KOMMISSIONENS BESLUTNING af 14. december 1998 om en procedure i henhold til EF-traktatens artikel 85 (IV/35.280 - Sicasov) (meddelt under nummer K(1998) 3452) (Kun den franske udgave er autentisk) (1999/6/EF)
KOMMISSIONEN FOR DE EUROPÆISKE FÆLLESSKABER HAR -
under henvisning til traktaten om oprettelse af Det Europæiske Fællesskab,
under henvisning til Rådets forordning nr. 17 af 6. februar 1962, første forordning om anvendelse af bestemmelserne i traktatens artikel 85 og 86 (1), senest ændret ved akten vedrørende Østrigs, Finlands og Sverige tiltrædelse, særlig artikel 2, 4 og 8,
under henvisning til anmodning om negativattest og anmeldelse indgivet den 26. oktober 1994 fra SICASOV (Société Coopérative d'Intérêt Collectif Agricole Anonyme à Capital Variable), Paris, Frankrig, vedrørende standardlicensaftaler om produktion og salg af frø,
under henvisning til anmeldelsens indhold i hovedtræk, offentliggjort (2) i henhold til artikel 19, stk. 3, i forordning nr. 17,
efter høring af Det Rådgivende Udvalg for Kartel- og Monopolspørgsmål, og
ud fra følgende betragtninger:
I. SAGSFREMSTILLING
A. VIRKSOMHEDERNE
a) SICASOV
(1) SICASOV (Société Coopérative d'Intérêt Collectif Agricole Anonyme à Capital Variable), herefter benævnt »SICASOV«, er en sammenslutning af plantesortsforædlere af plantesorter, der er beskyttede i Frankrig. Ingen af SICASOV's andelshavere kan besidde mere end l0 % af selskabskapitalen eller repræsentere mere end 10 % af stemmerettighederne. SICASOV's formål er følgende:
- at varetage enekoncession eller ikke-eksklusiv koncession på andelshavernes plantesorter samt enhver anden form for immaterielle rettigheder vedrørende landbrug og fødevareindustri
- på bedst mulige tekniske og økonomiske vilkår at tilvejebringe nyt eller forbedret plantemateriale for landbrugsbedrifterne og fødevareindustrien
- at udstede underkoncessioner eller licenser, hvorved produktion, opformering og salg af forædlernes plantesorter kan ske under selskabets kontrol
- at overvåge sorternes opretholdelse (det vil sige fremstilling af teknisk materiale til de formeringstrin, der går forud for det, der skal sælges til den endelige forbruger) og træffe alle foranstaltninger for at hindre enhver knaphedssituation
- at sikre fælles forskning i nyt genetisk materiale
- at fremme planteforædling og formidle plantemateriale samt sikre materialets udbredelse.
(2) SICASOV har især til opgave at administrere de plantesorter, som forædlerne (eller indehaverne af forædlerrettigheder) har overgivet i selskabets varetægt. Til dette formål kan forædlerne (eller indehaverne af forædlingsrettigheder):
a) enten bemyndige SICASOV til at udstede ikke-eksklusive reproduktions- og salgslicenser
b) eller give SICASOV enekoncession til produktion og salg med ret til at udstede ikke-eksklusive underkoncessioner til reproduktion og salg.
De aftaler, der er indgået mellem forædlerne og SICASOV, er ikke omfattet af nærværende beslutning.
Administration af forædlernes plantesorter omfatter især indgåelse af produktions- og salgsaftaler for frø med opformeringsvirksomheder, hvorefter SICASOV opkræver vederlag, som udbetales til forædlerne efter fradrag af administrationsomkostninger. Det er disse aftaler, der er anmeldt og omfattet af nærværende beslutning (se betragtning 37 til 42).
(3) Administration af plantesorter blev indtil 1993 i Frankrig varetaget af såvel SICASOV som »Caisse de Gestion des Licences Végétales«, herefter benævnt »CGLV«.
Den 1. januar 1994 fusioneredes SICASOV og CGLV ved, at førstnævnte opkøbte sidstnævnte. Som følge heraf findes der i Frankrig nu kun et selskab, der administrerer forædlerrettigheder; dette selskab er en sammenslutning af de andelshavere, som tidligere var medlemmer af enten SICASOV eller CGLV.
(4) SICASOV administrerer på vegne af talrige franske og udenlandske forædlere ca. 2 600 sorter, der henhører under 50 arter. Næsten samtlige kontraktfremstillede plantesorter administreres af SICASOV. Forvaltningsorganet indgår hvert år hen ved 9 500 licensaftaler med ca. 6 000 franske virksomheder og 2 500 udenlandske virksomheder.
b) Forædlerne
(5) Forædlerne er private eller offentlige enheder, som driver forskning med henblik på at finde nye plantesorter, der overholder de nødvendige kriterier for at opnå retlig beskyttelse som plantesort.
Forædlervirksomhederne omfatter først og fremmest familiebedrifter, der under heterogene størrelsesforhold viderefører en meget gammel forædlingstradition, samt landbrugsandelsselskaber. Dernæst skal det understreges, at flere virksomheder, som ellers hidtil ikke har beskæftiget sig med sektoren, i de seneste år har påbegyndt forædlingsvirksomhed (især virksomheder fra den kemiske industri). Det skal også nævnes, at offentlige institutter driver forskning inden for det landbrugsvidenskabelige område (f.eks. l'Institut national de recherche agronomique (INRA), landbohøjskoler og universitetsfakulteter) såvel i Frankrig som i udlandet.
Hver forædler råder over rettigheder til flere forskellige sorter, hvoraf en eller flere kan være reelt konkurrencedygtige.
(6) En ny sort kan opformeres af forædleren selv, men denne kan dog ofte ikke efterkomme efterspørgslen. Forædleren overdrager derfor opformeringen til en opformeringsvirksomhed (jf. betragtning 7) for at få tilstrækkelige mængder udsæd, der sælges til landmændenes årlige udsåning. Forædlerens rettigheder og forpligtelser gennemgås i det følgende under betragtning 11 til 36.
c) Opformeringsvirksomhederne
(7) Frøproduktion foregår hos opformeringsvirksomheder (også kaldet produktionsvirksomheder eller frøproducenter - i det følgende benævnt »opformeringsvirksomheder«). Virksomhederne skal være i besiddelse af et erhvervskort, og for at kunne producere certificeret frø skal de først kontrolleres af de særlige myndigheder, der er blevet oprettet til netop dette formål (jf. betragtning 32). For at kunne opformere en ny sort skal opformeringsvirksomhederne henvende sig til forvaltningsorganet for at indhente licens til den pågældende sort.
I Frankrig findes der for øjeblikket ca. 6 000 opformeringsvirksomheder.
(8) Meget ofte råder opformeringsvirksomhederne over et net af opformeringsbedrifter, som får udleveret frø til opformering. Frøet tilbagekøbes af opformeringsvirksomheden, der tager sig af godkendelse og afsætning. Forholdet mellem opformeringsvirksomhederne og opformeringsbedrifterne reguleres af en standarddyrkningsaftale, som er udarbejdet af den officielle tilsynstjeneste, Le Service Officiel de Contrôle, herefter benævnt »SOC«, og godkendt af det franske landbrugsministerium.
(9) Opformeringsbedrifterne må ikke forveksles med aftagerbedrifterne, der anvender frøet til udsåning (og ikke til at producere andet frø), og som derfor på en måde er den endelige forbruger.
B. DE RELEVANTE PRODUKTER
(10) De i denne sag omhandlede produkter er såsæd og læggemateriale, der tilhører følgende arter eller artsgrupper: korn, foderplanter, proteinafgrøder, majs, sorgho, grøntsager og urter, olieplanter, spindplanter og kartofler. I det følgende betegnes både såsæd og læggemateriale som »frø«.
C. BESKYTTELSE I KRAFT AF PLANTEFORÆDLINGSRETTIGHEDERNE
a) Fællesskabsbestemmelserne
(11) Der findes i de fleste af medlemsstaterne ordninger for retlig beskyttelse vedrørende plantesorter. Ordningerne er imidlertid ikke harmoniseret på fællesskabsplan og er fortsat underlagt de enkelte medlemsstaters nationale bestemmelser.
På denne baggrund vedtog Rådet den 27. juli 1994 forordning (EF) nr. 2100/94 (3), vedrørende EF-sortsbeskyttelse, ændret ved forordning (EF) nr. 2506/95 (4), hvorved der ved siden af de nationale ordninger indføres en EF-ordning, hvorefter der kan meddeles en sortsbeskyttelse for planter, der er gældende i hele EF's område. EF-ordningen berører ikke medlemsstaternes ret til at meddele national sortsbeskyttelse (med forbehold af forbuddet mod kumulering af beskyttelse). Der har siden den 1. april 1995 kunnet ansøges om EF-sortsbeskyttelse.
(12) EF-sortsbeskyttelsen kan meddeles for sorter, der er selvstændige, ensartede, stabile og nye. Den bevirker, at indehaveren har eneret til at foretage følgende handlinger: a) produktion eller reproduktion (opformering), b) behandling med henblik på opformering, c) udbud til salg, d) salg eller anden form for afsætning, e) udførsel fra Fællesskabet, f) indførsel til Fællesskabet, g) oplagring med henblik på de formål, der er nævnt under a) til f).
(13) EF-sortsbeskyttelsen gælder for 25 år (30 år for druesorters og træarters vedkommende).
b) Den franske lovgivning
(14) Den retlige beskyttelse af nye plantesorter er i Frankrig inspireret af den internationale konvention om beskyttelse af forædlerrettigheder for planter, der blev undertegnet i Paris den 2. december 1961, herefter benævnt »UPOV-konventionen« (Union internationale pour la protection des obtentions végétales).
I henhold til lov nr. 70/489 af 11. juni 1970 kan der for enhver ny, ensartet og stabil plantesort udstedes et såkaldt »planteforædlingscertifikat«, som giver indehaveren eneret på at producere ethvert element, der indgår i opformeringen eller reproduktionen af den pågældende sort, indføre det i Frankrig og sælge eller udbyde det til salg.
(15) Ifølge loven fra 1970 er varigheden af denne eneret 20 år regnet fra udstedelsen af certifikatet, dog 25 år, hvis arten kræver en længere tidsramme for at formere sit reproduktive materiale. I dekret nr. 71-75 af 9. september 1971 opregnes de arter, for hvilke eneretten strækker sig over 20, henholdsvis 25 år.
(16) Med hensyn til ejerforhold og overførsel af forædlerrettigheder henviser loven fra 1970 til de almindelige patentregler. Forædlerrettighederne kan derfor overføres lige så frit som en patentrettighed, herunder såvel ejendomsretten som brugsretten.
D. BESTEMMELSER FOR PRODUKTION OG AFSÆTNING AF FRØ
(17) Produktion, kontrol samt godkendelse af frø er i Frankrig reguleret gennem en detaljeret lovgivning, som også efterlever kravene i fællesskabsbestemmelserne på området.
a) Fællesskabsbestemmelserne
(18) På fællesskabsplan er der blevet vedtaget adskillige direktiver med henblik på at indføre en meget omfattende kontrol med vilkårene for produktion og afsætning af frø inden for Fællesskabet, således at den frie bevægelighed for produkterne sikres. Direktivernes sigte er at fremme dyrkningsproduktiviteten for de forskellige plantesorter ved at pålægge medlemsstater at anvende så ensartede og strenge regler som muligt med hensyn til, hvilke sorter der tillades afsat. Med direktiverne indføres et ensartet godkendelsessystem i Fællesskabet for - gennem officiel kontrol - at sikre sorternes ægthed og renhed. Et sådant system gælder både ved afsætningen på de nationale markeder og i samhandelen mellem medlemsstaterne. Frø kan kun afsættes, hvis de i overensstemmelse med godkendelsesreglerne er blevet officielt undersøgt og godkendt af en offentlig myndighed i en af medlemsstaterne.
(19) Der er indtil videre vedtaget direktiver om afsætningen af de fleste arter (korn, roer, foderplanter, kartofler, olie- og spindplanter osv.).
Endvidere blev der ved Rådets direktiv 70/457/EØF (5), senest ændret ved akten vedrørende Østrigs, Finlands og Sveriges tiltrædelse, indført en fælles sortsliste over landbrugsplantearter.
(20) I direktiverne opstilles der for hver enkelt planteart en række betingelser, hvis opfyldelse er en forudsætning for frøenes afsætning. Direktiverne fastsætter især minimumskriterier for sortsægthed og -renhed samt dyrkningsbetingelser. Der er endvidere indført EF-regler for pakning, prøveudtagning, lukning og mærkning.
i) Basisfrø og certificeret frø
(21) Med udgangspunkt i den allerede eksisterende internationale terminologi skelnes der i EF-direktiverne om handel med frø mellem »basisfrø« og »certificeret frø«.
(22) »Basisfrø« er frø,
- som er avlet på forædlernes ansvar efter retningslinjerne for systematisk vedligeholdelse
- som er bestemt til avl af certificeret frø
- som opfylder de i direktivet fastsatte betingelser for dyrkning, sortsægthed og -renhed
- for hvilke det ved en officiel afprøvning er konstateret, at ovennævnte betingelser er blevet overholdt.
Basisfrø er således ikke frø bestemt til videresalg til landmændene (hverken direkte eller gennem andelsselskaber eller forhandlere), men frø, der udelukkende er bestemt til produktion af andet frø af en senere generation. Basisfrø kan derfor på sin vis sammenlignes med et industrielt halvfabrikata. Det skal imidlertid understreges i den forbindelse, at der fra et retligt synspunkt ikke er noget til hinder for, at en forædler anvender basisfrø til udsåning eller sælger basisfrø til landmænd med henblik på udsåning (eller tillader sine licenshavere at gøre således). Noget sådant vil dog kun forekomme meget sjældent, da det ikke vil kunne betale sig at anvende det ret værdifulde basisfrø til udsåning.
(23) »Certificeret frø« er frø,
- som stammer direkte fra basisfrø
- som er bestemt til anden avl end avl af frø (dvs. bestemt til direkte eller indirekte salg til landmændene/brugerne til udsåning)
- som opfylder de i direktivet fastsatte betingelser for dyrkning, sortsægthed og -renhed
- for hvilke det ved en officiel afprøvning er konstateret, at ovennævnte betingelser er overholdt.
Certificeret frø kan således ikke lovligt anvendes til avl af frø af en senere generation. Frø, der er fremavlet af certificeret frø, kan ikke selv certificeres og derfor heller ikke afsættes. Certificeret frø kan derfor kun anvendes til udsåning eller til salg (direkte eller gennem andelsselskaber eller forhandlere) til landmænd, som anvender dem til udsåning. Certificeret frø betegnes derfor ofte »handelsfrø« eller »frit omsætteligt frø«. Certificeret frø kan således til en vis grad sammenlignes med en patentbeskyttet industriel færdigvare.
(24) Situationen er imidlertid mere kompliceret for visse plantearter (f.eks. havre, byg, ris, hvede og spelt). For disse arter opereres der nemlig i EF-direktiverne også med certificeret frø af anden generation foruden certificeret frø af første generation. Der kan således være to generationer af certificeret frø. EF-direktiverne indeholder følgende definitioner:
a) »certificeret frø af første generation« er frø,
- som stammer direkte fra basisfrø
- som er bestemt enten til avl af frø af kategorien »certificeret frø af anden generation« eller til anden avl end frøavl (dvs. er bestemt til direkte eller indirekte salg til landmændene/brugerne til udsåning)
- som opfylder de i direktivet fastsatte betingelser for dyrkning, sortsægthed og -renhed
- for hvilken det ved en officiel afprøvning er konstateret, at ovennævnte betingelser er overholdt.
b) »certificeret frø af anden generation« er frø,
- som stammer direkte fra basisfrø af første generation
- som er bestemt til en anden avl end frøavl (dvs. er bestemt til direkte eller indirekte salg til landmændene/brugerne til udsåning)
- som opfylder de i direktivet fastsatte betingelser
- for hvilken det ved en officiel afprøvning er konstateret, at ovennævnte betingelser er overholdt.
En række direktiver omfatter endog certificeret frø af tredje generation.
(25) Det følger af disse definitioner, at certificeret frø af første generation kan anvendes til to formål: de kan a) anvendes til avl af andet certificeret frø, eller b) anvendes til udsåning. I det første tilfælde har certificeret frø samme funktion som basisfrø, som beskrevet under betragtning 22 (og kan dermed sammenlignes med halvfabrikata). I det andet tilfælde fungerer certificeret frø derimod som handelsfrø, der er beregnet til salg til udsåning (og er derfor at sammenligne med en industriel færdigvare). Det er først og fremmest forædleren (eller dennes licenshaver), der har beføjelse til at træffe afgørelse om anvendelsen af certificeret frø af første generation. Tredjemand, som på lovlig vis måtte have erhvervet sådant certificeret frø (og som af de nationale organer er godkendt til at udøve opformeringserhvervet), vil dog også kunne producere frø af anden generation og lade disse godkende af de offentlige organer.
(26) På baggrund af den i betragtning 21-25 omhandlede skelnen bør det bemærkes, at EF-direktiverne kun vedrører den fri bevægelighed inden for Fællesskabet for frø (basisfrø eller certificeret frø), som opfylder de deri fastsatte betingelser. Der stilles dog ikke krav om, at medlemsstaterne i deres lovgivning skal operere med to særskilte generationer af certificeret frø (af første og anden generation). Selv i de tilfælde, hvor der er mulighed for flere generationer, er der således visse medlemsstater, som kun opererer med en enkelt generation. Der er derfor medlemsstater, som med hensyn til den samme planteart kun tillader frø af første generation, medens andre medlemsstater tillader frø af såvel første som anden generation (eller en efterfølgende generation).
(27) Det kan således forekomme, at certificeret frø med oprindelse i en medlemsstat, som kun tillader en enkelt generation, eksporteres til andre medlemsstater, som derimod tillader to (eller flere) generationer, og at det i en af disse medlemsstater bliver opformeret. Sådanne frø bliver i handelen ofte betegnet som »teknisk frø«. Denne betegnelse anvendes dog ikke i EF-teksterne, men anvendes i praksis for at betegne en særlig gruppe frø, som kan identificeres på følgende måde: certificeret frø, som udelukkende er bestemt til »handel« (kan ikke anvendes til fremstilling af andet frø) i oprindelseslandet og som i bestemmelseslandet kan tjene som »basisfrø« (til produktion af nyt certificeret frø).
ii) Den fælles sortsliste
(28) Direktiv 70/457/EØF vedrører udarbejdelse af en fælles sortsliste over landbrugsplantearter på grundlag af medlemsstaternes nationale lister. Alle medlemsstaterne udarbejder en eller flere nationale lister over de sorter, som på deres område er officielt godkendt til certificering og afsætning.
(29) Frøsorter, der er optaget på en national liste kan ikke længere underkastes nogen form for restriktioner med hensyn til afsætning i de øvrige medlemsstater:
- fra og med den 31. december i det andet år efter optagelsen af de pågældende sorter på den nationale liste,
eller
- fra og med det tidspunkt, hvor samtlige medlemsstater over for den stående komité for frø og plantemateriale har tilkendegivet ikke at ville underkaste afsætningen af frøsorter optaget på den pågældende nationale liste nogen restriktioner.
Kommissionen offentliggør i De Europæiske Fællesskabers Tidende (under betegnelsen »Fælles sortsliste for landbrugsplantearter«) alle sorter, hvis frø og planter ikke er underkastet nogen restriktioner med hensyn til afsætning.
(30) På grundlag af disse bestemmelser kan frø af sorter, som er opført på den fælles liste, frit omsættes i samtlige Fællesskabets medlemsstater, også selv om den pågældende sort ikke er anerkendt i bestemmelseslandet.
For at kunne producere certificeret frø uden for den medlemsstat, hvor den første certificering har fundet sted, er det derimod nødvendigt, at sorten optages på den nationale liste i den medlemsstat, hvor produktionen tænkes gennemført. Med andre ord sikrer EF-direktivet muligheden for at afsætte frø i hele EF, men ikke retten til at fremstille frø i alle medlemsstater.
b) Den franske lovgivning
(31) For at opretholde produkternes kvalitet indeholder den generelle tekniske lovgivning om produktion og afsætning af frø i Frankrig, som i vid udstrækning er afledt af de ovenfor omhandlede EF-direktiver, bestemmelser om meget grundige kontrolforanstaltninger, som indebærer en ret omfattende offentlig administration. Den centrale rolle i denne henseende spilles af SOC, som henhører under det franske landbrugsministerium og forvaltes af Groupement national interprofessionnel des semences (GNIS).
(32) Godkendelsen af frø er det sidste led i den kontrolproces, som gør det muligt for SOC at sikre sig, at det indleverede frø opfylder minimumskravene til sorts- eller artsrenhed.
Certificeringen af frø kan kun finde sted i bygningerne hos de produktionsvirksomheder, som på forhånd er godkendt til kontrol. Certificeringen bekræftes ved, at det certificerede frøs emballage forsynes med certifikater eller officielle vignetter og eventuelt segl, der leveres af SOC.
Landbrugsministeriet træffer på forslag fra SOC afgørelse om godkendelse til kontrol af en eller flere arter med angivelse af en eller flere af de sorter for hver art.
(33) Den generelle tekniske lovgivning i Frankrig omfatter følgende frøkategorier:
a) Udgangsmateriale
Det oprindelige frømateriale (stammer, kloner eller opformeringsgrundlag), som gør det muligt hvert år at genoptage eller videreføre forædlingen til sortens bevarelse.
b) Præ-basisfrø (generationer forud for basisfrøet)
Frø af en generation mellem udgangsmaterialet og basisfrøet.
c) Basisfrø
Frø, som er produceret i overensstemmelse med forædlingsreglerne for artens bevarelse, og som normalt er bestemt til produktion af certificeret frø.
d) Certificeret frø
Frø, der stammer direkte fra opformering af basisfrø, eller i givet fald efter anmodning fra forædleren og efter SOC's godkendelse, fra præ-basisfrø. Kategorien kan underopdeles i certificeret frø af første generation (R1) og certificeret frø af anden generation (R2).
For så vidt angår nærværende beslutning omtales frø nævnt under litra a), b) og c) under fællesbetegnelsen »basisfrø« og frø nævnt under under betegnelsen »certificeret frø«.
(34) Ansvaret for produktion af udgangsmateriale, præ-basisfrø og basisfrø ligger hos forædleren, som selv er herre over produktionen af sine sorter.
Kravene med hensyn til produktion af udgangsmateriale, præ-basisfrø, basisfrø og certificeret frø er beskrevet i de særlige tekniske forskrifter.
I Frankrig omfatter de fleste særlige tekniske forskrifter kun en generation af certificeret frø.
(35) Frankrig adskiller sig her fra andre medlemsstater, hvor der er mulighed for at tillade to eller flere end to generationer certificeret frø (jf. betragtning 26). I sådanne tilfælde kan franske certificerede frø udføres hertil og være genstand for en opformering, der ikke ville have været tilladt i Frankrig (»teknisk frø«).
(36) Den franske lovgivning giver derfor mulighed for »deklassering« af certificeret frø. Frøene af første generation forsynes med nye etiketter, idet certifikat eller vignet udskiftes. På denne måde vil de pågældende frø ikke mere lovligt kunne anvendes til produktion af andet frø i bestemmelseslandet.
E. DE ANMELDTE AFTALER
(37) De anmeldte aftaler er standardaftaler, hvormed SICASOV tilrettelægger produktion og salg af frø, der er beskyttet af de planteforædlingsrettigheder, som forædlerne har overdraget SICASOV administrationen af.
Sådanne aftaler kan antage to former:
a) når SICASOV optræder som befuldmægtiget for forædleren (jf. betragtning 2, a), indgår SICASOV og opformeringsvirksomheden en aftale, der betegnes »Licensaftale for produktion og salg af vegetativt reproduktions- eller opformeringsmateriale af en plantesort«
b) når SICASOV derimod optræder som forædlerens koncessionshaver (jf. betragtning 2, b), indgår SICASOV og opformeringsvirksomheden en aftale, der betegnes »Underkoncessionsaftale for produktion og salg af vegetativt reproduktions- eller opformeringsmateriale af en plantesort«.
(38) På grundlag af de anmeldte aftaler udsteder SICASOV en ikke-eksklusiv licens til opformeringsvirksomheden, herefter benævnt »licenshaveren«, med henblik på reproduktion og salg af en given plantesort (artikel 1, stk. 1). Denne licens er personlig, og de medfølgende rettigheder kan ikke overdrages, hverken helt eller delvist (artikel 1, stk. 2).
Licenshaveren kan ikke uden forudgående tilladelse fra SICASOV, hverken helt eller delvis, overlade produktionen af den sort, der er genstand for aftalen, til tredjemand (artikel 1, stk. 3).
De anmeldte aftaler vedrører artsgrupper, som underopdeles som følger:
- korn
- foder- og proteinafgrøder
- majs/sorgho, grøntsager, olieplanter, spindplanter
- kartofler.
(39) Ifølge de anmeldte aftaler sker produktion og afsætning af frø på følgende betingelser:
a) produktions- og reproduktionslicensen gives for produktion og salg af frø på fransk område eller på det område, der er genstand for beskyttelsen (artikel 2, litra A) (6)
b) licenshaveren må hverken eksportere eller importere basisfrø uden SICASOV's udtrykkelige tilladelse (artikel 2, litra C, stk. 1)
c) en licenshaver, der sælger basisfrø, skal indhente en forsikring fra køberen om, at frøet ikke vil blive eksporteret, hverken direkte eller indirekte (artikel 2, litra C, stk. 2)
d) licenshaveren må ikke direkte (eller gennem en virksomhed, der tilhører samme koncern, eller som er underkastet samme eksportforbud) eksportere certificeret frø, hvis sorten ikke har været opført på den fælles liste i mindst fire år (artikel 2, litra D)
e) licenshaveren må ikke eksportere certificeret frø af første generation til medlemsstater, der tillader to eller flere generationer, eller eksportere certificeret frø af anden generation til medlemsstater, der tillader tre eller flere generationer. Licenshaveren forpligter sig til at vælte denne forpligtelse over på alle sine købere (artikel 2, litra E, stk. 1). Forædleren forpligter sig imidlertid til at give tilladelse til, at de nationale godkendelsesmyndigheder deklasserer frøene, forudsat at eksportøren giver forædleren meddelelse om sin hensigt, samt at godkendelsesmyndighederne giver forædleren (eller dennes befuldmægtigede) meddelelse om mængderne af deklasseret frø og bestemmelseslandet (artikel 2, litra E, stk. 2). Nævnte generelle tilladelse gives kun for de sorter, der har været opført på den fælles liste i over fire år (artikel 2, litra E, stk. 3)
f) licenshaveren må ikke eksportere certificeret frø til medlemsstater, som ikke vedgiver retlig beskyttelse af plantenyheder. Licenshaveren forpligter sig til at vælte denne forpligtelse over på alle sine købere (artikel 2, litra E, stk. 1)
g) licenshaveren må ikke eksportere certificeret frø til stater, som ikke er medlemmer af Fællesskabet eller ikke har undertegnet UPOV-konventionen. Licenshaveren forpligter sig til at vælte denne forpligtelse over på alle sine købere (artikel 2, litra E, stk. 1).
(40) Forvaltningsorganet kan pålægge licenshaveren enhver form for kontrol, som forvaltningsorganet måtte anse for nødvendig for at sikre sig lovligheden af de transaktioner, der finder sted under licenshaverens ansvar, og kan ligeledes pålægge licenshaveren at fremsende en årlig oversigt over henholdsvis salg eller godkendelser.
(41) Licenshaveren skal som modydelse for de rettigheder, han overdrages, forpligte sig til at betale forvaltningsorganet et registreringsgebyr samt et gebyr, der hvert efterår eller forår beregnes på grundlag af de solgte eller godkendte mængder. Opformeringsvirksomheder, der er licenshavere, skal betale gebyrer, når de leverer frø, som er omfattet af licensen, og som de har produceret eller pakket, til opformeringsbedrifterne.
(42) Er den pågældende planteart enårig, udstedes licensen udelukkende for førstkommende høst fra første såning efter undertegnelsen. Er den pågældende planteart flerårig, udstedes licensen for det i aftalen specificerede høstantal fra første udsåning efter undertegnelsen.
II. RETLIG VURDERING
A. TRAKTATENS ARTIKEL 85, STK. 1
(43) Ved traktatens artikel 85, stk. 1, er det fastsat, at alle aftaler mellem virksomheder, alle vedtagelser inden for sammenslutninger af virksomheder og alle former for samordnet praksis, der kan påvirke handelen mellem medlemsstater, og som har til formål eller til følge at hindre, begrænse eller fordreje konkurrencen inden for fællesmarkedet, er uforenelige med fællesmarkedet og er forbudt.
(44) SICASOV er en virksomhed efter traktatens artikel 85, da SICASOV udøver en økonomisk aktivitet, som består i forvaltning af og kontrol med forædlerrettigheder til plantesorter i Frankrig. Licenshaverne er ligeledes virksomheder, da de udøver en økonomisk aktivitet, der består i produktion og afsætning af frø.
(45) Med hensyn til det relevante produktmarked vedrører de anmeldte aftaler et meget stort antal forskellige referencemarkeder. Hver sort udgør et marked for sig, og det er endog meget ofte inden for en bestemt sort muligt at skelne mellem grupper af underarter, som må betragtes som adskilte markeder.
(46) Med hensyn til det relevante geografiske marked svarer de ovennævnte markeder til medlemsstaternes områder. For det første skal det tages i betragtning, at produktion og afsætning af frø er reguleret ved nationale bestemmelser (jf. betragtning 31 til 36 for Frankrigs vedkommende), selv om sådanne bestemmelser skal være i overensstemmelse med gældende EF-direktiver på området. For det andet skal det understreges, at distributionsstrukturerne for frø hovedsageligt er organiseret på national basis. At referencemarkederne er nationale, er imidlertid ikke til hinder for, at betydelige import- og eksportaktiviteter finder sted.
(47) De anmeldte aftaler udgør aftaler mellem virksomheder efter EF-traktatens artikel 85. Det må derfor efterprøves, hvorvidt aftalernes bestemmelser kan begrænse konkurrencen og påvirke handelen mellem medlemsstaterne.
a) Almindelige betragtninger
(48) Før der foretages en vurdering af de anmeldte aftalers forenelighed med traktatens artikel 85, stk. 1, synes det imidlertid hensigtsmæssigt at undersøge omfanget af forædlingsrettighederne for at fastslå, hvilke af de anmeldte aftalers bestemmelser, der er direkte affødt af nævnte rettigheder.
(49) Der bør i denne henseende tages såvel hensyn til forordning (EF) nr. 2100/94 som til UPOV-konventionen, som de fleste medlemsstater har ratificeret.
Disse regler giver forædleren ret til at gøre alle handlinger i forbindelse med produktion, reproduktion, pakning, markedsføring, salg, eksport, import og opbevaring af den pågældende frøsort betinget af hans tilladelse.
Enhver handling i forbindelse med produktion af såvel basisfrø som certificeret frø er derfor omfattet af forædlerens eneret og er som følge heraf affødt af selve planteforædlingsrettighedens eksistens.
(50) Ud fra disse betragtninger synes forædleren at have en ret til at kontrollere anvendelsen af alle de frø, hvorfra det fortsat er retligt muligt at foretage en produktionshandling i henhold til eksisterende offentligretlige bestemmelser på området (jf. betragtning 21 til 27 og 31 til 36). Artikel 85, stk. 1, kan derfor ikke finde anvendelse på aftaler, der kun har til formål at sikre overholdelse af forædlerens rettigheder vedrørende frø, som med hjemmel i offentligretlige bestemmelser på området lovligt kan anvendes til at producere andet frø. Eksempelvis vil en aftale, der forbyder licenshaveren at sælge eller eksportere frø, som ikke tilhører den sidste lovligt reproducerbare generation, og som er stillet til rådighed for licenshaveren alene med henblik på formering, ikke være omfattet af traktatens artikel 85, stk. 1 (7).
Samme betragtninger gælder »teknisk frø« (jf. betragtning 27). Det må derfor fastslås, at så længe området ikke er harmoniseret på fællesskabsplan, indsætter forædleren de kontraktlige klausuler, der er nødvendige for at beskytte sine rettigheder. Forædleren kan i denne henseende fastsætte de klausuler, der gør det muligt for ham at lade enhver form for produktion af frø, uanset det pågældende frøs generation (første generation, anden generation osv.), være undergivet hans tilladelse og kontrol. Sådanne bestemmelser kan imidlertid kun tillades, hvis de er af afgørende betydning for at sikre forædlingsrettighedens beskyttelse og forenelige med EF's konkurrenceregler. En undersøgelse af nærværende sag vil kunne fastslå, hvorvidt disse kriterier er opfyldt.
(51) Forædlerens kontrolret ophører derimod, når forædleren har produceret (eller givet tilladelse til at producere) frø, som i henhold til gældende offentligretlige bestemmelser på området ikke mere er lovligt reproducerbare, og når han har bragt dem i fri omsætning (eller givet tilladelse til at bringe dem i fri omsætning). Dette frø vil ikke mere kunne anvendes til at producere andet frø og vil kun kunne sælges (direkte eller gennem en mellemmand) til landmænd med henblik på produktion af forbrugsgoder. I så tilfælde bør frøet anses for at være en vare, der kan sammenlignes med en industriel færdigvare.
Alle aftaler med sigte på at begrænse produktion eller afsætning af det pågældende frø vil kunne undersøges på grundlag af traktatens artikel 85.
Det ovennævnte frø kan imidlertid være underlagt megen kontrol fra de offentlige myndigheders side (jf. betragtning 31 til 36). På dette punkt er forædlerens retlige stilling dog ikke forskellig fra en patentindehavers eller en varemærkeindehavers, med hensyn til et produkt, der også er underlagt offentlige myndigheders kontrol (f.eks. lægemiddelprodukter). Der er derfor ikke grund til at anse frø, der er beskyttet af en forædlingsrettighed, for i den grad at fremvise særlige karakteristika, at det retfærdiggør en konkurrenceretlig behandling, der er forskellig fra behandlingen af produkter, der er beskyttet af andre industrielle ejendomsrettigheder. Dette berører ikke nødvendigheden af at tage hensyn til de særlige forhold, der gør sig gældende for frø i forbindelse med konkurrencereglernes anvendelse (8).
b) Klausuler, der ikke er omfattet af artikel 85, stk. 1
(52) Når SICASOV giver en ikke-eksklusiv rettighed til at formere de frø, der er omfattet af aftalerne, i Frankrig eller på det af beskyttelsen omfattede område (i tilfælde af en EF-sortsbeskyttelse, hele EF's område), i koncession, begrænser dette ikke SICASOV's ret til at udstede licenser til alle de opformeringsvirksomheder, som anmoder herom, forudsat at disse virksomheder opfylder de betingelser, som stilles ved den franske lovgivning med hensyn til certificering af frø. SICASOV's politik har i denne henseende været uden indvendinger at udstede licens for de valgte sorter til enhver, der anmoder herom.
Det skal endvidere understreges, at forædleren i Frankrig og andre steder fortsat frit kan sælge det af aftalen omfattede frø, såvel direkte som gennem distributører. Denne klausul må derfor anses for ikke at være konkurrencebegrænsende efter artikel 85, stk. 1.
(53) Licenshaverens forpligtelse til ikke (uden SICASOV's forudgående tilladelse) at overdrage basisfrø til tredjemand med henblik på produktion af certificeret frø er en bestemmelse, der er direkte affødt af selve forædlingsrettigheden. Det skal her understreges, at produktion af basisfrø indebærer en betydelig økonomisk investering og ikke ubetydelige risici. Det er endvidere nødvendigt at erindre, at basisfrø produceres under forædlerens ansvar. Forædleren må derfor have mulighed for at beskytte sig mod enhver form for mangelfuld håndtering af frøet. Til dette formål bør han kunne forbeholde opformeringen af basisfrø udelukkende til de virksomheder, som SICASOV har udvalgt til licenshavere (9). Det følger heraf, at forædleren har ret til at begrænse omsætning af basisfrø. Licenshaverens forpligtelse til ikke at udlevere basisfrø til tredjemænd på denne baggrund anses for forenelig med traktatens artikel 85, stk. 1.
(54) Licenshaverens forpligtelse til ikke at eksportere basisfrø må ligeledes anses for at være affødt af forædlerens rettigheder. Forædleren (eller som i denne sag dennes rettighedshaver) må have ret til at begrænse basisfrøets anvendelse for at hindre enhver form for mangelfuld håndtering af sorterne. Til dette formål må han have ret til at forbyde de licenshavere, han har valgt (eller som i denne sag rettighedshaveren har valgt) at sælge og eksportere basisfrø (10). Det er på denne baggrund klart, at forædleren, som løber de økonomiske og retlige risici i forbindelse med produktionen af frø, må kunne kontrollere frøets anvendelse, herunder salg i udlandet. På grundlag af disse betragtninger må forbuddet mod at udføre basisfrø anses for at være undtaget fra forbuddet i traktatens artikel 85, stk. 1.
(55) Lignende betragtninger kan anlægges med hensyn til forbuddet mod at importere basisfrø. Forædlingsrettigheden gør det muligt for rettighedshaveren at forbyde tredjemand at importere beskyttede frø. Denne rettighed udtømmes først, når forædleren har ladet frøet overgå til fri omsætning eller har givet tilladelse hertil. Når det drejer sig om basisfrø, tilrettelægger forædleren produktion og distribution gennem et net af opformeringsvirksomheder, der ikke har fri råderet over basisfrøet. Det kan derfor godtages, at forædleren styrker systemet gennem det forbud mod import af basisfrø, der pålægges alle licenshavere. Denne bestemmelse må derfor anses for at falde uden for traktatens artikel 85, stk. 1.
(56) Licenshaverens forpligtelse til at vælte forpligtelsen til ikke at eksportere basisfrø over på enhver køber må ligeledes anses for at være affødt af en af de rettigheder, der må indrømmes forædleren. Også i dette tilfælde må forædleren nemlig kunne kontrollere basisfrøets anvendelse for at undgå enhver form for mangelfuld håndtering af sorterne. Dette vil kunne kontrolleres, såvel når licenshaveren eksporterer direkte, som når licenshaveren (med SICASOV's samtykke) sælger til tredjemand, som derefter eksporterer frøet. Det er derfor nødvendigt for forædleren at have kontrol med den endelige anvendelse af basisfrøet. Ud fra disse betragtninger kan licenshaverens forpligtelse til at indhente en erklæring fra sin køber om ikke at eksportere basisfrøet anses for at være undtaget fra forbuddet i artikel 85, stk. 1.
(57) Licenshaverens forpligtelse til ikke at eksportere certificeret frø af første eller anden generation, når det pågældende frø ikke er omfattet af den laveste beskyttelsesgrad i bestemmelsesmedlemsstaten (»teknisk frø«) og ikke forudgående er blevet deklasseret, har til formål at sikre forædlerens kontrol med reproduktionshandlinger, hvilket er omfattet af hans eneret. I de medlemsstater, der tillader flere generationer, vil frø af første generation, der importeres til Frankrig, nemlig kunne anvendes som basisfrø med henblik på at producere andet frø (hvilket ligeledes gælder for frø af anden generation, når det drejer sig om et land, der tillader tre generationer eller flere). Reproduktionshandlinger vil derfor kunne finde sted, som udføres af opformeringsvirksomheder, der ikke er udvalgt af forædleren, og derfor falder uden for dennes kontrol (11).
Det skal endvidere understreges, at en deklassering hverken mindsker frøets indre værdi eller dets kommercielle værdi. En deklassering medfører kun, at frøet ikke kan reproduceres (set ud fra et retligt synspunkt). Det skal ligeledes tages i betragtning, at det næsten vil være umuligt for en rettighedshaver udelukkende ved aftale at hindre, at reproduktionshandlinger foretages uden hans tilladelse i en bestemmelsesmedlemsstat, der tillader flere generationer. Reproduktionshandlinger med henblik på efterfølgende generationer er jo fuldt ud lovlig i de pågældende medlemsstater, ligesom de nationale myndigheder ikke er forpligtet til hverken at anmode om forædlerens tilladelse eller give ham meddelelse om certificering af frø af en efterfølgende generation.
Det er korrekt, at forædleren først giver tilladelse til deklassering fire år efter optagelsen på den fælles liste. Licenshaverne kan altså ikke i nævnte periode eksportere direkte til en række medlemsstater. Så længe der ikke foreligger en harmonisering på fællesskabsplan, må en sådan foranstaltning dog anses for retligt og ikke-konkurrencebegrænsende.
I betragtning af det ovenfor anførte kan licenshaverens forpligtelse til at deklassere frø af første generation (eller i givet fald af anden generation) forud for eksport til medlemsstater, der tillader to eller flere generationer, ikke anses for at være en konkurrencebegrænsende foranstaltning efter traktatens artikel 85, stk. 1.
(58) Licenshaverens forpligtelse til at vælte forbuddet mod at eksportere ovennævnte frø over på køberne har til formål at hindre, at forædlerens rettigheder gennem en eller flere tredjemænd som optræder som købere, krænkes i bestemmelsesmedlemsstaten med de i betragtning 57 beskrevne virkninger til følge. Forpligtelsen må derfor anses for forenelig med traktatens artikel 85, stk. 1.
(59) Licenshaverens forpligtelse til ikke at eksportere certificeret frø til medlemsstater, hvor der ikke ydes retlig beskyttelse af plantesorter, har til formål at hindre, at tredjemænd uden forædlerens tilladelse kan foretage reproduktionshandlinger med henblik på at opnå en efterfølgende generation af det pågældende frø. Det skal her understreges, at i de pågældende stater kan enhver reproducere frø til og med den sidste generation, som den nationale lovgivning tillader i overensstemmelse med EF-direktiverne. Forædlerens eneste mulighed for at sikre sig kontrol herover er derfor at begrænse afsætningen af frøet. Forædlerens rettighed er ikke udtømt, når det drejer sig om frø, der ikke tilhører de selvformerende plantearter.
Situationen for selvformerende plantearter afviger fra situationen på patentområdet. Et patenteret industrielt produkt kan, når det er bragt i handelen (af indehaveren selv eller med dennes samtykke) ikke mere anvendes til at frembringe mange andre lignende produkter (med eller uden patentbeskyttelse). Et forbud mod eksport af frø til medlemsstater, der ikke yder retlig beskyttelse for den pågældende art, svarer derimod til, at det forbydes licenshaveren at levere halvfabrikata til fremstilling af et produkt, der i oprindelsesmedlemsstaten er patentbeskyttet, til tredjemænd i medlemsstater, som ikke yder retlig beskyttelse af patentet. Et sådant forbud bør ikke betragtes som konkurrencebegrænsende.
I betragtning af det ovenfor anførte bør en bestemmelse, der forpligter licenshaveren til ikke at eksportere frø til de medlemsstater, der ikke yder retlig beskyttelse af den pågældende sort, anses for ikke at være konkurrencebegrænsende efter traktatens artikel 85, stk. 1.
(60) Licenshaverens forpligtelse til at vælte den i betragtning 59 nævnte forpligtelse over på enhver køber har ligeledes til formål at sikre, at der ikke foretages reproduktionshandlinger uden for forædlerens kontrol. Af denne grund falder en sådan forpligtelse ikke ind under forbuddet i traktatens artikel 85, stk. 1.
(61) Forpligtelsen til ikke at eksportere certificeret frø til stater, der hverken er medlemmer af EF eller UPOV, har samme formål (jf. betragtning 57 til 60).
c) Klausuler, der er omfattet af artikel 85, stk. 1
(62) Licenshavernes forpligtelse til ikke direkte (eller gennem virksomheder inden for samme koncern eller gennem andre licenshavere) at eksportere certificeret frø ud af Frankrig gennem en periode på fire år regnet fra datoen for sortens optagelse på den fælles liste (herefter benævnt »forbud mod at eksportere certificeret frø«) hindrer ikke blot licenshaverne i at føre en aktiv salgspolitik uden for Frankrig, men også i at efterkomme uopfordret efterspørgsel fra kunder i andre medlemsstater. Licenshaveren vil derfor ikke kunne forsyne kunder, der er etableret i andre medlemsstater end Frankrig, selv om frøsalget finder sted på fransk område. Det skal endvidere understreges, at den pågældende forpligtelse ligeledes gælder i tilfælde af salg gennem en mægler (som handler på vegne af en kunde uden for Frankrig og i dennes navn).
Denne forpligtelse hindrer således enhver direkte eksport og efterlader kun en mulighed for indirekte eksporttransaktioner (dvs. eksport gennem en helt tredje virksomhed i Frankrig).
Forpligtelsen har således til formål at fjerne licenshaverne som direkte afsættere af frø til virksomheder i andre medlemsstater end Frankrig. Virksomheder uden for Frankrig har derfor kun mulighed for at købe frøet gennem mellemhandlere, der er etableret på fransk område. Sådanne indkøb er almindeligvis vanskeligere at gennemføre og mindre fordelagtige end indkøb direkte hos licenshaverne. Den pågældende klausul mindsker således graden af konkurrence i de øvrige medlemsstater, da forædleren (eller den virksomhed, som han har givet produktions- og/eller salgstilladelse) kun konfronteres med salg foretaget af andre virksomheder, som har indkøbt det af aftalen omhandlede frø i Frankrig (hos licenshavere i forvaltningsgruppen eller hos forædleren selv) for dernæst at eksportere det til den pågældende medlemsstat.
(63) Det fremgår af det ovenfor anførte, at den forpligtelse, der er nævnt under betragtning 62, har til formål at begrænse konkurrencen efter traktatens artikel 85, stk. 1, i hvert fald for så vidt angår eksport til medlemsstater, der ikke giver forædleren (eller dennes rettighedshavere) ret til at modsætte sig import fra andre medlemsstater. Den pågældende forpligtelse giver i det heraf følgende omfang forædleren mulighed for at opnå resultater, som ikke ville være mulige udelukkende på baggrund af eventuelle forskrifter vedrørende forædlingsrettigheder vedtaget i de medlemsstater, hvor frøet importeres.
(64) Den i betragtning 62 nævnte forpligtelse kan eliminere en ellers mulig handelsstrøm for frø fra Frankrig til de øvrige medlemsstater, som ellers havde kunnet udvikle sig. Forpligtelsen bør derfor anses for at påvirke handelen mellem medlemsstaterne.
B. ARTIKEL 2 I FORORDNING Nr. 26
(65) Det er ved artikel 2 i Rådets forordning nr. 26 af 4. april 1962 om anvendelse af visse konkurrenceregler inden for produktion og handel med landbrugsvarer (12), ændret ved forordning nr. 49 (13) fastsat, at artikel 85, stk. 1, i EF-traktaten ikke gælder aftaler, vedtagelser og former for praksis i forbindelse med produktion af og handel med landbrugsvarer, der udgør en integrerende del af en national markedsordning, eller som er nødvendige for at nå de i EF-traktatens artikel 39 angivne mål for den fælles landbrugspolitik.
(66) Frø er anført i traktatens bilag II og skal derfor betragtes som landbrugsvarer. Det bør derfor undersøges, hvorvidt de to undtagelser i artikel 2, første punktum, i forordning nr. 26 finder anvendelse på de anmeldte aftaler.
(67) Det skal først erindres, at de anmeldte aftaler ikke udgør en integrerende del af en national markedsordning for frø. En sådan national markedsordning findes hverken i Frankrig eller nogen anden medlemsstat, da området er reguleret ved Rådets forordning (EØF) nr. 2358/71 af 26. oktober 1971 om den fælles markedsordning for frø (14), senest ændret ved forordning (EF) nr. 192/98 (15).
(68) Det skal dernæst undersøges, hvorvidt de anmeldte aftaler er nødvendige for at nå de i traktatens artikel 39 angivne mål.
Det skal i denne henseende understreges, at undtagelsen skal fortolkes strikt, da der er tale om en fravigelse af den almindelige regel i traktatens artikel 85, stk. 1 (16).
Endvidere er det Domstolens faste retspraksis, at den pågældende undtagelse kun finder anvendelse, hvis en aftale fremmer gennemførelsen af alle de målsætninger, der er anført i traktatens artikel 39 (17).
Slutteligt må der anlægges den betragtning, at de aftaler, der ikke indgår blandt de midler, der er opført i forordningen om den fælles markedsordning, for at nå til de mål, der er omhandlet i traktatens artikel 39, ikke er nødvendige efter artikel 2, stk. 1, i forordning nr. 26. Den fælles markedsordning for frø indeholder imidlertid intet om indgåelse af licensaftaler.
(69) Den undtagelsesbestemmelse, der er indeholdt i artikel 2 i forordning nr. 26, kan derfor ikke finde anvendelse i denne sag, hvorfor traktatens artikel 85, stk. 1, finder anvendelse.
C. TRAKTATENS ARTIKEL 85, STK. 3
(70) I henhold til artikel 85, stk. 3, kan bestemmelserne i artikel 85, stk. 1, erklæres uanvendelige på enhver aftale eller kategori af aftaler mellem virksomheder, som bidrager til at forbedre produktionen eller fordelingen af varerne eller til at fremme den tekniske eller økonomiske udvikling, samtidig med at de sikrer forbrugerne en rimelig andel af fordelen herved, og uden at der:
a) pålægges de pågældende virksomheder begrænsninger, som ikke er nødvendige for at nå disse mål
b) gives disse virksomheder mulighed for at udelukke konkurrencen for en væsentlig del af de pågældende varer.
(71) Kommissionen kan anvende artikel 85, stk. 3, ved at vedtage enten en individuel beslutning eller en forordning.
(72) Kommissionens forordning (EF) nr. 240/96 (18) kan finde anvendelse på visse kategorier af teknologioverførselsaftaler vedrørende forædlerrettigheder (artikel 8, stk. 1, litra h)).
Ovennævnte forordning kan dog ikke finde anvendelse på de anmeldte aftaler, da forbuddet mod at eksportere certificeret frø ikke svarer til nogen af de forpligtelser, der er nævnt i forordningens artikel 1, stk. 1. Det skal især understreges, at de anmeldte aftaler ikke indeholder bestemmelser hverken om områder, der er givet til licenshaverne (jf. nr. 1, 2, 4, 5 og 6 i artikel 1, stk. 1), eller om områder, der er forbeholdt licensgiveren (jf. nr. 3 i artikel 1, stk. 1).
(73) Selv om forordning (EF) nr. 240/96 ikke finder anvendelse som sådan, kan forordningens kriterier imidlertid vise sig anvendelige ved vurderingen af forbuddet mod at eksportere certificeret frø inden for rammerne af nærværende individuelle beslutning.
Med henblik på at vurdere om forbuddet mod at eksportere certificeret frø opfylder betingelserne for at bringe traktatens artikel 85, stk. 3, i anvendelse, bør der derfor tages hensyn til de nedenfor anførte betragtninger.
(74) Forbuddet mod at eksportere certificeret frø bidrager til at forbedre produktionen og fordelingen af varerne og til at fremme den tekniske og økonomiske udvikling.
For det første fremmer forbuddet udbredelsen af nye sorter i andre medlemsstater end Frankrig, da virksomhederne i de øvrige medlemsstater motiveres til at acceptere de risici, der er forbundet med produktion og/eller afsætning af nye sorter fremavlet af franske forædlere. Nævnte virksomheder vil være mere indstillet på at påtage sig udbredelse af nye sorter, hvis de har vished for ikke at møde direkte eksport fra Frankrig i løbet af lanceringsperioden for de nye sorter. Den franske forædler må derfor anses for - i løbet af den pågældende periode - at have mulighed for at beskytte sine licenshavere og distributører (i andre medlemsstater end Frankrig) mod direkte konkurrence fra franske licenshavere ved at pålægge sidstnævnte kontraktlige klausuler om forbud mod eksport af certificeret frø. Licenshavere og distributører i andre medlemsstater end Frankrig vil sædvanligvis have et bedre kendskab til de respektive markeder end de franske forædlere, og de vil derfor kunne afsætte frø af nye sorter på optimale vilkår og sikre tilstrækkelige og regelmæssige forsyninger til brugerne.
For det andet forbedrer forpligtelsen til ikke at eksportere tilrettelæggelsen af produktionen og distributionen i Frankrig af det pågældende frø, da de franske licenshavere motiveres til at koncentrere deres indsats på det franske marked med henblik på at sikre landbrugerne/forbrugerne regelmæssige og tilstrækkelige forsyninger.
Det skal ligeledes erindres, at forordning (EF) nr. 240/96 tillader, at licenshavere pålægges såvel forbud mod aktivt salg (artikel l, stk. 1, nr. 5), som forbud mod passivt salg (artikel 1, stk. 1, nr. 6), da sådanne forbud ifølge forordningen almindeligvis bidrager til at forbedre produktionen og til at fremme den tekniske udvikling.
(75) Landbrugerne/forbrugerne, der er etableret såvel i Frankrig som i de øvrige medlemsstater, vil kunne få en rimelig andel i fordelene ved den i betragtning 74 nævnte forbedring af forsyningen af markedet for frø. Først og fremmest vil eksportforbuddet tilskynde virksomheder i de øvrige medlemsstater til at indgå produktions- og distributionsaftaler med de franske forædlere, hvorved landbrugerne/forbrugerne i de pågældende medlemsstater får adgang til nye sorter, der kan forbedre høstresultaterne.
De franske landmænd vil endvidere drage fordel af en omfattende og regelmæssig forsyning, da de franske licenshavere bliver nødt til at koncentrere deres indsats på især det franske marked.
For at bevare den gunstige virkning er det imidlertid nødvendigt, at parallelimporten fra det franske område til stadighed forbliver fri. Dette krav er opfyldt i nærværende sag, da de anmeldte aftaler ikke indeholder nogen bestemmelser, der forbyder licenshaveren at sælge til brugere og forhandlere, der er etableret på fransk område, og som dernæst kan eksportere til andre medlemsstater.
Ovenstående betragtninger er forenelige med forordning (EF) nr. 240/96, hvorefter de eksportforbud, der pålægges licenshavere, jf. artikel 1, normalt vil give brugerne en rimelig andel af fordelene i kraft af et mere righoldigt udbud på markedet.
(76) Forbuddet mod direkte eksport synes af afgørende betydning for at sikre udbredelsen af nye sorter i de andre medlemsstater end Frankrig og dermed opfylde målsætningen om at fremme den tekniske og økonomiske udvikling til fordel for brugerne i disse medlemsstater. Især synes en beskyttelsesperiode på fire år regnet fra optagelsen på den fælles liste ikke at være uforholdsmæssig lang set i forhold til målet, at fremme kendskabet til og udbredelsen af en ny sort på et givet marked. Det skal i denne henseende bemærkes, at forordning (EF) nr. 240/96 tillader et forbud mod passiv eksport i en periode på fem år regnet fra datoen for den første markedsføring af produktet. Med hensyn til den dato, fra hvilken eksportsforbudsperioden beregnes, skal det erindres, at en sort almindeligvis (dvs. bortset fra en sideløbende optagelse på den nationale liste i bestemmelseslandet) ikke kan omsættes frit i Fællesskabet, før den er optaget på den fælles sortsliste. Det synes derfor hensigtsmæssigt at vælge dette tidspunkt som udgangspunkt for beregningen af beskyttelsesperioden.
(77) Licenshaverens forpligtelse til ikke direkte at eksportere frø sætter ikke forædleren i stand til at hindre konkurrence. Først og fremmest skal det erindres, at de fleste nye frøsorter konkurrerer med allerede eksisterende, som er velkendte for landmændene, og som derfor udgør en alternativ forsyningskilde. Dernæst skal det erindres, at der fortsat er fri parallelimport fra Frankrig, hvorfor enhver kunde, der er etableret i en anden medlemsstat kan få adgang, om end indirekte, til de franske sorter også i lanceringsperioden.
D. ARTIKEL 6 OG 8 I FORORDNING Nr. 17
(78) Ifølge artikel 6 i forordning nr. 17 skal Kommissionen angive det tidspunkt, fra hvilket en beslutning om fritagelse skal have virkning.
(79) Ifølge artikel 8, stk. 1, i forordning nr. 17 skal beslutningen om fritagelse træffes for et bestemt tidsrum. I betragtning af den tekniske udvikling på frøområdet og de økonomiske forhold, der gør sig gældende for det pågældende marked, synes det rimeligt at meddele fritagelse for en periode på ti år regnet fra den 26. oktober 1994 -
VEDTAGET FØLGENDE BESLUTNING:
Artikel 1
Bestemmelserne i EF-traktatens artikel 85, stk. l, erklæres i overensstemmelse med samme traktats artikel 85, stk. 3, for uanvendelige på SICASOV's (Société Coopérative d'Intérêt Collectif Agricole Anonyme à Capital Variable) standardaftaler for produktion og salg af frø.
Artikel 2
Fritagelsen er gyldig fra den 26. oktober 1994 til den 26. oktober 2004.
Artikel 3
Denne beslutning er rettet til SICASOV (Société Coopérative d'Intérêt Collectif Agricole Anonyme à Capital Variable), rue Coq-Héron 7, F-75001 Paris.
Udfærdiget i Bruxelles, den 14. december 1998.
KOMISSION PÄÄTÖS,
tehty 14 päivänä joulukuuta 1998,
EY:n perustamissopimuksen 85 artiklan mukaisesta menettelystä (IV/35.280 - Sicasov) (tiedoksiannettu numerolla K(1998) 3452) (Ainoastaan ranskankielinen teksti on todistusvoimainen) (1999/6/EY)
EUROOPAN YHTEISÖJEN KOMISSIO, joka
ottaa huomioon Euroopan yhteisön perustamissopimuksen,
ottaa huomioon perustamissopimuksen 85 ja 86 artiklan ensimmäisen täytäntöönpanoasetuksen, 6 päivänä helmikuuta 1962 annetun neuvoston asetuksen N:o 17 (1), sellaisena kuin se on viimeksi muutettuna Itävallan, Suomen ja Ruotsin liittymisasiakirjalla, ja erityisesti sen 2, 4 ja 8 artiklan,
ottaa huomioon SICASOVin (Société Coopérative d'Intérêt Collectif Agricole Anonyme à Capital Variable) Pariisi, Ranska, 26 päivänä lokakuuta 1994 esittämän pyynnön puuttumattomuustodistuksesta ja huomautuksen kahdesta siementen tuotanto- ja myyntilupia koskevasta vakiosopimuksesta,
ottaa huomioon tämän huomautuksen sisällön pääpiirteet, joka on julkaistu (2) asetuksen N:o 17 19 artiklan 3 kohdan mukaisesti,
on kuullut kilpailunrajoituksia ja määräävää markkina-asemaa käsittelevää neuvoa-antavaa komiteaa,
sekä katsoo seuraavaa:
I. ASIASELOSTUS
A. YRITYKSET
a) Sicasov
(1) SICASOV koostuu Ranskassa suojeltujen kasvilajikkeiden jalostajista. Kenelläkään sen jäsenellä ei saa olla hallussaan yli 10 prosenttia pääomasta eikä yli 10 prosentin osuutta äänimäärästä. SICASOVin tehtävänä on:
- hankkia yksinomaiset toimiluvat tai toimiluvat, joihin ei sisälly yksinedustusoikeutta jäsenten sen haltuun uskomille kasvinjalostajanoikeuksille sekä kaikille muille maatalouden ja elintarviketeollisuuden kannalta hyödyllisille teollis- ja tekijänoikeuksille,
- varmistaa, että maataloustuottajat ja elintarviketeollisuus saavat käyttöönsä uuden tai parannetun kasviaineiston teknisesti ja taloudellisesti parhaissa mahdollisissa olosuhteissa,
- välittää toimilupia tai myöntää käyttölupia, joiden haltijat voivat, SICASOVin valvonnan alaisina, tuottaa, lisätä ja myydä jalostajien kasvilajikkeita,
- valvoa lajikkeiden ylläpitoa (eli teknisen aineiston tuottamista niitä sukupolvia varten, jotka edeltävät lopulliselle käyttäjälle myytäväksi tarkoitettua sukupolvea) ja antaa tarvittavat määräykset kaikenlaisten puutteiden välttämiseksi,
- toteuttaa yhteisiä uuden geneettisen aineiston tutkimushankkeita,
- tukea kasvien jalostusta ja edistää kasviaineistojen kehittämistä sekä huolehtia niiden levittämisestä.
(2) SICASOVin erityisenä tehtävänä on hoitaa niitä kasvilajikkeita, jotka jalostajat (tai heidän oikeudenhaltijansa) ovat uskoneet sen haltuun. Tätä tarkoitusta varten jalostajat (tai heidän oikeudenhaltijansa) voivat:
a) joko antaa SICASOVille valtuudet myöntää lisäys- ja myyntilupia, joihin ei sisälly yksinoikeutta,
b) tai antaa SICASOVille tuotantoa ja myyntiä koskeva yksinoikeus, johon sisältyy SICASOVin oikeus myöntää lisäystä ja myyntiä koskevia alitoimilupia, joihin ei sisälly yksinoikeutta.
Jalostajien ja SICASOVin välillä tehdyt sopimukset eivät ole tämän päätöksen kohteena.
Jalostajien kasvilajikkeiden hoitoon sisältyvät erityisesti lisäyslaitosten kanssa tehtävät siementen tuotanto- ja myyntisopimukset, joiden perusteella SICASOV perii maksuja, jotka se suorittaa edelleen jalostajille vähennettyään niistä hallinnolliset kulunsa. Näistä sopimuksista on ilmoitettu ja ne ovat tämän päätöksen kohteena (katso johdanto-osan 37-42 kappale).
(3) Vuoteen 1993 asti kasvilajikkeiden hoito Ranskassa oli jaettu SICASOVin ja Caisse de gestion des licences végétalesin, jäljempänä "CGLV", kesken.
CGLV fuusioitui SICASOVin kanssa 1 päivänä tammikuuta 1994 siten, että CGLV sulautui vastaanottavaan yhtiöön SICASOViin. Tämän vuoksi Ranskassa on nyt vain yksi jalostajanoikeuksien hallintayhtiö, johon kuuluvat sekä SICASOVin että CGLV:n entiset jäsenet.
(4) SICASOV hoitaa tällä hetkellä lukuisten ranskalaisten ja ulkomaisten jalostajien noin 50 lajiryhmään kuuluvaa lähes 2 600 lajiketta. Lähes kaikki sopimuksenvaraisesti tuotettavat kasvilajikkeet ovat SICASOVin piirissä. Johtoryhmä tekee vuosittain noin 9 500 lupasopimusta noin 6 000 ranskalaisen ja 2 500 ulkomaalaisen yrityksen kanssa.
b) Jalostajat
(5) Jalostajat ovat yksityisiä tai julkisia sellaiseen tutkimukseen erikoistuneita yhteisöjä, joiden tarkoituksena on kehittää uusia kasvilajikkeita, joiden on täytettävä tarvittavat vaatimukset voidakseen nauttia kasvinjalostajanoikeuksien tuomaa lainsuojaa uusina lajikkeina.
Jalostajista on mainittava hyvin vanhaa valintaperinnettä jatkavat ja kooltaan vaihtelevat maatalouden perheyritykset sekä maatalousosuuskunnat. Lisäksi on otettava huomioon suuret yritykset, jotka ovat viime vuosien aikana aloittaneet toiminnan kasvinjalostuksen alalla (etenkin kemianteollisuuden alalla jo toimivat yritykset). On myös huomattava, että julkiset tutkimuslaitokset harjoittavat maataloustutkimusta (esimerkiksi Institut national de recherche agronomique (INRA), maatalousoppilaitokset, yliopistojen tiedekunnat).
Jokaisella jalostajalla on oikeudet useisiin lajikkeisiin, joista yksi tai useampi voi olla todella kilpailukykyinen.
(6) Jalostaja voi itse lisätä uutta lajiketta, mutta sen on useimmiten mahdotonta tyydyttää kysyntää, minkä vuoksi se antaa lisäyksen lisäyslaitoksen hoidettavaksi (katso johdanto-osan 7 kappale) saadakseen riittävän suuria siemenmääriä myytäväksi maanviljelijöille vuotuisia kylvöjä varten. Jalostajan asemaan sisältyy oikeuksia ja velvoitteita, joita käsitellään johdanto-osan 11-36 kappaleessa.
c) Lisäyslaitokset
(7) Siementuotannosta vastaavat lisäyslaitokset, joita kutsutaan myös tuotantolaitoksiksi tai siementuottajiksi, jäljempänä "lisäyslaitokset". Näillä laitoksilla on oltava toimilupa ammattimaiseen tuotantoon, ja jotta ne voisivat tuottaa varmennettuja siemeniä, ne on ensin hyväksyttävä erityisesti tätä varten perustettujen hallintoelinten tarkastuksessa (katso johdanto-osan 32 kappale). Uuden lajikkeen lisäämiseksi lisäyslaitosten on käännyttävä SICASOVin puoleen kyseistä lajiketta koskevan luvan saamiseksi.
Ranskassa toimii nykyisin noin 6 000 lisäyslaitosta.
(8) Lisäyslaitoksilla on usein käytettävänään lisääjäviljelijöiden verkosto, jolle he luovuttavat siemenet lisäystä varten. Lisäyslaitos ostaa sitten siemenet takaisin ja huolehtii niiden varmennuksesta ja myynnistä. Lisäyslaitoksen ja lisääjäviljelijöiden suhteita sääntelee virallisen valvontaelimen Service Officiel de Contrôlen, jäljempänä "SOC", (katso johdanto-osan 31 kappale) laatima ja maatalousministeriön hyväksymä vakioviljelysopimus.
(9) Lisääjäviljelijöitä ei pidä sekoittaa käyttäjäviljelijöihin, jotka käyttävät siemeniä kylvöön (eivätkä saadakseen lisää siemeniä) ja jotka tästä syystä voidaan tavallaan rinnastaa lopullisiin käyttäjiin.
B. ASIAN KANNALTA MERKITYKSELLISET TUOTTEET
(10) Tämän asian kannalta merkitykselliset tuotteet ovat seuraaviin lajeihin tai lajiryhmiin lukeutuvat siemenet ja taimet: viljakasvit, rehukasvit, valkuaiskasvit, maissi, durra, vihannekset ja juurekset, öljy- ja kuitukasvit ja peruna. Tässä päätöksessä siemeniä ja taimia kutsutaan yhteisellä nimellä "siemenet".
C. KASVINJALOSTAJANOIKEUTEEN SISÄLTYVÄ SUOJA
a) Yhteisön lainsäädäntö
(11) Useimmissa jäsenvaltioissa on säädetty kasvilajikkeita koskevista lakisääteisistä suojajärjestelmistä. Näitä järjestelmiä ei kuitenkaan ole yhdenmukaistettu yhteisön tasolla, vaan niitä sääntelevät edelleen jäsenvaltioiden sisäiset lait.
Tämän tilanteen vuoksi neuvosto antoi yhteisön kasvinjalostajien oikeuksista 27 päivänä heinäkuuta 1994 asetuksen (EY) N:o 2100/94 (3), sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella (EY) N:o 2506/95 (4), jolla perustetaan kansallisten järjestelmien kanssa rinnakkainen yhteisön järjestelmä, jonka avulla on mahdollista myöntää koko yhteisön alueella voimassa olevia kasvinjalostajanoikeuksia. Tämä yhteisön järjestelmä ei rajoita jäsenvaltioiden oikeutta antaa kansallisia valtuuksia kasvilajikkeiden suojeluun (jollei päällekkäisten oikeuksien myöntämiskiellosta muuta johdu). Yhteisön kasvinjalostajanoikeuksia koskevia hakemuksia on voitu jättää 1 päivästä huhtikuuta 1995 alkaen.
(12) Yhteisön suoja voidaan myöntää sellaisille lajikkeille, jotka ovat erotettavia, yhtenäisiä, pysyviä ja uusia. Suoja antaa oikeuksienhaltijalle yksinoikeuden seuraaviin toimiin: a) tuotanto tai lisäys (monistus), b) pakkaaminen lisäystarkoituksiin; c) myyntiin tarjoaminen; d) myynti tai muu kaupan pitämisen muoto; e) vienti yhteisöstä; f) tuonti yhteisöön; g) hallussa pitäminen a-f kohdassa mainittuihin tarkoituksiin.
(13) Yhteisön suojelemat kasvinjalostajanoikeudet ovat voimassa 25 vuotta (viiniköynnösten ja puiden osalta 30 vuotta).
b) Ranskan lainsäädäntö
(14) Ranskassa uusien kasvilajikkeiden lakisääteinen suojelu perustuu 2 päivänä joulukuuta 1961 Pariisissa allekirjoitettuun uusien kasvilajikkeiden suojaamista koskevaan kansainväliseen yleissopimukseen, jäljempänä "UPOV-sopimus".
Jokaisesta uudesta, yhtenäisestä ja pysyvästä kasvilajikkeesta voidaan 11 päivänä kesäkuuta 1970 annetun lain N:o 70-489 mukaan antaa kasvinjalostajanoikeuksista todistus (certificat d'obtention végétale), jonka haltijalla on yksinoikeus tuottaa, tuoda Ranskaan, myydä tai tarjota myyntiin kaikenlaista kyseisen lajikkeen mahdollista lisäysaineistoa.
(15) Vuoden 1970 lain mukaan yksinoikeus on voimassa 20 vuotta todistuksen antamisesta, mutta 25 vuotta siinä tapauksessa, että lajin lisäysaineiston muodostaminen vaatii pitkän ajan. Syyskuun 9 päivänä 1971 annetussa asetuksessa N:o 71-75 luetellaan lajit, joiden osalta kesto on 20 vuotta ja ne, joiden osalta se on 25 vuotta.
(16) Jalostajanoikeuksien omistamisen ja niiden siirtämisen osalta vuoden 1970 laissa viitataan patentteihin yleensä sovellettaviin sääntöihin. Näin ollen näyttää siltä, että jalostajanoikeuksia voidaan siirtää yhtä vapaasti kuin patentteja, omistus- tai hallintaoikeuksina.
D. SIEMENTEN TUOTANNON JA MYYNNIN SÄÄNTELY
(17) Ranskassa siementen tuotantoa, siementarkastusta ja siementen varmentamista koskee yksityiskohtainen sääntely, joka täyttää myös alalla annettujen yhteisön sääntöjen asettamat vaatimukset.
a) Yhteisön lainsäädäntö
(18) Yhteisön tasolla säädetään useissa direktiiveissä yhteisön sisäistä siementen tuotantoa ja myyntiä koskevien edellytysten tarkasta valvonnasta siementen vapaan liikkuvuuden takaamiseksi. Näiden direktiivien tarkoituksena on päästä parempaan tuottavuuteen eri kasvilajien viljelyssä vaatimalla jäsenvaltioita soveltamaan yhtenäisiä ja mahdollisimman tiukkoja sääntöjä kaupan pitämiseen hyväksyttyjen lajikkeiden valinnan osalta. Direktiiveillä säädetään siis yhteisölle yhtenäinen varmentamisjärjestelmä, jonka tarkoituksena on virallisen valvonnan avulla varmistaa lajikkeiden tunnistettavuus ja puhtaus. Tätä järjestelmää sovelletaan sekä myyntiin kansallisilla markkinoilla että jäsenvaltioiden väliseen kauppaan. On syytä korostaa, että siemeniä voidaan myydä vain, jos jonkin jäsenvaltion julkinen elin on virallisesti tarkastanut ja varmentanut ne varmentamissääntöjen mukaisesti.
(19) Tähän mennessä on hyväksytty useimpien lajien myyntiä koskevia direktiivejä (viljat, juurikkaat, rehukasvit, peruna, öljy- ja kuitukasvit jne.).
Lisäksi neuvoston direktiivillä 70/457/ETY (5), sellaisena kuin se on muutettuna Itävallan, Suomen ja Ruotsin liittymisasiakirjalla, perustettiin viljelykasvien yleinen lajikeluettelo.
(20) Direktiiveillä säädetään jokaiselle kasvilajille ne edellytykset, jotka niiden siementen on täytettävä, jotta niitä voitaisiin myydä. Direktiiveissä vahvistetaan etenkin lajikkeen tunnistettavuuden ja aitouden vähimmäisedellytykset sekä viljelyedellytykset. Lisäksi on laadittu yhteisön säännöt pakkausten, näytteenoton, sulkemisen ja merkitsemisen osalta.
i) Perussiemenet ja varmennetut siemenet
(21) Jo olemassa olevan kansainvälisen ammattisanaston perusteella siementen myynnistä annetuissa yhteisön direktiiveissä säädetään "perussiementen" ja "varmennettujen siementen" välisestä erosta.
(22) "Perussiemenet" ovat siemeniä,
- jotka on tuotettu jalostajan vastuulla säilyttävää valintaa koskevien sääntöjen mukaan,
- jotka on tarkoitettu varmennettujen siementen tuotantoon,
- jotka täyttävät viljelystä, tunnistettavuudesta ja lajikeaitoudesta annetun direktiivin edellytykset,
- joiden on virallisessa tarkastuksessa todettu täyttävän mainitut edellytykset.
Tämän määritelmän perusteella voidaan päätellä, että perussiemeniä ei ole tarkoitettu myytäväksi viljelijöille (suoraan taikka osuuskuntien tai kaupan välityksellä), vaan ne on tarkoitettu tuottamaan uusia, myöhempään sukupolveen kuuluvia siemeniä. Näin ollen ne ovat tavallaan verrattavissa teolliseen välittäjäaineistoon. Tässä yhteydessä on kuitenkin korostettava, että oikeudellisesti katsoen jalostaja voi aivan hyvin käyttää perussiemeniä kylvöihin tai myydä kyseiset siemenet viljelijöille näiden omiin kylvöihin (tai valtuuttaa luvanhaltijansa toimimaan tällä tavalla). Tällainen olettamus toteutuu kuitenkin äärimmäisen harvoin, koska perussiementen arvo on suhteellisen korkea ja näin ollen ei olisi taloudellista käyttää niitä kylvöihin.
(23) "Varmennetut" siemenet ovat siemeniä,
- jotka ovat peräisin suoraan perussiemenistä
- jotka on tarkoitettu muuhun kuin siementen tuotantoon (toisin sanoen käyttäjäviljelijöiden kylvöihin tarkoitettuun välittömään tai välilliseen myyntiin),
- jotka täyttävät viljelystä, tunnistettavuudesta ja lajikeaitoudesta annetun direktiivin edellytykset,
- joiden on virallisessa tarkastuksessa todettu täyttävän mainitut edellytykset.
Varmennettuja siemeniä ei siis voida laillisesti hyödyntää myöhemmän sukupolven siementen tuottamiseen. Varmennetuista siemenistä tuotettuja siemeniä ei voida puolestaan varmentaa eikä niitä siis voida myydä. Sen vuoksi varmennettuja siemeniä voidaan käyttää ainoastaan kylvöihin tai myyntiin (suoramyyntiin taikka osuuskuntien tai kaupan välityksellä tapahtuvaan myyntiin) viljelijöille, jotka käyttävät ne kylvöihinsä. Näin ollen varmennetuista siemenistä käytetään usein nimitystä "kauppasiemenet" tai "vapaasti käytettävät siemenet". Varmennetut siemenet ovat siis tavallaan verrattavissa patentilla suojattuun teolliseen lopputuotteeseen.
(24) Tiettyjen kasvilajien tilanne on kuitenkin mutkikkaampi (esim. kaura, ohra, riisi, vehnä ja spelttivehnä). Yhteisön direktiiveissä hyväksytään nimittäin kyseisten lajien osalta ensimmäisen sukupolven varmennettujen siementen lisäksi myös toisen sukupolven varmennettuja siemeniä. Täten voi siis esiintyä kahden sukupolven varmennettuja siemeniä. Yhteisön direktiiveissä annetaan seuraavat määritelmät:
a) "ensimmäisen sukupolven varmennetut siemenet": siemenet,
- jotka ovat peräisin suoraan perussiemenistä,
- jotka on tarkoitettu joko toisen sukupolven varmennettujen siementen luokkaan kuuluvien siementen tuotantoon tai muuhun kuin siementen tuotantoon (toisin sanoen käyttäjäviljelijöiden kylvöihin tarkoitettuun välittömään tai välilliseen myyntiin),
- jotka täyttävät viljelystä, tunnettavuudesta ja lajikeaitoudesta annetun direktiivin edellytykset,
- joiden on virallisessa tarkastuksessa todettu täyttävän mainitut edellytykset;
b) "toisen sukupolven varmennetut siemenet": siemenet,
- jotka ovat peräisin suoraan ensimmäisen sukupolven varmennetuista siemenistä,
- jotka on tarkoitettu muuhun kuin siementen tuotantoon (toisin sanoen käyttäjäviljelijöiden kylvöihin tarkoitettuun välittömään tai välilliseen myyntiin),
- jotka täyttävät direktiivin edellytykset,
- joiden on virallisessa tarkastuksessa todettu täyttävän mainitut edellytykset.
Tietyissä direktiiveissä säädetään myös kolmannen sukupolven varmennetuista siemenistä.
(25) Näiden määritelmien perusteella näyttää siltä, että ensimmäisen sukupolven varmennettuja siemeniä voidaan käyttää kahteen tarkoitukseen: a) uusien varmennettujen siementen tuottamiseen ja b) kylvöihin. Ensimmäisessä tapauksessa varmennettuja siemeniä käytetään samaan tarkoitukseen kuin johdanto-osan 22 kappaleessa mainittuja perussiemeniä (ja ne ovat siis verrattavissa välittäjäaineistoon). Toisessa tapauksessa sen sijaan varmennettuja siemeniä käytetään todellisina "kauppasiemeninä", jotka on tarkoitettu myytäväksi kylvöjä varten (ja ne ovat siis verrattavissa teolliseen lopputuotteeseen). Jalostajalla (tai hänen luvanhaltijallaan) on ensisijainen oikeus päättää, miten ensimmäisen sukupolven varmennettu siemen käytetään. Kuitenkin kolmas, joka on hankkinut laillisesti kyseisiä varmennettuja siemeniä (ja jonka kansalliset elimet ovat todenneet päteväksi harjoittamaan ammattimaista lisäystä) voisi myös tuottaa toisen sukupolven siemeniä ja hankkia niille julkisten elimien varmennuksen.
(26) Edellä 21-25 kappaleessa tehtyihin erotteluihin viitaten on syytä tähdentää, että yhteisön direktiivit rajoittuvat takaamaan niiden säännöksiä vastaavien siementen (perussiementen ja varmennettujen siementen) vapaan liikkuvuuden yhteisön sisällä. Direktiivit eivät kuitenkaan velvoita jäsenvaltioita säätämään lainsäädännössään (ensimmäisen ja toisen sukupolven) varmennettujen siementen kahdesta eri sukupolvesta. Näin ollen tietyt jäsenvaltiot tyytyvät säätämään ainoastaan yhdestä sukupolvesta, vaikka useampikin sukupolvi olisi sallittu. Sen vuoksi eräät jäsenvaltiot sallivat samaa kasvilajia kohden ainoastaan ensimmäisen sukupolven siemenet, kun taas toiset sallivat sekä ensimmäisen että toisen (tai myöhemmän) sukupolven siemenet.
(27) On siis mahdollista, että varmennettuja siemeniä, jotka ovat peräisin ainoastaan yhden sukupolven hyväksyvästä jäsenvaltiosta, viedään muihin jäsenvaltioihin, jotka puolestaan hyväksyvät kaksi sukupolvea (tai useampia) ja että niitä käytetään lisäykseen jossakin viimeksi mainituista valtioista. Kaupassa tällaisia siemeniä kutsutaan usein "teknisiksi siemeniksi". On korostettava, että kyseistä nimitystä ei käytetä yhteisön lainsäädännössä, vaan ainoastaan käytännön tilanteissa tarkoittamaan sellaisten siementen ryhmää, jotka voitaisiin määritellä seuraavasti: varmennetut siemenet, jotka ovat yksinomaan "kaupallisia" (joita ei voida käyttää muiden siementen tuotantoon alkuperämaassaan) ja jotka voivat toimia määrämaassa "perussiemeninä" (uusien varmennettujen siementen tuotantoon).
ii) Yleinen lajikeluettelo
(28) Direktiivillä 70/457/ETY säädettiin jäsenvaltioiden eri kansallisiin luetteloihin perustuvasta viljelykasvien yleisestä lajikeluettelosta. Jokainen jäsenvaltio laatii yhden tai useampia luetteloita alueellaan virallisesti varmennettavaksi ja kaupan pidettäväksi hyväksytyistä lajikkeista.
(29) Kansalliseen luetteloon hyväksytyn lajikkeen siementen myynnille ei saa asettaa minkäänlaisia rajoituksia toisissa jäsenvaltioissa:
- luetteloon hyväksymisvuotta seuraavan toisen vuoden 31 päivästä joulukuuta alkaen
tai
- siitä hetkestä alkaen kun kaikki jäsenvaltiot ovat vahvistaneet maataloudessa, puutarhanviljelyssä ja metsänhoidossa käytettäviä siemeniä ja lisäysaineistoa käsittelevässä pysyvässä komiteassa aikovansa vapauttaa rajoituksista kyseisessä kansallisessa luettelossa hyväksytyn lajikkeen myynnin.
Komissio julkaisee Euroopan yhteisöjen virallisessa lehdessä (otsakkeella "viljelykasvien yleinen lajikeluettelo") kaikki ne lajikkeet, joiden siemeniin ei sovelleta myyntirajoituksia.
(30) Näiden säännösten perusteella yleiseen lajikeluetteloon merkittyjen lajikkeiden siemenet voivat vapaasti liikkua yhteisön kaikissa jäsenvaltioissa, vaikka kyseistä lajiketta ei olisikaan hyväksytty määrävaltiossa.
Sen sijaan, jotta varmennettuja siemeniä voitaisiin tuottaa ensimmäisen varmennuksen antaneen valtion ulkopuolella, lajike on merkittävä sen valtion kansalliseen luetteloon, jossa tuotanto aiotaan aloittaa. Toisin sanoen yhteisön direktiivi takaa mahdollisuuden myydä siemeniä koko yhteisön alueella mutta ei anna oikeutta siementen tuotantoon kaikissa jäsenvaltioissa.
b) Ranskan lainsäädäntö
(31) Siementen tuotannon ja myynnin yleinen sääntely Ranskassa on johdettu pitkälti edellä mainituista yhteisön direktiiveistä, ja säännöksillä asetetaan tuotteiden laadun suojelemiseksi erittäin tiukkoja tarkastuksia, jotka edellyttävät suhteellisen laajaa julkista tai alan ammattilaisten keskinäistä hallintoa. Tässä suhteessa keskeinen asema on Ranskan maatalousministeriön alaisella virallisella valvontaelimellä Service Officiel de Contrôlella, jäljempänä "SOC", jonka hallinnosta vastaa kansallinen siemenalan ammattilaisten keskinen ryhmittymä (Groupement National Interprofessionnel des Semences, GNIS).
(32) Siementen varmentaminen tapahtuu tarkastusprosessina, jonka avulla SOC varmistaa, että sen tarkastettavaksi toimitetut siemenet täyttävät lajikepuhtauden tai geneettisen puhtauden vähimmäisvaatimukset.
Siemeniä voi varmentaa ainoastaan tarkastajiksi ennalta hyväksyttyjen tuottajien, tiloissa. Varmentaminen osoitetaan kiinnittämällä varmennettuja siemeniä sisältävien pakkausten päälle viralliset todistukset tai merkit ja mahdollisesti SOC:n antamat sinetit.
Tarkastusluvan myöntää maatalousministeriö päätöksellään SOC:n esityksestä, ja se koskee yhtä tai useampaa lajia ja kunkin lajin osalta yhtä tai useaa määriteltyä luokkaa.
(33) Ranskan yleisessä lainsäädännössä määritellään siemenluokat seuraavasti:
a) Lähtöaineisto
Tämä aineisto käsittää perusaineiston (linjat, kloonit tai lisäyksen lähdeaineiston), jonka avulla lajikkeen ylläpitojalostusta voidaan vuosittain jatkaa tai se voidaan aloittaa uudelleen.
b) Esiperussiemenet (perussiemeniä edeltävät sukupolvet).
Nämä siemenet ovat siemeniä sellaisesta sukupolvesta, joka sijoittuu lähtöaineiston ja perussiemenien välille.
c) Perussiemenet
Nämä siemenet on tuotettu lajin ylläpitojalostuksen sääntöjen mukaisesti, ja ne on yleensä tarkoitettu varmennettujen siementen tuotantoon.
d) Varmennetut siemenet
Nämä siemenet ovat peräisin suoraan perussiementen lisäyksestä tai tarvittaessa, jalostajan pyynnöstä ja SOC:n suostumuksella, esiperussiementen lisäyksestä. Tämä luokka voidaan jakaa ensimmäisen sukupolven varmennettuihin siemeniin (R1) ja toisen sukupolven varmennettuihin siemeniin (R2).
Tässä päätöksessä edellä a, b ja c alakohdassa mainittuja siemeniä nimitetään yhteisesti "perussiemeniksi" ja d alakohdassa mainittuja siemeniä nimitetään "varmennetuiksi siemeniksi".
(34) Vastuu lähtöaineiston, esiperussiementen ja perussiementen tuottamisesta on jalostajalla, joka valvoo omien lajikkeidensa tuotantoa.
Teknisissä erityisasetuksissa täsmennetään lähtöaineiston, esiperussiementen, perussiementen ja varmennettujen siementen tuotantoedellytykset.
Ranskassa useimmissa teknisissä erityisasetuksissa säädetään ainoastaan varmennettujen siemenien yhdestä ainoasta sukupolvesta.
(35) Tilanne on sen sijaan aivan toinen muissa jäsenvaltioissa, joissa on mahdollista hyväksyä varmennettujen siementen kaksi tai useampia sukupolvia (katso johdanto-osan 26 kappale). Tällöin näihin maihin voidaan viedä ranskalaisia varmennettuja siemeniä ja niitä voidaan lisätä, mikä ei olisi sallittua Ranskassa ("tekniset siemenet").
(36) Tästä syystä Ranskan lainsäädännössä annetaan mahdollisuus varmennettujen siementen "luokan alentamiseen". Tällä toimella ensimmäisen lisäyksen siemeniä sisältävät pakkaukset merkitään uudelleen vaihtamalla todistus tai tarkastuslipuke. Tästä seuraa, että kyseisiä siemeniä ei enää voida käyttää muiden siemenien tuotantoon määrävaltiossa.
E. ILMOITETUT SOPIMUKSET
(37) llmoitetut sopimukset ovat vakiosopimuksia, joiden avulla SICASOV järjestää jalostajien sille hoidettaviksi antamilla kasvinjalostajanoikeuksilla suojattujen siementen tuotannon ja myynnin.
Sopimuksia voi olla kahta eri tyyppiä:
a) jos SICASOV toimii jalostajan valtuuttamana (katso johdanto-osan 2 kappaleen a kohta), se tekee lisäyslaitoksen kanssa sopimuksen kasvilajikkeen lisäys- tai monistusaineiston tuotanto- ja myyntiluvasta (Contrat de licence de production et de vente de matériel de reproduction ou de multiplication végétative de variété végétale);
b) jos SICASOV taas toimii jalostajan yksinedustajana (katso johdanto-osan 2 kappaleen b kohta), se tekee lisäyslaitoksen kanssa sopimuksen kasvilajikkeen lisäys- ja monistusaineiston tuotannon ja myynnin alitoimiluvasta (Contrat de sous-concession de production et de vente de matériel de reproduction ou de multiplication végétative de variété végétale).
(38) Ilmoitettujen sopimusten perusteella SICASOV antaa luvanhaltijalle tietyn kasvilajikkeen lisäys- ja myyntiluvan, johon ei sisälly yksinoikeutta (1 artiklan 1 kohta). Lupa on henkilökohtainen, eikä siitä seuraavia oikeuksia voi siirtää kokonaan eikä osittain (I artiklan 2 kohta).
Luvanhaltija ei voi ilman SICASOVin ennakkosuostumusta luovuttaa kolmannelle sopimuksen kohteena olevien siementen tuotantoa kokonaan tai osittain (1 artiklan 3 kohta).
Ilmoitetut sopimukset koskevat seuraavia kasvilajeja:
- viljakasvit,
- rehu- ja valkuaiskasvit,
- maissi ja durra, vihannekset ja juurekset, öljy- ja kuitukasvit,
- peruna.
(39) Ilmoitetuissa sopimuksissa määrätään, että siementen tuotannon ja myynnin on täytettävä seuraavat edellytykset:
a) tuotanto- ja lisäyslupa annetaan siementen tuotantoa ja myyntiä varten Ranskan alueella tai alueella, jota suoja koskee (2 artiklan A kohta) (6);
b) luvanhaltija ei saa viedä eikä tuoda perussiemeniä ilman SICASOVin nimenomaista suostumusta (2 artiklan C kohdan ensimmäinen alakohta);
c) perussiemeniä myyvän luvanhaltijan on saatava ostajaltaan sitoumus siihen, ettei kyseisiä siemeniä viedä suoraan eikä välillisesti (2 artiklan C kohdan toinen alakohta);
d) luvanhaltija ei saa viedä suoraan (eikä minkään samaan ryhmään kuuluvan tai saman vientikiellon alaisen yrityksen välityksellä) varmennettuja siemeniä, kun lajike on ollut merkittynä yhteisön luetteloon alle neljä vuotta (2 artiklan D kohta);
e) luvanhaltija ei saa viedä ensimmäisen sukupolven varmennettuja siemeniä jäsenvaltioihin, jotka hyväksyvät kaksi tai useampia sukupolvia, eikä toisen sukupolven varmennettuja siemeniä jäsenvaltioihin, jotka hyväksyvät kolmannen ja myöhempien sukupolvien varmennetut siemenet. Luvanhaltija sitoutuu välittämään tämän velvoitteen kaikille ostajilleen (2 artiklan E kohdan ensimmäinen alakohta). Jalostaja sitoutuu kuitenkin antamaan järjestelmällisesti kansallisille varmentamisesta vastaaville viranomaisille suostumuksensa siementen luokituksen alentamiseen, jos viejä ilmoittaa sille aikomuksestaan ja jos varmentamisviranomaiset täsmentävät jalostajalle (tai tämän oikeudenomistajalle) alennettujen siementen määrät ja määrämaan (2 artiklan E kohdan toinen alakohta). Kyseinen järjestelmällinen suostumus annetaan ainoastaan sellaisten lajikkeiden osalta, jotka ovat olleet merkittyinä yhteisön luetteloon yli neljä vuotta (2 artiklan E kohdan kolmas alakohta);
f) luvanhaltija ei saa viedä varmennettuja siemeniä sellaisiin jäsenvaltioihin, joissa kasvinjalostajanoikeuksilla ei ole lakisääteistä suojaa. Luvanhaltija sitoutuu välittämään tämän velvoitteen kaikille ostajilleen (2 artiklan E kohdan ensimmäinen alakohta);
g) luvanhaltija ei saa viedä varmennettuja siemeniä sellaisiin valtioihin, jotka eivät ole yhteisön tai kasvilajikkeiden kansainvälisen suojeluliiton (UPOV) jäseniä. Luvanhaltija sitoutuu välittämään tämän velvoitteen kaikille ostajilleen (2 artiklan E kohdan ensimmäinen alakohta).
(40) Johtoryhmä voi määrätä luvanhaltijan kaikkiin tarkastuksiin, jotka se katsoo tarpeellisiksi niiden toimien säännönmukaisuuden varmistamiseksi, joista tämä on vastuussa, ja vaatia, että luvanhaltija toimittaa sille vuosittain selvityksen myynnistä tai varmennuksista lajeittain.
(41) Luvanhaltijalle myönnettyjen oikeuksien vastineeksi tämä sitoutuu maksamaan johtoryhmälle kirjausmaksun ja lupamaksun, joka lasketaan syksyllä tai keväällä myytyjen tai varmennettujen määrien perusteella. Tähän lupamaksuun ovat velvollisia luvanvaraiset lisäyslaitokset, kun ne luovuttavat lisääjäviljelijöilleen itse tuottamiaan tai pakkaamiaan luvanvaraisia siemeniä.
(42) Jos sopimuksen kohteena oleva laji on yksivuotinen, lupa annetaan ainoastaan sille sadolle, joka on peräisin sopimuksen allekirjoittamisen jälkeisestä kylvöstä. Jos sopimuksen kohteena oleva laji on monivuotinen, lupa annetaan sopimuksen allekirjoittamisen jälkeisestä kylvöstä peräisin oleville sadoille, joiden määrä on täsmennetty sopimuksessa.
II. OIKEUDELLINEN ARVIOINTI
A. PERUSTAMISSOPIMUKSEN 85 ARTIKLAN 1 KOHTA
(43) Perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohdassa kielletään yhteismarkkinoille soveltumattomina sellaiset yritysten väliset sopimukset, yritysten yhteenliittymien päätökset sekä yritysten yhdenmukaistetut menettelytavat, jotka ovat omiaan vaikuttamaan jäsenvaltioiden väliseen kauppaan ja joista seuraa, että kilpailu estyy, rajoittuu tai vääristyy yhteismarkkinoilla.
(44) SICASOV on perustamissopimuksen 85 artiklassa tarkoitettu yritys, koska se harjoittaa taloudellista toimintaa, joka käsittää kasvinjalostajanoikeuksien hallinnoinnin ja valvonnan Ranskassa. Myös luvanhaltijat ovat yrityksiä, koska ne harjoittavat taloudellista toimintaa tuottamalla ja myymällä siemeniä.
(45) Ilmoitetut sopimukset koskevat useita erilaisia asian kannalta merkityksellisiä tuotemarkkinoita. Jokainen kasvilaji muodostaa erilliset markkinat ja varsin usein saman lajin sisällä on mahdollista eritellä lajikkeiden muodostamia ryhmiä, joiden voidaan katsoa muodostavan erillisiä markkinoita.
(46) Maantieteellisesti edellä mainitut markkinat kattavat yhteisön jäsenvaltioiden alueet. Ensiksi on todettava, että siementen tuotantoa ja myyntiä säännellään kansallisella lainsäädännöllä (Ranskan osalta johdanto-osan 31-36 kappale), vaikka kyseisten säädösten onkin oltava alalla sovellettavien yhteisön direktiivien mukaisia. Toiseksi on korostettava, että siementen jakeluverkostot ovat muodostuneet pääasiassa kansallisella tasolla. Kuitenkaan se, että merkitykselliset markkinat olisivat kansalliset, ei estä huomattavan tuonti- ja vientikaupan esiintymistä joissakin tapauksissa.
(47) Ilmoitetut sopimukset ovat yritysten välisiä sopimuksia perustamissopimuksen 85 artiklan tarkoittamassa merkityksessä. On siis varmistettava, ovatko näissä sopimuksissa vahvistetut ehdot omiaan rajoittamaan kilpailua ja vaikuttamaan jäsenvaltioiden väliseen kauppaan.
a) Yleiset huomiot
(48) Ennen kuin kuitenkaan arvioidaan, ovatko ilmoitettujen sopimusten ehdot yhteisön kilpailusääntöjen mukaisia, on tutkittava kasvinjalostajanoikeuksien laajuus, jotta voitaisiin määritellä, mitkä sopimuksen ehdot liittyvät mainittujen oikeuksien olemassaoloon sinänsä.
(49) Tässä yhteydessä on syytä viitata sekä asetukseen (EY) N:o 2100/94 että UPOV-yleissopimukseen, jonka useimmat jäsenvaltiot ovat ratifioineet.
Tämä sääntely antaa jalostajalle oikeuden saattaa ennakkohyväksyntänsä alaiseksi kaikki suojeltujen lajikkeiden siementen tuotantoon, lisäämiseen, pakkaamiseen, myyntiin laskemiseen, kaupan pitämiseen, vientiin, tuontiin ja hallussapitoon liittyvät toimet.
Tästä siis seuraa, että niin perussiementen kuin varmennettujen siementen koko tuotantotoiminta kuuluu jalostajalle myönnetyn yksinedustuksen piiriin ja liittyy näin ollen kasvinjalostajanoikeuksien olemassaoloon sinänsä.
(50) Näiden huomioiden perusteella ilmenee, että jalostajalla on oikeus valvoa määränpäätä kaikille sellaisille siemenille, joilla voidaan vielä laillisesti toteuttaa tuotantotoimia, ottaen huomioon voimassa olevan julkisen sääntelyn tällä alalla (katso johdanto-osan 21-27 ja 31-36 kappale). Sen vuoksi perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohtaa ei voida soveltaa sopimuksiin, joiden tarkoituksena on yksinomaan taata jalostajanoikeuden kunnioittaminen niiden siementen osalta, joita voidaan alaan sovellettavan julkisen sääntelyn perusteella laillisesti käyttää muiden siementen tuottamiseen. Täten 85 artiklan 1 kohdassa ei tarkoiteta esimerkiksi sopimusta, jossa kielletään luvanhaltijaa myymästä tai viemästä siemeniä, jotka eivät kuulu viimeiseen laillisesti lisättävään sukupolveen ja jotka on annettu tämän käyttöön ainoastaan vastaavien siementen tuottamista varten (7).
Edellä esitetyt huomiot koskevat myös niin sanottuja "teknisiä siemeniä" (katso johdanto-osan 27 kappale). Näin ollen on siis myönnettävä, että koska alaa ei ole yhdenmukaistettu yhteisön tasolla, jalostaja voi käyttää ennalta kaikkia tarpeellisia sopimusmääräyksiä oikeutensa suojaamiseksi. Tässä tarkoituksessa jalostaja voi laatia sopimusehtoja, jotka saattavat hänen hyväksyntänsä ja valvontansa alaiseksi kaikki siementen tuotantotoimet huolimatta siitä, mikä sukupolvi on kyseessä (ensimmäinen sukupolvi, toinen sukupolvi jne.). Kyseiset ehdot ovat kuitenkin sallittuja ainoastaan, jos ne ovat välttämättömiä jalostajanoikeuden suojelemiseksi ja jos ne ovat yhteisön kilpailusääntöjen mukaisia. Tapauskohtaisella tutkimuksella voidaan varmistaa noudatetaanko kyseisiä vaatimuksia täysin.
(51) Jalostajan valvontaoikeus päättyy sitä vastoin vasta, kun tämä on tuottanut (tai on antanut luvan tuottaa) siemeniä, joiden osalta voidaan asiaan sovellettavan julkisen sääntelyn mukaisesti katsoa, ettei niitä voida enää laillisesti lisätä, ja kun jalostaja on laskenut ne liikkeeseen (tai on antanut luvan laskea ne liikkeeseen). Näitä siemeniä ei voida enää käyttää siementen tuottamiseen, vaan ne voidaan ainoastaan myydä (suoraan tai välittäjän kautta) viljelijöille kulutushyödykkeiden tuottamiseksi. Tässä tapauksessa siemenet on katsottava tavaraksi, joka on verrattavissa valmiiseen teollisuustuotteeseen.
Kaikkia sopimuksia, joiden tarkoituksena on rajoittaa kyseisten siementen tuotantoa tai myyntiä, voidaan tarkastella EY:n perustamissopimuksen 85 artiklan määräysten perusteella.
Julkiset viranomaiset tekevät tosin edellä mainituista siemenistä lukuisia tarkastuksia (katso johdanto-osan 31-36 kappale). Tältä kannalta jalostajan oikeudellinen tilanne ei kuitenkaan eroa patentin tai tavaramerkin haltijan tilanteesta siltä osin kuin on kyse julkisten viranomaisten valvonnan alaisista tuotteista (esimerkiksi lääkevalmisteet). Sen vuoksi ei ole aihetta katsoa, että kasvinjalostajanoikeuksilla suojatuilla siemenillä olisi niin erityisiä ominaisuuksia, että ne edellyttävät kilpailusääntöjen osalta erilaista kohtelua kuin muut tuotteet, joita teollisoikeudet suojaavat. Tästä huolimatta siementen erityisluonne on otettava huomioon kilpailusääntöjä sovellettaessa (8).
b) Ehdot, joita 85 artiklan 1 kohdassa ei tarkoiteta
(52) SICASOVin myöntämä oikeus, johon ei sisälly yksinedustusoikeutta, lisätä sopimusten kohteena olevia siemeniä Ranskassa tai suojelun kohteena olevalla alueella (toisin sanoen alueilla, joilla siemenet on merkitty kansalliseen luetteloon) ei rajoita SICASOVin vapautta myöntää lupia kaikille niitä hakeville lisäyslaitoksille, edellyttäen, että ne täyttävät Ranskan lainsäädännön vaatimukset siementen varmentamisesta. Tässä yhteydessä SICASOVin harjoittamaan politiikkaan on kuulunut myöntää vaikeuksitta luvat kaikille hakijoille näiden valitsemille lajikkeille.
Lisäksi on korostettava, että jalostajalle jää vapaus myydä Ranskassa ja muualla sopimuksen kohteena olevia siemeniä sekä suoraan että jakelijoiden välityksellä. Tätä ehtoa ei siis voida pitää kilpailua rajoittavana 85 artiklan 1 kohdan tarkoittamassa merkityksessä.
(53) Luvanhaltijan velvoite olla antamatta kolmansille (paitsi SICASOVin ennakkosuostumuksella) perussiemeniä varmennettujen siementen tuottamiseksi liittyy kasvinjalostajanoikeuksien olemassaoloon sinänsä. Tässä yhteydessä on syytä korostaa, että perussiementen tuottaminen vaatii merkittäviä taloudellisia uhrauksia ja voi sisältää huomattavia riskejä. Lisäksi on muistettava, että perussiemenet tuotetaan jalostajan vastuulla. Jalostajalle on siis sallittava mahdollisuus suojautua kyseisten siementen kaikilta virheellisiltä käsittelyiltä. Tässä tarkoituksessa jalostajalla on oltava valta varata perussiementen lisäys ainoastaan sellaisille laitoksille, jotka tämä on valinnut luvanhaltijoiksi (9). Tämän johdosta jalostajalla on oikeus rajoittaa perussiementen liikkumista, jollei siihen ole SICASOVin ennakkosuostumusta. Edellä esitetyn perusteella on katsottava, että luvanhaltijan velvoite olla antamatta kolmansille perussiemeniä on perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohdan mukainen.
(54) Luvanhaltijan velvoite olla viemättä perussiemeniä on myös katsottava yhdeksi jalostajalle myönnettävistä oikeuksista. Näin ollen on myönnettävä, että jalostajan (tai kuten tässä tapauksessa hänen oikeudenhaltijansa) on pystyttävä rajoittamaan perussiementen määräpaikka, jotta hän pystyisi välttämään lajikkeiden virheellisen käsittelyn. Tässä tarkoituksessa hänellä on oltava oikeus kieltää valitsemiaan luvanhaltijoita (tai kuten tässä tapauksessa hänen oikeudenhaltijansa valitsemia luvanhaltijoita) myymästä sekä viemästä perussiemeniä (10). Näin ollen ilmenee selkeästi, että jalostajan, joka joutuu kantamaan siementen tuotantoon liittyvät taloudelliset ja oikeudelliset riskit, on saatava valvoa siementen määränpäätä, mukaan lukien niiden myynti ulkomaille. Näiden huomioiden perusteella voidaan katsoa, että perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohdan kielto ei koske perussiementen vientikieltoa.
(55) Samanlaisia tarkasteluja voidaan esittää perussiementen tuontikiellon osalta. Jalostajanoikeus antaa haltijalleen mahdollisuuden kieltää kolmansilta suojattujen siementen tuonnin. Tämän oikeuden voidaan katsoa lakkaavan ainoastaan silloin, kun jalostaja on saattanut siemenet vapaasti liikkeeseen tai on antanut siihen suostumuksensa. Perussiementen osalta jalostaja järjestää niiden tuotannon ja jakelun tukeutuen verkostoon sellaisista lisääjistä, jotka eivät voi vapaasti käyttää kyseisiä siemeniä. Näin ollen näyttää hyväksyttävältä, että jalostaja lujittaa tätä järjestelmää kieltämällä jokaista luvanhaltijaa tuomasta maahan perussiemeniä. Näin ollen on katsottava, että tätä ehtoa ei tarkoiteta perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohdassa.
(56) Luvanhaltijan velvoitteen välittää kaikille ostajille velvoite olla viemättä perussiemeniä on myös katsottava liittyvän jalostajanoikeuksien olemassaoloon sinänsä. Tässä tapauksessa jalostajan on voitava myös tässä tapauksessa valvoa perussiementen määränpäätä, jotta hän pystyisi estämään lajikkeiden virheellisen käsittelyn. Virheellinen käsittely voitaisiin todentaa sekä silloin, kun luvanhaltija vie suoraan perussiemeniä, että silloin, kun hän myy niitä (SICASOVin luvalla) kolmannelle, joka vie niitä edelleen. Jalostajan on siis pystyttävä valvomaan perussiementen lopullista määränpäätä. Näiden huomioiden perusteella voidaan katsoa, että perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohdan kielto ei koske luvanhaltijan velvoitetta saada ostajaltaan sitoumus siitä, että perussiemeniä ei viedä maasta.
(57) Luvanhaltijan velvoitteella olla viemättä ensimmäisen tai toisen sukupolven varmennettuja siemeniä silloin, kun kyseiset siemenet eivät missään määrin kuulu määrämaan säätämän suojan piiriin ("tekniset siemenet") eikä niiden luokkaa ole ennalta alennettu, pyritään takaamaan jalostajan mahdollisuus valvoa sellaisia lisäystoimia, jotka kuuluvat tämän yksinoikeuden piiriin. Ranskasta tuotuja ensimmäisen sukupolven siemeniä voitaisiin siis käyttää useita sukupolvia sallivissa jäsenvaltioissa perussiemeninä uusien siementen tuottamiseksi (tämä koskee myös toisen sukupolven siemeniä silloin, kun kyseessä on kolme tai sitä useampia sukupolvia sallivat maat). Sen vuoksi myös sellaisia lisäystoimia voi esiintyä, jotka eivät ole jalostajan valitsemia ja hänen valvontansa ulkopuolella (11).
On korostettava, että luokan alentaminen ei alenna siementen ominaisarvoa eikä kaupallista arvoa. Luokan alentamistoimella kielletään ainoastaan siementen lisääminen (oikeudelliselta kannalta). On otettava huomioon myös, että jalostajan on lähes mahdotonta estää ainoastaan sopimuksin lisäystoimet, jotka tapahtuvat hänen suostumuksettaan usean sukupolven siemenet sallivassa määräjäsenvaltiossa. Tässä yhteydessä on muistettava, että tällaisissa valtioissa peräkkäisten sukupolvien tuottamiseen tarkoitetut lisäystoimet ovat täysin laillisia ja ettei kansallisilla viranomaisilla ole mitään velvoitetta pyytää jalostajalta lupaa ensimmäisen sukupolven jälkeisten sukupolvien siementen varmentamistoimiin tai ilmoittaa hänelle niistä.
Jalostaja myöntää tosin luvan luokan alentamiseen vasta neljä vuotta yleiseen luetteloon merkitsemisen jälkeen, mikä merkitsee, että luvanhaltijat eivät voi tänä aikana viedä siemeniä suoraan tiettyihin jäsenvaltioihin. On kuitenkin katsottava, että yhdenmukaisuuden puuttuessa yhteisön tasolla kyseinen toimenpide on oikeutettu eikä rajoita kilpailua.
Näiden huomioiden perusteella näyttää siltä, että luvanhaltijan velvoittaminen alentamaan ensimmäisen sukupolven (tai tarvittaessa toisen sukupolven) siementen luokkaa ennen niiden vientiä sellaisiin jäsenvaltioihin, jotka hyväksyvät kaksi tai useampia sukupolvia, ei rajoita kilpailua perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohdan tarkoittamassa merkityksessä.
(58) Luvanhaltijan velvoitteella välittää edellä mainittujen siementen vientikielto pyritään välttämään jalostajan oikeuksien loukkaaminen määräjäsenvaltiossa yhden tai useamman ulkopuolisen ostajan välityksellä ja sellaisten seurausten aiheuttaminen, jotka on mainittu kyseisessä kohdassa. Sen vuoksi tämän velvoitteen on katsottava olevan perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohdan mukainen.
(59) Luvanhaltijan velvoitteella olla viemättä varmennettuja siemeniä sellaisiin jäsenvaltioihin, joissa ei oikeudellisesti suojata kasvinjalostajanoikeuksia, pyritään välttämään se, että kolmannet voisivat toteuttaa ilman jalostajan lupaa kyseisten siementen lisäystoimia myöhempien sukupolvien aikaansaamiseksi. Tässä yhteydessä on korostettava, että kyseisissä valtioissa kuka tahansa voi lisätä siemeniä viimeiseen sukupolveen saakka, jonka kansallinen lainsäädäntö hyväksyy yhteisön direktiivien mukaisesti. Sen vuoksi jalostajan ainoa mahdollisuus on saattaa valvontaansa kyseiset toimet ainoastaan rajoittamalla siementen pitämistä kaupan. Jalostajanoikeuksia sovelletaan myös sellaisten kasvilajien siemeniin, jotka eivät kuulu suvullisesti lisääntyviin lajeihin.
Mainittu suvullisen lisääntymisen ominaisuuden tilanne on toinen kuin patenttialalla. Patentoitua teollista tuotetta ei voida myyntiin saattamisen (patentin haltijan toimesta tai tämän suostumuksella) jälkeen enää käyttää useiden samankaltaisten tuotteiden aikaansaamiseen (huolimatta siitä, onko tuotteella patenttioikeuden suoja). Sitä vastoin siementen vientikielto sellaisiin jäsenvaltioihin, jotka eivät myönnä lain suojaa asianomaiselle lajille, vastaa luvanhaltijalle asetettua kieltoa olla välittämättä edelleen välittäjäaineistoa, jota käytetään patentilla alkuperäjäsenvaltiossa suojatun tuotteen valmistamiseen kolmansille, jotka sijaitsevat sellaisessa jäsenvaltiossa, jossa ei ole säädetty patentin suojaa. Tämän kiellon ei voida katsoa rajoittavan kilpailua.
Näiden huomioiden perusteella luvanhaltijalle asetetun velvoitteen olla viemättä siemeniä jäsenvaltioihin, joissa asianomainen lajike ei ole oikeudellisesti suojattu, ei voida katsoa rajoittavan kilpailua perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohdassa tarkoittamassa merkityksessä.
(60) Luvanhaltijan velvoitteella välittää kaikille ostajille mainittu velvoite pyritään myös takaamaan, että lisäystoimia ei toteuteta ilman jalostajan valvontaa. Tästä syystä on ilmeistä, että kielto perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohdassa ei koske kyseistä velvoitetta.
(61) Velvoite olla viemättä varmennettuja siemeniä valtioihin, jotka eivät ole yhteisön tai UPOVin jäseniä, täyttää samat edellä mainitut tavoitteet (katso johdanto-osan 57-60 kappale).
c) Perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohdassa tarkoitettu ehto
(62) Luvanhaltijoiden velvoite olla viemättä suoraan (tai samaan yhtymään kuuluvien yritysten tai muiden luvanhaltijoiden välityksellä) varmennettuja siemeniä Ranskan ulkopuolelle neljän vuoden ajan laskettuna lajikkeen merkitsemisestä yleiseen luetteloon, estää kyseisiä luvanhaltijoita sekä harjoittamasta aktiivista myyntipolitiikkaa Ranskan ulkopuolella että myös vastaamasta muissa jäsenvaltioissa toimivien asiakkaiden kysyntään. Tästä seuraa, että luvanhaltija ei voi toimittaa siemeniä muihin jäsenvaltioihin kuin Ranskaan sijoittautuneille asiakkaille, vaikka niiden myynti tapahtuisi Ranskan alueella. Lisäksi on korostettava, että tätä velvoitetta sovelletaan myös tapauksissa, joissa myynti tapahtuu välittäjän kautta (joka toimii Ranskan ulkopuolella olevan asiakkaan nimissä ja lukuun).
Kyseessä oleva velvoite estää siis kaiken suoran viennin ja jättää siis mahdolliseksi ainoastaan välillisen viennin harjoittamisen (toisin sanoen Ranskaan sijoittautuneen kolmannen yrityksen välityksellä tapahtuvan viennin).
Näyttää siis siltä, että tämän velvoitteen tarkoituksena on estää luvanhaltijoita myymästä suoraan siemeniä yrityksille, jotka ovat sijoittautuneet muihin jäsenvaltioihin kuin Ranskaan. Näin ollen Ranskan ulkopuolella olevat yritykset voivat ostaa siemeniä ainoastaan Ranskan alueelle sijoittautuneilta välittäjiltä. Nämä ostot ovat yleensä hankalampia ja kalliimpia kuin ostot suoraan luvanhaltijoilta. Tästä syystä kyseessä oleva ehto vähentää kilpailua muissa jäsenvaltioissa, koska jalostajan kanssa (tai yrityksen, jolle jalostaja on antanut luvan tuottaa ja/tai myydä) kilpailee vain sellaisten kolmansien myynti, jotka ovat ostaneet sopimuksen kohteena olevat siemenet Ranskasta (luvanhaltijoilta tai suoraan jalostajalta) ja vieneet ne sitten kyseessä olevaan jäsenvaltioon.
(63) Edellä esitetyn perusteella johdanto-osan 62 kappaleessa mainitun velvoitteen tarkoituksena on rajoittaa kilpailua perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohdassa tarkoitetulla tavalla ainakin niissä tapauksissa, joissa vienti suuntautuu valtioihin, jotka eivät myönnä jalostajille (tai niiden oikeudenhaltijoille) oikeutta vastustaa tuontia muista jäsenvaltioista. Tämän velvoitteen vuoksi jalostaja voi saavuttaa tuloksen, jonka saavuttaminen ei olisi mahdollista, jos sovellettaisiin ainoastaan niissä jäsenvaltiossa vahvistettuja kasvinjalostajanoikeuksia koskevia säännöksiä, joihin siemeniä tuodaan.
(64) Johdanto-osan 62 kappaleessa mainitun velvoitteen tarkoituksena on estää Ranskasta muihin jäsenvaltioihin suuntautuva siementen kauppa, joka olisi muutoin voinut kehittyä. Sen vuoksi velvoitteen on katsottava vaikuttavan jäsenvaltioiden väliseen kauppaan.
B. ASETUKSEN N:o 26 2 ARTIKLA
(65) Tiettyjen kilpailusääntöjen soveltamisesta maataloustuotteiden tuotantoon ja kauppaan 20 päivänä huhtikuuta 1962 annetun neuvoston asetuksen (ETY) N:o 26 (12), sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 49 (13), 2 artiklassa säädetään, että perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohtaa ei sovelleta sellaisiin maataloustuotteiden tuotantoa tai myyntiä koskeviin sopimuksiin, päätöksiin ja menettelyihin, jotka kuuluvat olennaisena osana kansalliseen markkinajärjestelyyn tai jotka ovat tarpeen perustamissopimuksen 39 artiklassa esitettyjen yhteisen maatalouspolitiikan tavoitteiden saavuttamiseksi.
(66) Siemenet mainitaan perustamissopimuksen liitteessä II, ja niiden on siis katsottava kuuluvan maataloustuotteisiin. Sen vuoksi on syytä tutkia, voidaanko edellä mainitun asetuksen N:o 26 2 artiklan säännöksiä soveltaa ilmoitettuihin sopimuksiin.
(67) Ensiksikin on muistettava, että ilmoitetut sopimukset eivät ole olennainen osa kansallista siementen markkinajärjestelyä. Itse asiassa tällaista kansallista järjestelyä ei ole olemassa Ranskassa eikä myöskään muissa yhteisön jäsenvaltioissa, koska kyseistä alaa sääntelee siemenalan yhteisestä markkinajärjestelystä 26 päivänä lokakuuta 1971 annettu neuvoston asetus ETY N:o 2358/71 (14), sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella (EY) N:o 192/98 (15).
(68) Toiseksi on syytä tutkia, ovatko ilmoitetut lupasopimukset tarpeen EY:n perustamissopimuksen 39 artiklassa tarkoitettujen tavoitteiden saavuttamiseksi.
Onkin korostettava, että koska kysymys on poikkeuksesta EY:n perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohdan tavanomaiseen soveltamiseen, sitä on tulkittava rajoittavasti (16).
Euroopan yhteisöjen tuomioistuimen vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan kyseessä olevaa poikkeusta sovelletaan ainoastaan, jos sopimuksella edistetään EY:n perustamissopimuksen 39 artiklassa tarkoitettujen tavoitteiden saavuttamista (17).
On katsottava, että sellaiset sopimukset, jotka eivät kuulu yhteisestä markkinajärjestelystä säädetyssä asetuksessa vahvistettuihin keinoihin perustamissopimuksen 39 artiklassa tarkoitettujen tavoitteiden toteuttamiseksi, eivät ole tarpeellisia asetuksen N:o 26 2 artiklan 1 kohdan tarkoittamassa merkityksessä. Siemenalan yhteisessä markkinajärjestelyssä ei siis edellytetä lupasopimusten tekemistä.
(69) Näin ollen asetuksen N:o 26 2 artiklassa tarkoitettu poikkeus on poissuljettava tässä tapauksessa, joten perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohta on sovellettavissa.
C. PERUSTAMISSOPIMUKSEN 85 ARTIKLAN 3 KOHTA
(70) Perustamissopimuksen 85 artiklan 3 kohdan mukaisesti voidaan julistaa, että 85 artiklan 1 kohdan määräykset eivät koske yritysten välisiä sopimuksia tai yritysten välisten sopimusten ryhmiä, jotka osaltaan tehostavat tuotantoa tai tuotteiden jakelua taikka edistävät teknistä tai taloudellista kehitystä jättäen kuluttajille kohtuullisen osuuden näin saatavasta hyödystä:
a) asettamatta asianomaisille yrityksille rajoituksia, jotka eivät ole välttämättömiä mainittujen tavoitteiden toteuttamiseksi;
b) antamatta asianomaisille yrityksille mahdollisuutta poistaa kilpailua merkittävältä osalta kysymyksessä olevia tuotteita.
(71) Komissio voi soveltaa 85 artiklan 3 kohdan määräyksiä tekemällä yksittäisen päätöksen tai antamalla asetuksen.
(72) Komission asetusta (EY) N:o 240/96 (18) voidaan soveltaa tiettyihin tekniikansiirtosopimusten ryhmiin, jotka koskevat kasvinjalostajanoikeuksia (asetuksen 8 artiklan 1 kohdan h alakohta).
Mainittua asetusta ei kuitenkaan voida soveltaa ilmoitettuihin sopimuksiin, koska varmennetuille siemenille asetettu vientikielto ei täytä mitään kyseisen asetuksen 1 artiklan 1 kohdassa asetetuista edellytyksistä. On erityisesti korostettava, että ilmoitetuissa sopimuksissa ei määrätä luvansaajille varatuista alueista (1 artiklan 1 kohdan l, 2, 4, 5, ja 6 alakohta) eikä luvanantajille varatuista alueista (1 artiklan 1 kohdan 3 alakohta).
(73) Vaikka asetus (EY) N:o 240/96 ei olisi sovellettavissa sellaisenaan, se voi kuitenkin sisältää tämän yksittäisen päätöksen puitteissa hyödynnettäviä perusteita varmennetuille siemenille asetetun vientikiellon arvioimiseksi.
Jotta voidaan arvioida, täyttääkö varmennettuja siemeniä koskeva vientikielto perustamissopimuksen 85 artiklan 3 kohdan soveltamiselle asetetut edellytykset, on otettava huomioon jäljempänä kuvaillut näkökohdat.
(74) Varmennettujen siementen vientikielto tehostaa osaltaan tuotantoa ja jakelua kuin myös edistää teknistä ja taloudellista kehitystä.
Ensiksi vientikielto helpottaa uusien kasvilajikkeiden levittämistä muissa jäsenvaltioissa kuin Ranskassa, sillä se kannustaa niihin sijoittautuneita yrityksiä hyväksymään ranskalaisten jalostajien toimittamien uusien kasvilajikkeiden tuotantoon ja/tai myyntiin liittyvät riskit. Nämä yritykset levittävät helpommin uusia lajikkeita, jos ne ovat varmoja siitä, etteivät uudet lajikkeet markkinoille tuotaessa ole vastakkain Ranskasta lähtöisin olevan suoran tuonnin kanssa. On siis katsottava, että kyseisenä aikana ranskalaisella jalostajalla on oltava mahdollisuus suojella omia luvanhaltijoitaan ja jakelijoitaan (muissa jäsenvaltioissa sijaitsevat kuin Ranskassa) ranskalaisten luvanhaltijoiden suoralta kilpailulta asettamalla ranskalaisille luvanhaltijoille sopimuslausekkeita, joissa kielletään varmennettujen siementen vienti. Muissa jäsenvaltioissa kuin Ranskassa sijaitsevat luvanhaltijat ja jakelijat, jotka tuntevat yleensä ranskalaisia jalostajia paremmin kyseessä olevat markkinat, voivat myydä uusien lajikkeiden siemenet parhain mahdollisin ehdoin ja varmistaa riittävän ja säännöllisen tarjonnan käyttäjille.
Toiseksi velvoite olla viemättä kehittää siementen tuotanto- ja jakelurakennetta Ranskassa, koska se kannustaa ranskalaisia luvanhaltijoita keskittämään toimintansa Ranskan alueelle varmistaakseen säännöllisen ja riittävän tarjonnan käyttäjäviljelijöille.
Lisäksi on muistettava, että asetuksessa (EY) N:o 240/96 myönnetään poikkeus sekä aktiivisia (mainitun asetuksen 1 artiklan 1 kohdan 5 alakohta) että passiivisia myyntitapoja (asetuksen 1 artiklan 1 kohdan 6 alakohta) koskeville kielloille, joita asetetaan luvanhaltijoille, sillä yleensä tällaiset velvoitteet osaltaan tehostavat tuotantoa ja edistävät teknistä kehitystä.
(75) Käyttäjäviljelijät Ranskassa sekä muissa jäsenvaltioissa voivat saada kohtuullisen osan johdanto-osan 74 kappaleessa mainitusta paremmasta siementen tarjonnasta koituvasta hyödystä. Ensiksi vientikielto kannustaa muissa jäsenvaltioissa kuin Ranskassa toimivia yrityksiä tekemään ranskalaisten jalostajien kanssa tuotanto- tai jakelusopimuksia ja antaa tällä tavoin kyseisten jäsenvaltioiden käyttäjäviljelijöille mahdollisuuden käyttää uusia lajikkeita, jotka parantavat heidän satojaan.
Toiseksi ranskalaiset viljelijät puolestaan hyötyvät mittavasta ja säännöllisestä tarjonnasta, sillä ranskalaisten luvanhaltijoiden on pakko keskittää toimintansa ennen kaikkea Ranskan markkinoille.
Näiden hyödyllisten vaikutusten säilyttämiseksi Ranskan alueelta lähtöisin olevan rinnakkaistuonnin on kuitenkin pysyttävä vapaana. Tätä vaatimusta on noudatettu käsiteltävänä olevassa asiassa, sillä ilmoitettuihin sopimuksiin ei sisälly lausekkeita, joissa kielletään luvanhaltijaa myymästä käyttäjille ja Ranskan alueella toimiville jälleenmyyjille, jotka voivat viedä muihin jäsenvaltioihin.
Edellä käsitellyt näkökohdat ovat yhdenmukaisia asetuksen (EY) N:o 240/96 kanssa, jonka 1 artiklassa tarkoitetut luvanhaltijoille asetetut vientikiellot mahdollistavat tavallisesti kuluttajalle kohtuullisen osuuden hyödystä, joka koituu tällaisesta tavaroiden tarjonnan paranemisesta markkinoilla.
(76) Siementen suoran viennin kielto vaikuttaa välttämättömältä, jotta voidaan turvata uusien lajikkeiden levittäminen muissa jäsenvaltioissa kuin Ranskassa ja jotta voidaan saavuttaa tavoite edistää teknistä ja taloudellista kehitystä näissä jäsenvaltioissa sijaitsevien käyttäjien hyväksi. Neljän vuoden suoja-aika, joka lasketaan merkitsemisestä yleiseen luetteloon, ei näytä olevan liian pitkä suhteessa tavoitteeseen edistää uuden lajikkeen tuntemusta ja levitystä markkinoilla. Tältä osin on todettava, että asetuksessa (EY) N:o 240/96 sallitaan passiivisen viennin kieltäminen viiden vuoden ajaksi, joka lasketaan alkavaksi kyseessä olevan tuotteen markkinoille saattamispäivästä. Määritettäessä ajankohtaa, josta vientikiellon alkaminen lasketaan, olisi muistettava, että yleensä (toisin sanoen lukuun ottamatta samanaikaista merkitsemistä kohdemaan kansalliseen luetteloon) lajike voi liikkua vapaasti yhteisössä vasta sen jälkeen, kun se on merkitty yhteisön luetteloon. Näin ollen näyttää tarkoituksenmukaiselta valita tämä ajankohta lähtökohdaksi laskettaessa suoja-ajan pituutta.
(77) Luvanhaltijan velvoite olla viemättä suoraan siemeniä ei salli jalostajien poistaa kilpailua. Ensiksi on otettava huomioon, että useimmat uusista siemenlajikkeista kilpailevat jo nykyisten lajikkeiden kanssa, jotka viljelijät tuntevat hyvin, ja ovat näin ollen vaihtoehtoinen hankintakohde. Toiseksi on otettava huomioon, että rinnakkaistuonti Ranskasta on yhä vapaata, joten kaikki ulkomaiset viljelijät voivat saada käyttöönsä, vaikkakin vain välillisesti, ranskalaisia lajikkeita jopa siementen markkinoille saattamisen aikana.
D. ASETUKSEN N:o 17 6 JA 8 ARTIKLA
(78) Asetuksen N:o 17 6 artiklan mukaisesti komission on ilmoitettava päivämäärä, jolloin vapautusta koskeva päätös tulee voimaan.
(79) Asetuksen N:o 17 8 artiklan 1 kohdan mukaisesti vapautus annetaan määräajaksi. Siemenalan teknisen kehityksen sekä kyseisten markkinoiden taloudellisen tilanteen huomioon ottaen näyttää kohtuulliselta säätää vapautus 10 vuodeksi 26 päivästä lokakuuta 1994 alkaen, joka on ilmoituksen tekopäivä.
ON TEHNYT TÄMÄN PÄÄTÖKSEN:
1 artikla
Julistetaan, että EY:n perustamissopimuksen 85 artiklan 3 kohdan mukaisesti 85 artiklan 1 kohdan määräyksiä ei sovelleta SICASOVin (Société Coopérative d'Intérêt Collectif Agricole Anonyme à Capital Variable) vakiosopimuksiin siementen tuottamiseksi ja myymiseksi.
2 artikla
Vapautus on voimassa 26 päivästä lokakuuta 1994 26 päivään lokakuuta 2004.
3 artikla
Tämä päätös on osoitettu seuraavalle:
SICASOV (Société Coopérative d'Intérêt Collectif Agricole Anonyme à Capital Variable), rue Coq-Héron 7, F-75001 Pariisi.
Tehty Brysselissä 14 päivänä joulukuuta 1998.