinden enten har erhvervet eller benyttet, såfremt
a)
indførslen foretages inden for et tidsrum, der begynder to måneder før den for ægteskabets indgåelse fastsatte dato, og som slutter fire måneder efter nævnte dato
b)
den pågældende fremlægger bevis for, at ægteskabet er indgået, eller at de officielle foranstaltninger med henblik på ægteskabets indgåelse er indledt.
2. Der indrømmes ligeledes afgiftsfritagelse for gaver, der sædvanligvis gives ved et bryllup, og som af personer, der har deres sædvanlige opholdssted i en anden medlemsstat end den, hvortil indførslen sker, foræres en person, der opfylder betingelserne i stk. 1. Fritagelsen gælder for gaver, hvis enhedsværdi ikke overstiger 350 EUR. Medlemsstaterne kan dog indrømme fritagelse i tilfælde af større beløb end 350 EUR, for så vidt den enkelte gaves værdi ikke overstiger 1 400 EUR.
3. Medlemsstaterne kan gøre afgiftsfritagelsen betinget af, at der stilles en passende sikkerhed, hvis indførslen finder sted inden ægteskabets indgåelse.
4. Fremlægger privatpersonen ikke bevis for indgåelse af ægteskab inden for en frist på fire måneder fra den for ægteskabets indgåelse meddelte dato, beregnes afgifterne fra indførselstidspunktet.
KAPITEL V
INDFØRSEL AF EN AFDØDS PERSONLIGE EJENDELE ERHVERVET VED ARV
Artikel 10
Uanset artikel 2, stk. 2 og 3, artikel 4 og artikel 5, stk. 2, men med forbehold af de øvrige bestemmelser i artikel 2, 3 og 5, kan enhver privatperson, som ved arv erhverver ejendomsretten eller brugsretten til en afdøds personlige ejendele, der befinder sig i en medlemsstat, indføre disse ejendele til en anden medlemsstat, hvor den pågældende har bopæl, under fritagelse for de i artikel 1, stk. 1, nævnte afgifter, såfremt
a)
den pågældende til de kompetente myndigheder i den medlemsstat, i hvilken indførslen finder sted, indgiver en attest, der er udstedt af en notar eller en anden kompetent myndighed i den medlemsstat, hvorfra udførslen finder sted, hvoraf det fremgår, at de indførte ejendele er erhvervet ved arv
b)
indførslen finder sted inden for en frist på to år, efter at den pågældende har fået ejendelene i sin besiddelse.
KAPITEL VI
AFSLUTTENDE BESTEMMELSER
Artikel 11
1. Medlemsstaterne bestræber sig på mest muligt at begrænse formaliteterne ved indførsel, som af privatpersoner foretages i overensstemmelse med begrænsningerne og betingelserne i dette direktiv, ligesom de bestræber sig på at undgå formaliteter, der indebærer kontrol med deraf følgende væsentlige indgreb i vognladningerne ved indførslen.
2. Medlemsstaterne kan opretholde og/eller indføre betingelser for afgiftsfritagelse, der er lempeligere end de i dette direktiv fastsatte; dette gælder dog ikke betingelserne fastsat i artikel 2, stk. 2, litra a).
3. Med forbehold af artikel 2, stk. 2, kan medlemsstaterne ikke i medfør af dette direktiv gennemføre mindre fordelagtige afgiftsfritagelser inden for Fællesskabet end dem, de indrømmer, når privatpersoner importerer personlige ejendele fra et tredjeland.
Artikel 12
1. Medlemsstaterne meddeler Kommissionen teksten til de vigtigste nationale retsforskrifter, som de udsteder på det område, der er omfattet af dette direktiv, navnlig forskrifter i forbindelse med gennemførelsen af bestemmelserne i artikel 11, stk. 2 og 3. Kommissionen meddeler de øvrige medlemsstater disse forskrifter.
2. Kommissionen aflægger efter høring af medlemsstaterne hvert andet år beretning til Europa-Parlamentet og Rådet om direktivets anvendelse i medlemsstaterne.
Artikel 13
Direktiv 83/183/EØF som ændret ved de direktiver, der er nævnt i bilag I, del A, ophæves, uden at dette berører medlemsstaternes forpligtelser med hensyn til de i bilag I, del B, angivne frister for gennemførelse i national ret af direktiverne.
Henvisninger til det ophævede direktiv gælder som henvisninger til nærværende direktiv og læses efter sammenligningstabellen i bilag II.
Artikel 14
Dette direktiv træder i kraft på tyvendedagen efter offentliggørelsen i Den Europæiske Unions Tidende.
Artikel 15
Dette direktiv er rettet til medlemsstaterne.
Udfærdiget i Bruxelles, den 25. maj 2009.
NEUVOSTON DIREKTIIVI 2009/55/EY,
annettu 25. päivänä toukokuuta 2009,
luonnollisten henkilöiden henkilökohtaisen omaisuuden lopullisessa tuonnissa jäsenvaltiosta sovellettavista verovapauksista
(Kodifioitu toisinto)
EUROOPAN UNIONIN NEUVOSTO, joka
ottaa huomioon Euroopan yhteisön perustamissopimuksen ja erityisesti sen 93 artiklan,
ottaa huomioon komission ehdotuksen,
ottaa huomioon Euroopan parlamentin lausunnon (1),
ottaa huomioon Euroopan talous- ja sosiaalikomitean lausunnon (2),
sekä katsoo seuraavaa:
(1)
Luonnollisten henkilöiden henkilökohtaisen omaisuuden lopullisessa maahantuonnissa jäsenvaltiosta sovellettavista verovapauksista 28 päivänä maaliskuuta 1983 annettua neuvoston direktiiviä 83/183/ETY (3) on muutettu useita kertoja ja huomattavilta osin (4). Sen takia mainittu direktiivi olisi selkeyden ja järkeistämisen vuoksi kodifioitava.
(2)
Jäsenvaltioiden väestön tullessa paremmin tietoiseksi yhteisön toiminnasta olisi yhteisössä pidettävä yllä luonnollisia henkilöitä suosivia toimia sisämarkkinoiden edellytysten varmistamiseksi.
(3)
Verotukselliset esteet, jotka rajoittavat luonnollisten henkilöiden henkilökohtaisen omaisuuden tuontia toisesta jäsenvaltiosta ovat erityisesti omiaan haittaamaan henkilöiden vapaata liikkuvuutta yhteisössä. Nämä esteet on siis mahdollisimman suurelta osin poistettava ottamalla käyttöön verovapautuksia.
(4)
Näitä verovapautuksia voidaan soveltaa ainoastaan tavaroiden tuontiin muussa kuin kaupallisessa tarkoituksessa tai keinottelutarkoituksessa, ja sen vuoksi olisi vahvistettava niiden soveltamisen rajoitukset ja edellytykset.
(5)
Yhdenmukaistamistoimenpiteiden hyväksyminen valmisteveron ja arvonlisäveron alalla on tehnyt verottomuutta ja tullittomuutta koskevat säännökset tarpeettomiksi kyseisillä aloilla.
(6)
Tämä direktiivi ei saa vaikuttaa jäsenvaltioiden velvollisuuteen noudattaa liitteessä I olevassa B osassa olevia määräaikoja, joiden kuluessa niiden on saatettava siinä mainitut direktiivit osaksi kansallista lainsäädäntöä,
ON ANTANUT TÄMÄN DIREKTIIVIN:
I LUKU
YLEISET SÄÄNNÖKSET
1 artikla
Soveltamisala
1. Jäsenvaltioiden on jäljempänä tarkoitetuin edellytyksin ja jäljempänä tarkoitetuissa tapauksissa myönnettävä vapautus luonnollisen henkilön henkilökohtaisen omaisuuden lopullisessa tuonnissa toisesta jäsenvaltiosta tavanomaisesti kannettavista kulutukseen kohdistuvista veroista.
2. Tämä direktiivi ei koske:
a)
arvonlisäveroa;
b)
valmisteveroja;
c)
1 kohdassa tarkoitetun omaisuuden käytöstä maan alueella kannettavia erityisiä ja/tai kausiluonteisia maksuja ja veroja, kuten esimerkiksi autojen rekisteröinnissä kannettavia maksuja, tieliikennemaksuja ja televisiolupia.
2 artikla
Omaisuutta koskevat edellytykset
1. Tätä direktiiviä sovellettaessa ’henkilökohtaisella omaisuudella’ tarkoitetaan asianomaisten henkilökohtaiseen käyttöön tai näiden kotitalouksien tarpeisiin tarkoitettua omaisuutta. Tämän omaisuuden luonne tai määrä ei saa ilmentää mitään kaupallista tarkoitusta, eikä se saa olla yhteisestä arvonlisäverojärjestelmästä 28 päivänä marraskuuta 2006 annetunneuvoston direktiivin 2006/112/EY (5) 9 artiklan 1 kohdassa ja 10-13 artiklassa tarkoitettuun taloudelliseen toimintaan tarkoitettua. Henkilökohtaista omaisuutta ovat kuitenkin myös asianomaisen teknisen tai vapaan ammatin harjoittamisessa tarvittavat työvälineet.
2. Edellä 1 artiklassa tarkoitettu vapautus on myönnettävä henkilökohtaiselle omaisuudelle, joka on
a)
hankittu jäsenvaltion kotimarkkinoiden yleisin verotusedellytyksin ja johon ei sovelleta sen lähtiessä alkuperäjäsenvaltiosta kulutukseen kohdistuviin veroihin liittyvää vapautusta tai palautusta. Tätä direktiiviä sovellettaessa nämä edellytykset täyttävänä pidetään myös omaisuutta, joka on hankittu direktiivin 2006/112/EY 151 artiklassa tarkoitetuin edellytyksin, poiketen siitä mitä säädetään kyseisen artiklan 1 kohdan ensimmäisen alakohdan e alakohdassa;
b)
joka on tosiasiallisesti ollut asianomaisen käytössä ennen asuinpaikan muutosta tai toisen asunnon perustamista. Jäsenvaltiot voivat vaatia, että moottoriajoneuvot (niiden perävaunut mukaan lukien), asuntovaunut, matkailuautot, huviveneet ja yksityislentokoneet ovat olleet asianomaisen käytössä vähintään kuusi kuukautta ennen asuinpaikan muutosta.
Edellä a alakohdan toisessa virkkeessä tarkoitettujen tavaroiden osalta jäsenvaltiot voivat vaatia, että
i)
moottoriajoneuvot (niiden perävaunut mukaan lukien), asuntovaunut, matkailuautot, huviveneet ja yksityislentokoneet ovat olleet asianomaisen käytössä vähintään kaksitoista kuukautta ennen asuinpaikan muutosta;
ii)
muut tavarat ovat olleet asianomaisen käytössä vähintään kuusi kuukautta ennen asuinpaikan muutosta.
3. Toimivaltaisten viranomaisten on vaadittava näyttöä siitä, että moottoriajoneuvot (niiden perävaunut mukaan lukien), asuntovaunut, matkailuautot, huviveneet ja yksityislentokoneet täyttävät 2 kohdassa tarkoitetut edellytykset. Muun omaisuuden osalta ne voivat vaatia vastaavaa näyttöä ainoastaan vakavasti epäillessään vilpillistä toimintaa.
3 artikla
Tuonnin edellytykset
Omaisuus voidaan tuoda yhden tai useamman kerran 7, 8, 9 ja 10 artiklassa tarkoitettuina määräaikoina.
4 artikla
Tuonnin jälkeiset velvoitteet
Tuotuja moottoriajoneuvoja (niiden perävaunut mukaan lukien), asuntovaunuja, matkailuautoja, huviveneitä ja yksityislentokoneita saa luovuttaa, antaa vuokralle tai lainata 12 kuukauden aikana sen verottomasta tuonnista ainoastaan määräpaikkana olevan jäsenvaltion toimivaltaisten viranomaisten asianmukaisesti hyväksymissä tapauksissa.
5 artikla
Tiettyä omaisuutta koskevat erityisedellytykset
Ratsuhevosten, moottoriajoneuvojen (niiden perävaunut mukaan lukien), asuntovaunujen, matkailuautojen, huviveneiden ja yksityislentokoneiden tuonnissa voidaan myöntää verovapautus ainoastaan, jos luonnollinen henkilö muuttaa pysyvän asuinpaikkansa määräpaikkana olevaan jäsenvaltioon.
6 artikla
Asuinpaikan määrittämistä koskevat yleiset säännöt
1. Tätä direktiiviä sovellettaessa ’pysyvällä asuinpaikalla’ tarkoitetaan paikkaa, jossa henkilö asuu pysyvästi eli vähintään 185 päivää kalenterivuodessa henkilökohtaisten ja ammatillisten siteidensä vuoksi, tai jos on kyse henkilöstä, jolla ei ole ammatillisia siteitä, henkilön ja tämän asuinpaikan välisten tiiviiden henkilökohtaisten siteiden vuoksi.
Jos henkilön ammatilliset siteet ovat muualla kuin tämän henkilökohtaiset siteet ja tämä sen vuoksi joutuu oleskelemaan vuorotellen kahdessa tai useammassa jäsenvaltiossa sijaitsevissa paikoissa, henkilön pysyvänä asuinpaikkana on pidettävä sitä, jossa tämän henkilökohtaiset siteet ovat, jos tämä palaa sinne säännöllisesti. Viimeksi mainitun edellytyksen täyttymistä ei vaadita, jos henkilö oleskelee jäsenvaltiossa määräaikaisen tehtävän suorittamiseksi. Opiskelu yliopistossa tai koulussa ei merkitse pysyvän asuinpaikan muutosta.
2. Luonnollisten henkilöiden on todistettava pysyvä asuinpaikkansa asianmukaisella tavalla, esimerkiksi henkilötodistuksellaan tai muulla voimassa olevalla asiakirjalla.
3. Epäillessään 2 kohdan mukaisen pysyvää asuinpaikkaa koskevan ilmoituksen oikeellisuutta tai suorittaakseen tiettyjä erityistarkastuksia määräpaikkana olevan jäsenvaltion toimivaltaiset viranomaiset voivat vaatia tarvittavia tietoja tai lisätodisteita.
II LUKU
HENKILÖKOHTAISEN OMAISUUDEN TUONTI PYSYVÄN ASUINPAIKAN MUUTON YHTEYDESSÄ
7 artikla
1. Edellä 1 artiklassa säädetty verovapautus on myönnettävä 2-5 artiklassa säädetyin edellytyksin luonnollisen henkilön pysyvän asuinpaikan muutoksen yhteydessä tuomalle henkilökohtaiselle omaisuudelle.
Vapautuksen myöntämisen edellytyksenä on oltava vapaamuotoinen kirjallinen tavaraluettelo sekä jäsenvaltion niin vaatiessa siihen liitetty ilmoitus, jonka malli ja sisältö on määriteltävä yhteisön tullikoodeksista 12 päivänä lokakuuta 1992 annetun neuvoston asetuksen (ETY) N:o 2913/92 (6) 248 a artiklan 2 kohdassa tarkoitettua menettelyä noudattaen, sanotun kuitenkaan rajoittamatta mahdollisten yhteisön passitusta koskevien yksityiskohtaisten sääntöjen soveltamista. Tavaroiden arvoa ei saa vaatia mainittavaksi tavaraluettelossa.
2. Viimeinen tuonti on suoritettava 12 kuukauden kuluessa pysyvän asuinpaikan muutosta. Jos omaisuus 3 artiklan mukaisesti tuodaan useana eränä mainitun määräajan kuluessa, jäsenvaltiot voivat ainoastaan ensimmäisen erän tuonnin yhteydessä vaatia esitettäväksi täydellisen tavaraluettelon, johon voidaan viitata myös myöhempien muuttokuljetusten yhteydessä toisessa tullitoimipaikassa. Tätä täydellistä tavaraluetteloa voidaan täydentää määräpaikkana olevan jäsenvaltion toimivaltaisten viranomaisten suostumuksella.
III LUKU
HENKILÖKOHTAISEN OMAISUUDEN TUONTI TOISEN ASUNNON KALUSTAMISEN TAI SIELTÄ MUUTON YHTEYDESSÄ
8 artikla
1. Edellä 1 artiklassa säädetty vapautus on myönnettävä 2-5 artiklassa säädetyin edellytyksin luonnollisen henkilön toisen asunnon kalustamisen yhteydessä tuodulle henkilökohtaiselle omaisuudelle.
Vapautus voidaan myöntää ainoastaan, jos
a)
kyseinen henkilö omistaa toisen asunnon tai on vuokrannut sen vähintään 12 kuukaudeksi,
b)
tuotu omaisuus vastaa toisen asunnon tavanomaisia kalusteita.
2. Vapautus on myönnettävä 1 kohdassa säädetyin edellytyksin myös omaisuuden tuonnissa pysyvään asuinpaikkaan tai muuhun toiseen asuntoon toisesta asunnosta muuton yhteydessä, jos omaisuus on tosiasiallisesti ollut asianomaisen omistuksessa ja tämän käytössä ennen toisen asunnon perustamista.
Viimeinen tuonti on suoritettava 12 kuukauden kuluessa toisen asunnon muutosta.
IV LUKU
AVIOLIITON SOLMIMISEN JOHDOSTA TUOTU OMAISUUS
9 artikla
1. Jokainen henkilö voi avioliiton solmimisen yhteydessä tuoda siihen jäsenvaltioon, johon aikoo muuttaa pysyvän asuinpaikkansa, hankkimaansa tai käytössään ollutta henkilökohtaista omaisuutta 1 artiklan 1 kohdassa tarkoitetuista veroista vapautettuna seuraavin edellytyksin, sanotun kuitenkaan rajoittamatta 2-5 artiklan soveltamista:
a)
tuonti on suoritettava ajanjaksona, joka alkaa kaksi kuukautta ennen aiottua avioliiton solmimispäivää ja päättyy neljä kuukautta avioliiton solmimispäivän jälkeen;
b)
asianomaisen on todistettava, että avioliitto on solmittu tai että avioliiton solmimisen edellyttämät viralliset toimenpiteet on aloitettu.
2. Verosta on vapautettava myös tavanomaisesti avioliiton solmimisen johdosta annettavat lahjat, jotka 1 kohdassa tarkoitetut edellytykset täyttävä henkilö on saanut sellaisilta henkilöiltä, joiden pysyvä asuinpaikka on muussa jäsenvaltiossa kuin määräpaikkana olevassa jäsenvaltiossa. Vapautusta on sovellettava lahjoihin, joiden yksikköarvo on enintään 350 euroa. Jäsenvaltiot voivat kuitenkin myöntää vapautuksen 350 euroa suuremman yksikköarvon osalta, jos kunkin verosta vapautetun lahjan arvo on enintään 1 400 euroa.
3. Jäsenvaltiot voivat asettaa vapautuksen edellytykseksi riittävän vakuuden antamisen, jos tuonti suoritetaan ennen avioliiton solmimispäivää.
4. Jos luonnollinen henkilö ei neljän kuukauden kuluessa ilmoitetusta avioliiton solmimispäivästä todista avioliittoa solmituksi, verot on maksettava tuonnin päivänä.
V LUKU
PERINTÖNÄ SAADUN VAINAJALLE KUULUNEEN HENKILÖKOHTAISEN OMAISUUDEN TUONTI
10 artikla
Poiketen siitä, mitä 2 artiklan 2 ja 3 kohdassa, 4 artiklassa ja 5 artiklan 2 kohdassa säädetään, jokainen henkilö, joka saa perintönä (causa mortis) jossakin jäsenvaltiossa sijaitsevaa vainajalle kuulunutta omaisuutta tai tämän henkilökohtaisen omaisuuden käyttöoikeuden, voi tuoda tätä omaisuutta 1 artiklan 1 kohdassa tarkoitetuista veroista vapautettuna toiseen jäsenvaltioon, jossa henkilöllä on pysyvä asuinpaikka, seuraavin edellytyksin, sanotun kuitenkaan rajoittamatta muiden 2, 3 ja 5 artiklan säännösten soveltamista:
a)
luonnollisen henkilön on esitettävä tuontijäsenvaltion toimivaltaisille viranomaisille vientijäsenvaltion notaarin tai muun toimivaltaisen viranomaisen antama todistus siitä, että tuotu omaisuus on saatu perintönä;
b)
tuonti on suoritettava kahden vuoden kuluessa omaisuuden siirtymisestä henkilön omistukseen.
VI LUKU
LOPPUSÄÄNNÖKSET
11 artikla
1. Jäsenvaltioiden on pyrittävä vähentämään mahdollisimman paljon luonnollisten henkilöiden tässä direktiivissä säädetyin rajoituksin ja edellytyksin suorittamaan tuontiin liittyviä muodollisuuksia sekä välttämään tuontimuodollisuuksia, joihin liittyvät tarkastukset johtavat merkittävään kuormien avaamiseen tultaessa määräpaikkana olevaan jäsenvaltioon.
2. Jäsenvaltiot voivat pitää voimassa ja/tai säätää sovellettaviksi vapautuksen myöntämisen edellytyksiä, jotka ovat suopeampia kuin tässä direktiivissä säädetyt edellytykset, lukuun ottamatta 2 artiklan 2 kohdan a alakohdassa tarkoitettuja edellytyksiä.
3. Jäsenvaltiot eivät tämän direktiivin perusteella voi soveltaa yhteisön alueella vähemmän edullisia verovapautuksia kuin ne, joita ne myöntävät luonnollisten henkilöiden henkilökohtaisen omaisuuden maahantuonnissa kolmannesta maasta, sanotun kuitenkaan rajoittamatta 2 artiklan 2 kohdan soveltamista.
12 artikla
1. Jäsenvaltioiden on toimitettava tässä direktiivissä tarkoitetuista kysymyksistä antamansa, erityisesti 11 artiklan 2 ja 3 kohdan soveltamisesta johtuvat, kansalliset säännökset kirjallisina komissiolle. Komissio ilmoittaa tästä muille jäsenvaltioille.
2. Komissio antaa joka toinen vuosi jäsenvaltioita kuultuaan Euroopan parlamentille ja neuvostolle kertomuksen tämän direktiivin soveltamisesta jäsenvaltiossa.
13 artikla
Kumotaan direktiivi 83/183/ETY, sellaisena kuin se on muutettuna liitteessä I olevassa A osassa mainituilla direktiiveillä, sanotun kuitenkaan vaikuttamatta jäsenvaltioiden velvollisuuteen noudattaa liitteessä I olevassa B osassa olevia määräaikoja, joiden kuluessa niiden on saatettava siinä mainitut direktiivit osaksi kansallista lainsäädäntöä.
Viittauksia kumottuun direktiiviin pidetään viittauksina tähän direktiiviin liitteessä II olevan vastaavuustaulukon mukaisesti.
14 artikla
Tämä direktiivi tulee voimaan kahdentenakymmenentenä päivänä sen jälkeen, kun se on julkaistu Euroopan unionin virallisessa lehdessä.
15 artikla
Tämä direktiivi on osoitettu kaikille jäsenvaltioille.
Tehty Brysselissä 25 päivänä toukokuuta 2009.