KOMMISSIONENS BESLUTNING
af 13. juli 2009
om Italiens statsstøtteordning C 6/04 (ex NN 70/01) og C 5/05 (ex NN 71/04) til fordel for væksthusgartnere (fritagelse for punktafgifter på fyringsolie anvendt til opvarmning af væksthuse)
(meddelt under nummer K(2009) 5497)
(Kun den italienske udgave er autentisk)
(2009/944/EF)
KOMMISSIONEN FOR DE EUROPÆISKE FÆLLESSKABER HAR -
under henvisning til traktaten om oprettelse af Det Europæiske Fællesskab, særlig artikel 88, stk. 2, første afsnit,
efter at have opfordret de interesserede parter til at fremsætte deres bemærkninger i overensstemmelse med nævnte artikel og under hensyntagen til disse bemærkninger, og
ud fra følgende betragtninger:
I. SAGSFORLØB
(1)
Ved brev af 28. september 2000 og af 17. oktober 2000 anmodede Kommissionen på grundlag af de oplysninger, den rådede over, de italienske myndigheder om supplering af oplysningerne angående den delvise fritagelse for punktafgifter på gasolie anvendt i landbruget i medfør af dekret nr. 268 af 30. september om hasteforanstaltninger vedrørende personindkomstbeskatning og afgifter.
(2)
De italienske myndigheder fremsendte de supplerende oplysninger til Kommissionen ved brev af 31. oktober 2000 og 3. november 2000.
(3)
Efter at have gennemgået oplysningerne anmodede Kommissionen i brev af 20. november 2000 de italienske myndigheder om yderligere oplysninger om afgiftsfritagelsen.
(4)
Da Kommissionen ikke modtog svar inden udløbet af den i ovennævnte brev fastsatte frist på fire uger, sendte den i brev af 26. april 2001 de italienske myndigheder en rykkerskrivelse, hvori den påpegede, at hvis de italienske myndigheder ikke reagerede, ville Kommissionen fremsende påbud om oplysninger i henhold til artikel 10, stk. 3, i Rådets forordning (EF) nr. 659/1999 af 22. marts 1999 om fastlæggelse af regler for anvendelsen af EF-traktatens artikel 93 (1) (nu artikel 88).
(5)
Ved brev af 10. maj 2001 meddelte Italiens Faste Repræsentation ved Den Europæiske Union Kommissionen de yderligere oplysninger, der var anmodet om i brevet af 26. april 2001.
(6)
Ved brev af 2. august 2001 offentliggjorde Kommissionen på baggrund af ovennævnte oplysninger en meddelelse om indledning af en sag om ikke anmeldt statsstøtte (nummer NN 70/01) og anmodede de italienske myndigheder om nye oplysninger.
(7)
Da Kommissionen ikke modtog svar inden udløbet af den fastsatte frist, fremsendte den ved brev af 1. juli 2003 en ny rykkerskrivelse til de italienske myndigheder, hvori den mindede de italienske myndigheder om, at hvis de ikke overholdt den fastsatte frist på fire uger, ville Kommissionen fremsende påbud om oplysninger i henhold til artikel 10, stk. 3, i forordning (EF) nr. 659/1999. Svarfristen udløb i begyndelsen af august 2003.
(8)
Da der ved udløbet af den fastsatte frist ikke var indkommet svar, gav Kommissionen ved beslutning af 10. oktober 2003 (2) Italien påbud om at fremsende alle de oplysninger, der var begæret i brev af 2. august 2001, og påpegede, at hvis der ikke kom svar fra de italienske myndigheder, ville Kommissionen indlede den procedure, der er omhandlet i artikel 88, stk. 2, i traktaten.
(9)
Da der ikke var indkommet svar på påbuddet om oplysninger, meddelte Kommissionen de italienske myndigheder ved brev af 19. februar 2004 beslutningen om at indlede proceduren i traktatens artikel 88, stk. 2, hvad angår bestemmelserne i artikel 5, stk. 5, i lovdekret nr. 268 af 30. september 2000 (sag C 6/04).
(10)
Kommissionens beslutning om at indlede proceduren blev offentliggjort i Den Europæiske Unions Tidende (3). Kommissionen opfordrede interesserede parter til at fremsætte eventuelle bemærkninger til støtteordningen.
(11)
Kommissionen har modtaget bemærkninger til støtteordningen fra interesserede parter og videresendt dem til Italien ved brev af 27. april 2004 med anmodning om de italienske myndigheders kommentarer.
(12)
Italien har ikke kommenteret bemærkningerne, men efter at have anmodet om og opnået en udsættelse af svarfristen i forbindelse med indledning af proceduren i henhold til traktatens artikel 88, stk. 2, har de italienske myndigheder fremsendt et svar vedrørende proceduren ved brev af 21. juni 2004, der blev registreret 25. juni 2004.
(13)
Efter fremsendelse af brev af 19. februar 2004 med meddelelse om indledning af proceduren i henhold til artikel traktatens 88, stk. 2, med hensyn til artikel 5, stk. 5, i lovdekret nr. 268 af 30. september 2000 har Kommissionen fået kendskab til oplysninger, ifølge hvilke væksthusgartnerier angiveligt reelt har nydt fuld fritagelse fra punktafgifterne på fyringsolie anvendt til opvarmning af væksthuse. Kommissionen har derfor ved fax af 10. juni 2004 fremsat begæring om oplysninger om denne supplerende fritagelse.
(14)
Ved brev af 28. juli 2004, der blev registreret den 3. august 2004, sendte Italiens Faste Repræsentation ved Den Europæiske Union Kommissionen de italienske myndigheders svar på ovennævnte brev af 10. juni 2004. Af svaret fremgår det, at den ovennævnte supplerende fritagelse blev indført på grundlag af en række forskellige bestemmelser: artikel 24, stk. 3, i lov nr. 388 af 23. december 2000, artikel 13, stk. 3, i lov nr. 448 af 21. december 2001, artikel 19, stk. 4, i lov nr. 289 af 27. december 2002 og artikel 2, stk. 4, i lov nr. 350 af 24. december 2003.
(15)
Kommissionen besluttede på baggrund af oplysningerne at indlede en ny sag om ikke anmeldt støtte, der blev registreret som NN 71/04, for at undersøge, om den supplerende fritagelse er forenelig med fællesmarkedet og informerede de italienske myndigheder herom ved brev af 4. november 2004.
(16)
Ved brev af 24. januar 2005 meddelte Kommissionen den italienske regering, at den havde besluttet at indlede proceduren i EF-traktatens artikel 88, stk. 2, hvad angik den ovennævnte supplerende punktafgiftsfritagelse, som blev indført ved artikel 24, stk. 3, i lov nr. 388 af 23. december 2000, artikel 13, stk. 3, i lov nr. 448 af 21. december 2001, artikel 19, stk. 4, i lov nr. 289 af 27. december 2002 og artikel 2, stk. 4, i lov nr. 350 af 24. december 2003 (sag C 5/05).
(17)
Kommissionens beslutning om at indlede proceduren blev offentliggjort i Den Europæiske Unions Tidende (4). Kommissionen opfordrede interesserede parter til at fremsætte eventuelle bemærkninger til støtteordningen.
(18)
Kommissionen modtog ingen bemærkninger fra interesserede tredjeparter.
(19)
Italiens Faste Repræsentation ved Den Europæiske Union sendte ved brev af 21. februar 2005 registreret den 22. februar 2005 Kommissionen de italienske myndigheders svar angående indledningen af proceduren efter traktatens artikel 88, stk. 2, med hensyn til ovennævnte supplerende fritagelse.
(20)
Kommissionen anmodede ved brev af 27. september 2007 de italienske myndigheder om supplerende oplysninger om nævnte støtte og svarene i forbindelse med indledningen af proceduren efter traktatens artikel 88, stk. 2. De italienske myndigheder blev navnlig opfordret til at bekræfte det forhold, at støtten er i overensstemmelse med det italienske skatte- og afgiftssystems logik, og til at undersøge, om støtten kunne begrundes i lyset af bestemmelserne i EF-rammebestemmelserne for statsstøtte til miljøbeskyttelse, som var i kraft på tidspunktet for støttetildelingen (5). De italienske myndigheder fik en måned til at svare på anmodningen om supplerende oplysninger.
(21)
Da de italienske myndigheder ikke svarede, sendte Kommissionen dem derfor en rykkerskrivelse ved fax af 15. oktober 2008, hvori den påpegede, at såfremt der ikke forelå et svar inden udløbet af den nye frist på en måned, ville Kommissionen se sig nødsaget til at fremsætte påbud om oplysninger i henhold til artikel 10, stk. 3, i forordning (EF) nr. 659/1999.
(22)
Da Kommissionen ikke modtog svar inden udløbet af den fastsatte frist, sendte den de italienske myndigheder ovennævnte påbud ved brev af 5. december 2008 (6).
(23)
Ved e-mail af 5. februar 2009, der blev registreret den 9. februar 2009, sendte Italiens Faste Repræsentation ved Den Europæiske Union Kommissionen de italienske myndigheders svar på ovennævnte påbud.
(24)
Efter et møde med Kommissionen den 21. april 2009 sendte Italiens Faste Repræsentation ved Den Europæiske Union Kommissionen et nyt brev fra de italienske myndigheder den 19. maj 2009.
II. BESKRIVELSE
(25)
Ifølge artikel 5, stk. 5, i lovdekret nr. 268 af 30. september 2000 skulle punktafgifterne på fyringsolie, der anvendes til opvarmning af væksthuse, i perioden fra 3. oktober til 31. december 2000 svare til 5 % af punktafgifterne på dieselolie, der anvendes som brændstof.
(26)
Ifølge samme lovdekrets artikel 6, stk. 1, skulle punktafgifterne på dieselolie i landbruget i samme periode svare til 22 % af punktafgifterne på dieselolie, der anvendes som brændstof, og punktafgifterne på benzin skulle svare til 49 % af de normale afgifter på benzin.
(27)
Artikel 24, stk. 3, i lov nr. 388 af 23. december 2000, artikel 13, stk. 3, i lov nr. 448 af 21. december 2001, artikel 19, stk. 4, i lov nr. 289 af 27. december 2002 og artikel 2, stk. 4, i lov nr. 350 af 24. december 2003 indeholder alle en bestemmelse om fuldstændig fritagelse for punktafgifter på fyringsolie, der anvendes til opvarmning af væksthuse i Italien. Fritagelsen dækker perioden fra 1. januar til 30. juni 2001, hele 2002, hele 2003 og hele 2004.
III. FØRSTE INDLEDNING AF PROCEDUREN EFTER EF-TRAKTATENS ARTIKEL 88, STK. 2 (SAG C 6/04)
(28)
Kommissionen indledte proceduren efter traktatens artikel 88, stk. 2, hvad angår bestemmelserne i artikel 5, stk. 5, i lovdekret nr. 268 af 30. september 2000, fordi den var i tvivl om, hvorvidt den punktafgiftsfritagelse på yderligere 17 procentpoint, som var indrømmet væksthusgartnerier, der anvendte fyringsolie til opvarmning af væksthuse, i forhold til landbrugssektorens øvrige operatører, var forenelig med fællesmarkedet. Tvivlen begrundedes i det forhold, at de italienske myndigheder uagtet påbuddet om at fremsende oplysninger ikke havde fremlagt oplysninger af nogen art, der kunne påvise, at fritagelsen var forenelig med konkurrencereglerne (de havde ikke end ikke reageret på påbuddet). Tvivlen blev endvidere bestyrket af det problematiske i berettigelsen af fritagelsen for punktafgifter i lyset af bestemmelserne i Rådets direktiv 92/81/EØF af 19. oktober 1992 om harmonisering af punktafgiftsstrukturen for mineralolier (7) og det direktiv, som har ophævet den, dvs. Rådets direktiv 2003/96/EF af 27. oktober 2003 om omstrukturering af EF-bestemmelserne for beskatning af energiprodukter og elektricitet (8).
IV. DE ITALIENSKE MYNDIGHEDERS SVAR PÅ DEN FØRSTE INDLEDNING AF PROCEDUREN EFTER EF-TRAKTATENS ARTIKEL 88, STK. 2
(29)
De italienske myndigheder anførte i brevet af 21. juni 2004, at punktafgiftsfritagelsen ikke kunne betragtes som statsstøtte, men skulle undersøges inden for rammerne af artikel 8, stk. 2, litra f), i direktiv 92/81/EØF og artikel 15, stk. 3, i direktiv 2003/96/EF. Efter deres mening hører væksthusproduktion til kategorien »fremstilling i landbrugs- og gartnerisektoren«, som fællesskabslovgivningen giver medlemsstaterne mulighed for at indrømme hel eller delvis fritagelse for punktafgifter, og væksthusproduktionens punktafgiftsfritagelse indebærer ingen forskelsbehandling inden for landbrugs- og gartnerisektoren i forbindelse med differentiering med hensyn til fritagelser, for så vidt som det står operatørerne frit for at vælge mellem frilandsdyrkning og væksthusdyrkning.
(30)
Ifølge de italienske myndigheder er den anfægtede ordning af ren fiskal karakter. Den bør derfor vurderes som sådan i en overordnet analyse, der omfatter alle medlemsstaterne. Derved undgår man, at undersøgelsen af et enkelt nationalt tilfælde uden for denne ramme fører til en ændring af princippet om, at medlemsstaterne skal behandles ens. I den sammenhæng henviste de italienske myndigheder til den politiske aftale, som blev indgået af Rådet og Kommissionen i forbindelse med Økofin-Rådets møde den 19. marts 2003. Ifølge aftalen er undtagelser fra den generelle skatteordning eller differentiering inden for systemet, som begrundes i beskatningsordningens art eller generelle karakter, ikke statsstøtte.
(31)
Afslutningsvis havde de italienske myndigheder tilføjet, at skøn og foreliggende oplysninger viser, at den pågældende ordning »ikke er til skade for et velfungerende indre marked eller medfører konkurrenceforvridning« (henvisning til betragtning 24 i Rådets direktiv 2003/96/EF).
V. BEMÆRKNINGER FREMSAT AF TREDJEPART EFTER FØRSTE INDLEDNING AF PROCEDUREN I EF-TRAKTATENS ARTIKEL 88, STK. 2
(32)
Ved brev af 19. april 2004, der blev registreret den 21. april 2004, modtog Kommissionen bemærkninger fra en interesseret tredjepart efter indledningen af proceduren efter EF-traktatens artikel 88, stk. 2.
(33)
Den interesserede tredjepart beskriver i brevet usikkerheden på det marked, hvor han udøver sin virksomhed, og problemerne som følge af prisstigningerne på olie, der anvendes til opvarmning af væksthuse. Den interesserede tredjepart mener, at hvis udfaldet af Kommissionens afgørelse om nævnte fritagelse bliver negativt, vil mange virksomheder inden for sektoren blive tvunget til at lukke eller reducere forbruget af brændstof til opvarmning af væksthuse, der vil medføre en forringelse af deres produktkvalitet. Ifølge den interesserede tredjepart er priserne på brændstof, der anvendes til opvarmning, i Belgien og Nederlandene (methan og fyringsolie) 20 % til 40 % lavere end den pris, der betales for fyringsolie i landbruget, og fritagelsen vil derfor ikke bevirke konkurrenceforvridning. Endelig fremfører tredjeparten, at stadig flere og flere virksomheder inden for hans aktivitetsområde benytter methangas til opvarmning af væksthuse.
VI. ANDEN INDLEDNING AF PROCEDUREN EFTER EF-TRAKTATENS ARTIKEL 88, STK. 2 (SAG C 5/05)
(34)
Kommissionen lancerede anden indledning af proceduren efter EF-traktatens artikel 88, stk. 2, efter at være kommet i besiddelse af oplysninger, der viste, at den fritagelse for punktafgifter, som var indrømmet producenterne af væksthusafgrøder, reelt var en del større, end den fritagelse, som var blevet undersøgt i forbindelse med første indledning af proceduren. Den rejste tvivl i forbindelse med første indledning, som blandt andet skyldtes, at de italienske myndigheder ikke havde besvaret det fremsendte påbud om oplysninger, blev styrket af de italienske myndigheders reaktion ved første indledning af proceduren. Den tvivl, som Kommissionen havde givet udtryk for i forbindelse med anden indledning af proceduren, var i det væsentlige begrundet i følgende betragtninger:
a)
de italienske myndigheder mener, at fritagelsen for punktafgifter på brændstoffer uanset deres omfang ikke er statsstøtte, men derimod foranstaltninger af fiskal karakter, der er berettiget på baggrund af den pågældende ordning; de italienske myndigheder har imidlertid ikke fremlagt dokumentation til underbygning af disse argumenter
b)
et andet argument, som de italienske myndigheder har fremført, er, at punktafgiftsfritagelsen ikke medfører nogen fordrejning af konkurrencevilkårene, da det står gartnerierne frit for at udnytte fritagelsen i og med, at de kan vælge at drive væksthusgartneri; argumentet forekommer dog tvivlsomt, eftersom målet med fritagelsen ikke var at tilskynde til omlægning til væksthusdyrkning, men snarere at lette allerede etablerede gartnerier for en finansiel byrde ved udøvelsen af deres virksomhed
c)
for så vidt angår konkurrenceforvridningsaspektet anfører de italienske myndigheder også, at officielle tal viser, at fuld fritagelse for gartnere ikke bevirker konkurrenceforvridning; efter Kommissionens opfattelse er det ikke klart, hvordan de italienske myndigheder kan støtte dette argument, efter som de i svaret pr. telex den 10. juni 2004 (jf. betragtning 14 ovenfor) til Kommissionen anfører, at de ikke er i stand til at give præcise tal for, hvor store besparelser den fuldstændige fritagelse har givet gartnerierne
d)
de italienske myndigheder har til støtte for antagelsen om, at der ikke er tale om statsstøtte, ikke anført, hvilken konkurrenceregel der efter deres mening berettiger, at fuld punktafgiftsfritagelse er forenelig med det indre marked
e)
det kan ikke udelukkes, at punktafgiftsfritagelsen har været en overtrædelse af direktiv 92/81/EØF og 2003/96/EF.
VII. DE ITALIENSKE MYNDIGHEDERS SVAR PÅ ANDEN INDLEDNING AF PROCEDUREN EFTER EF-TRAKTATENS ARTIKEL 88, STK. 2
(35)
Ved brev af 21. februar 2005 gjorde de italienske myndigheder navnlig gældende, at den anden procedure vedrørte samme materielle spørgsmål som dem, der blev behandlet i første indledning af proceduren, og at de bemærkninger, som de allerede havde givet som svar på første indledning, stadig var gældende. De supplerede endvidere svaret med følgende bemærkninger:
a)
medlemsstaters graduering af punktafgifter er ikke statsstøtte i henhold til EF-traktatens artikel 87, stk. 1: Økofin-Rådets konklusioner af 19. marts 2003 - ifølge hvilke undtagelser fra den generelle beskatningsordning eller differentiering inden for denne ordning begrundet med arten eller generelle træk af skatteordningen ikke indebærer statsstøtte - bekræfter på afgørende vis, at Fællesskabets afgiftsmyndigheder har den primære beføjelse; de ville derfor have givet oplysninger om ordningens art og overordnede principper til omtalte afgiftsmyndigheder, så snart sidstnævnte havde anmodet herom
b)
ordlyden »medmindre andet gælder i henhold til andre EF-bestemmelser« i artikel 15, stk. 1, i direktiv 2003/96/EF kan ikke tolkes i den retning, at EF-traktatens artikel 87 og 88 finder anvendelse på enhver foranstaltning til nedsættelse af eller fritagelse for afgifter, eftersom - hvis fællesskabslovgiveren havde villet lade enhver foranstaltning til graduering af afgifter i henhold til EF-traktatens omfatte af artikel 87 og 88 - ville fællesskabslovgiveren have indføjet dette ønske i form af en henvisning til disse artikler, jf. det grundlæggende princip for fortolkning af loven lex ubi voluit dixit. Desuden forholder det sig således, at i enhver fællesskabsretsakt er lovgivers ønske om at lade bestemte foranstaltninger være omfattet af regler om statsstøtte udtrykt klart og ikke med en generel ordlyd som »medmindre andet gælder i henhold til andre EF-bestemmelser«. Dertil kommer, at en præcis og udtrykkelig vending er desto mere nødvendig, eftersom kategorisering af en foranstaltning som »indebærer statsstøtte« eller »indebærer ikke statsstøtte« har afgørende betydning for arten, vilkårene og varigheden af den pågældende ordnings gennemførelse
c)
det forhold, at foranstaltningen ikke er til skade for det indre markeds funktion og ikke bevirker konkurrenceforvridninger kan objektivt konstateres, og derfor er de besparelser, som producenterne har kunnet opnå takket være foranstaltningen, irrelevante.
VIII. DE ITALIENSKE MYNDIGHEDERS SVAR PÅ PÅBUDDET AF 5. DECEMBER 2008 OM OPLYSNINGER
(36)
Ved brev af 5. februar 2009 vendte de italienske myndigheder navnlig tilbage til spørgsmålet om støttens forenelighed med bestemmelserne i direktiv 92/81/EØF, som efter deres opfattelse ikke med tilstrækkelig tydelighed præciserer kravet om, at afgiftsfritagelse eller afgiftslempelse skal være forenelig med konkurrencelovgivningen.
(37)
De underbygger deres synspunkt med en henvisning til artikel 8 i direktivet, som blandt andet fastsætter, at »uden at det berører andre fællesskabsbestemmelser, kan medlemsstaterne anvende hel eller delvis afgiftsfritagelse eller afgiftslempelse for mineralolier […], der under afgiftsmyndighedernes kontrol [udelukkende] anvendes... inden for landbrug, gartneri, skovbrug...«.
(38)
Efter de italienske myndigheders opfattelse ophæver teksten »uden at det berører andre fællesskabsbestemmelser« ikke forpligtelsen til at overholde de europæiske konkurrenceregler, hvad der derimod er tilfældet med artikel 26 i direktiv 2003/96/EF. De italienske myndigheder gør gældende, at hvis de to direktiver havde foreskrevet samme forpligtelse, ville fællesskabslovgiveren ikke have haft grund til at udtrykke sig mere tydeligt i artikel 26 i direktiv 2003/96/EF. De italienske myndigheder konkluderer derfor, jf. artikel 8 i direktiv 92/81/EØF, at medlemsstaterne med fuld berettigelse kan anvende afgiftslempelse eller afgiftsfritagelse i gartnerisektoren.
(39)
De italienske myndigheder understreger dernæst, at anvendelsen af direktiv 92/81/EØF og dermed direktiv 2003/96/EF faktisk bevirker konkurrenceforvridning på det indre marked, fordi de påtænkte lempelser og fritagelser er til fordel for de medlemsstater, der har flere økonomiske midler til rådighed og derfor kan anvende afgiftslempelser på ensartet vis i hele landbrugssektoren. Italien har kun begrænsede midler til rådighed og har derfor besluttet kun at gribe ind til fordel for væksthusgartnerierne, da afgiftslempelser og afgiftsfritagelser er blevet anvendt i en krisesituation, der er opstået på grund af prisstigningerne på brændstof til opvarmning. De italienske myndigheder påpeger i den forbindelse, at Kommissionen ikke har beføjelse til at gribe ind i en medlemsstats valg af prioriteter.
(40)
Hvad angår spørgsmålet om fællesskabslovgivningens anvendelse på statsstøtte til miljøbeskyttelse (jf. betragtning 20), gør de italienske myndigheder gældende, at de indrømmede afgiftslempelser er i overensstemmelse med bestemmelserne i nævnte lovgivning og kan derfor begunstiges af undtagelserne heri, da det efter de italienske myndigheders opfattelse drejer sig om gældende afgifter i henhold til punkt 51.2 i lovgivningen. Heri fastsættes det, at såfremt der er tale om gældende afgifter, kan støtte til »udøvelse af virksomhed« i forbindelse med lempelser eller fritagelser tillades, forudsat følgende to betingelser kumulativt er opfyldt:
-
den pågældende afgift skal have en mærkbar virkning, hvad angår miljøbeskyttelse
-
undtagelserne til fordel for modtagervirksomhederne skal være fastlagt ved vedtagelsen af afgiften eller skal være blevet nødvendige på grund af en betydelig ændring af de økonomiske vilkår, som stiller virksomhederne i en særlig vanskelig situation i konkurrencemæssig henseende. I sidstnævnte tilfælde kan afgiftsbeløbet ikke nedsættes mere end, hvad der svarer til den omkostningsforhøjelse, som er forårsaget af de ændrede økonomiske vilkår. Når denne omkostningsforhøjelse forsvinder, skal afgiftslempelsen ligeledes ophøre.
(41)
Ifølge de italienske myndigheder skal afgifter på brændstoffer til brug i landbruget, især gas til opvarmning, betragtes som miljøafgifter. De har en gunstig indvirkning på miljøet, eftersom de tilskynder producenterne til at reducere forbruget af brændstoffer.
(42)
Hvad angår navnlig punkt 51.2, litra b), i rammebestemmelserne, hvorefter undtagelser til fordel for virksomheder skal være besluttet på det tidspunkt, hvor afgiften blev vedtaget, henviser de italienske myndigheder til Kommissionens beslutning K(2005) 4436 af 7. december 2005. I henhold til nævnte beslutning havde »de her omhandlede afgifter ikke nødvendigvis noget eksplicit miljømæssigt sigte fra starten, og fritagelserne blev indført […] længe før 2001-rammebestemmelserne trådte i kraft. De kan altså behandles, som om de var blevet vedtaget på det tidspunkt, hvor afgiften blev vedtaget. I overensstemmelse med punkt 51.2 i rammebestemmelserne kan reglerne under punkt 51.1 derfor anvendes på de fritagelser, der skal tages stilling til i denne beslutning.« De italienske myndigheder tilføjer, at afgiftsnedsættelsen blev indført, efter at de økonomiske vilkår havde ændret sig (navnlig den eksponentielle stigning i olieprisen), og bragt væksthusgartnere i en særlig sårbar position i konkurrencemæssige henseende i forhold til frilandsgartnere. Denne situation har i andre lande foranlediget myndighederne til at træffe foranstaltninger til fordel for væksthusgartnere og i fiskeriet. De italienske myndigheder anfører endvidere, at prisudviklingen på fyringsolie i den pågældende periode steg med henholdsvis 37 % i perioden 1999-2000, 26 % i perioden 1999-2001 og 26 % i perioden 1999-2002. Prisstrukturen var derimod følgende (i EUR/liter som årsgennemsnit):
(EUR/liter)
Industripris
Afgifter
Forbrugerpris
1999
0,217
0,524
0,741
2000
0,342
0,523
0,865
2001
0,317
0,504
0,821
2002
0,292
0,542
0,834
2003
0,314
0,547
0,861
2004
0,354
0,555
0,909
(43)
De italienske myndigheder påpeger på den anden side, at anvendelsen af punkt 51 i rammebestemmelserne under alle omstændigheder pålægger virksomhederne at betale en del af afgiften. Den ordning, Italien har indført, opfylder efter deres opfattelse kravet om forenelighed, hvis de begunstigede betaler det mindstebeløb, der er fastsat på fællesskabsplan (mindstebeløbet var ifølge selvsamme myndigheder 13 EUR/1 000 kg i perioden 2000-2003 og efterfølgende 21 EUR/1 000 kg).
(44)
Hvad endelig angår det samlede støttebeløb, anfører de italienske myndigheder, at tallene i de forskellige finanslove er skøn baseret på antagelser om forbruget af fyringsolie, og at de skal betragtes som manglende indtægter snarere end tildeling af midler. Efter deres opfattelse er det vanskeligt at måle, hvilken fordel den enkelte producent hidtil har opnået, eftersom forvaltningen af afgiftssystemet varetages af regionerne, provinserne eller endog kommunerne. Tallene vil blive oplyst, så snart de foreligger.
IX. BREVET AF 18. MAJ 2009
(45)
I dette brev gør de italienske myndigheder især gældende, at afgifterne er eksisterende afgifter og derfor kan omfattes af de undtagelser, der gælder herfor i henhold til bestemmelserne i rammebestemmelserne for statsstøtte til miljøbeskyttelse med de begrundelser, der er anført i betragtning 42 ovenfor.
(46)
Bemærkningerne ledsages af en opdateret version af den tabel, der er anført under betragtning 42 ovenfor (kolonnen med afgifter er delt op i afgifter og moms). Ifølge den nye tabel har prisstrukturen i den pågældende periode været således (denne gang angives tallene i EUR/1 000 l):
(EUR/1000 liter)
Industripris
Moms
Afgifter
Forbrugerpris
1999
219,83
123,5
397,67
741
2000
344,35
144,1
375,92
864,33
2001
313,4
136,7
370,11
820,22
2002
293,31
139,7
405,24
838,26
2003
314,37
143,5
403,21
861,1
2004
355,01
151,6
403,21
909,86
(47)
De italienske myndigheder understreger, at mellem 1999 og 2004 vedblev forbrugerpriserne på fyringsolie at stige, når der ses bort fra et mindre fald mellem 2000 og 2001. Herefter gentages de bemærkninger, som allerede er fremført i betragtning 42 og 43.
(48)
Hvad angår ordningens berettigelse i forhold til det italienske skattesystem, anfører de italienske myndigheder, at i Italien fordeles mængden af afgiftsfritaget brændstof efter arealstørrelse, afgrødekvalitet og det reelt anvendte landbrugsmateriel. Det kan derfor udledes, at fritagelsen beregnes efter arten af den virksomhed, der udøves. Ved væksthusgartneri beregnes fritagelsen proportionelt, fordi denne dyrkningsform i høj grad afhænger af fyringsolie og er kendetegnet ved produktionsvilkår, der er helt anderledes end for frilandsdyrkning. Dertil kommer, at fritagelsen ikke kun gælder for ét enkelt produkt, men anvendes på al væksthusproduktion, og væksthusgartneri må anses for at være en udbredt praksis i hele landbrugssektoren.
(49)
Med hensyn til om EF-traktatens artikel 87, stk. 1, finder anvendelse hævder de italienske myndigheder, at ovennævnte betingelser ikke er til stede, da fritagelserne hverken er selektive eller konkurrenceforvridende.
(50)
Hvad angår spørgsmålet om selektivitet, henviser de italienske myndigheder til dom afsagt af Retten i Første Instans i sag T-233/04 (9). I vurderingen (præmis 86) fastslår retten, at »med hensyn til anvendelsen af traktatens artikel 87 er det uden betydning, om situationen for den, der formodes at være omfattet af foranstaltningen, er forbedret eller forværret i forhold til den tidligere retstilstand, eller om situationen ikke har udviklet sig med tiden. Der skal udelukkende tages stilling til, om en statslig foranstaltning som led i en bestemt retlig ordning kan begunstige »visse virksomheder eller visse produktioner«, jf. traktatens artikel 87, stk. 1, i forhold til andre virksomheder, der under hensyntagen til det formål, der forfølges med den pågældende foranstaltning, befinder sig i en tilsvarende faktisk og retlig situation«.
(51)
Efter de italienske myndigheders opfattelse bevirker fritagelsen vedrørende fyringsolie, der anvendes i et beskyttet miljø, hvor der dyrkes landbrugsafgrøder, ingen skelnen mellem virksomheder, der er i samme retlige og faktiske situation, og heller ikke mellem produkter, eftersom virksomhederne, uanset hvilke afgrøder der produceres, kan omfattes af fritagelsen, når de køber fyringsolie til anvendelse ved væksthusproduktion.
(52)
Hvad angår konkurrenceforvridningsaspektet, henviser de italienske myndigheder til betragtning 43 i Kommissionens beslutning K(2008)1105: »Hel eller delvis afgiftsfritagelse ydet i medfør af artikel 8, stk. 2, i direktiv 92/81/EØF har samme formål som formålet med foranstaltningerne i direktiv 2003/96/EF og er af meget mindre omfang. Det kan derfor tilsvarende hævdes, at nævnte afgiftsfritagelser ikke uretmæssigt forvrider konkurrencen«.
(53)
De italienske myndigheder tilføjer derudover, at Kommissionen under betragtning 32 i nævnte beslutning siger, at denne type foranstaltning, når det drejer sig om brændstoffer, der anvendes i den primære landbrugsproduktion, ikke uretmæssigt er konkurrenceforvridende på grund af landbrugsbedrifternes beskedne størrelse (over 60 % af bedrifterne i EU udnytter et landbrugsareal på under 5 hektar). Med udgangspunkt i denne betragtning understreger de på baggrund af nævnte størrelseskriterium, at de pågældende fritagelser næppe er konkurrenceforvridende, eftersom ca. 80 % af de italienske bedrifter har et udnyttet landbrugsareal på mindre end 5 hektar.
(54)
En anden bemærkning, som de italienske myndigheder fremfører, er, at der til opvarmning af 1 m3 drivhus kun anvendes 2 liter fyringsolie. En undersøgelse foretaget af Ente nazionale per la meccanizzazione agricola (Enama) vedrørende gasolieforbruget i 14 af Italiens 20 regioner viste, at gasolie anvendt i væksthuse (167 436 001 liter) kun udgjorde 11,77 % af gasolieforbruget i landbruget i 2002 og 10,67 % i 2003.
(55)
Efter disse redegørelser til støtte for deres synspunkt om, at nævnte fritagelser ikke er statsstøtte efter EF-traktatens artikel 87, stk. 1, understreger de italienske myndigheder, at fritagelserne er horisontale og fremhæver i den forbindelse, at alle landbrugere kan være omfattet heraf, hvis de udøver væksthusgartneri. De understreger, at kriteriet om, at der ikke må udøves forskelsbehandling, ikke kan anvendes med tilbagevirkende kraft på grund af princippet om berettigede forventninger og retssikkerhed.
X. VURDERING
(56)
Denne beslutning vedrører forskellen mellem på den ene side punktafgiftsfritagelser for fyringsolie, der anvendes til opvarmning af væksthuse, og på den anden side afgiftsfritagelser for dieselolie, der anvendes som brændstof.
(57)
På baggrund af de italienske myndigheders bemærkninger i svarene på indledningerne af en procedure skal det først og fremmest vurderes, om ordningen indeholder elementer af statsstøtte i henhold til EF-traktatens artikel 87, stk. 1.
(58)
I henhold til traktatens artikel 87, stk. 1, er statsstøtte eller støtte, som ydes af en medlemsstat eller med statsmidler af enhver tænkelig form, som forvrider eller truer med at forvride konkurrencevilkårene ved at begunstige visse virksomheder eller visse produktioner, i det omfang den påvirker samhandelen mellem medlemsstaterne, uforenelig med fællesmarkedet.
(59)
Den pågældende ordning svarer til definitionen, fordi den ud over at være finansieret med statslige midler (ved at indrømme punktafgiftsfritagelser giver staten afkald på bestemte indtægter, som den ellers ville have haft) også begunstiger bestemte virksomheder (landbrugsbedrifter, dvs. dem der udøver væksthusgartneri). Derved kan den påvirke samhandelen og forvride konkurrencevilkårene i lyset af Italiens position, når det gælder væksthusproduktion af landbrugsafgrøder. (Hvad angår f.eks. det areal, som anvendtes til væksthusproduktion af friske grøntsager, var Italien i 2000 og i 2003 den næststørste producent i EU. I 2000 og i 2001 var Italien den største producent af grøntsager i EU, og i den periode, som de indledte procedurer omfatter, var Italien næststørst med hensyn til areal anvendt til væksthusproduktion).
(60)
I forbindelse med vurderingen af sagen har de italienske myndigheder gjort en række bemærkninger gældende som forsvar for deres påstand om, at ordningen ikke indeholder elementer af statsstøtte:
-
på baggrund af den politiske aftale, som blev indgået af Rådet og Kommissionen i forbindelse med Økofin-Rådets møde den 19. marts 2003, er undtagelser fra den generelle [skatte]ordning eller differentiering inden for systemet, som begrundes i afgiftssystemets karakter og generelle opbygning, ikke statsstøtte. I Italien er fritagelser endvidere en del af det italienske skattesystems struktur, eftersom de gælder for al væksthusproduktion og de afgiftsfritagede brændstofmængder fordeles på baggrund af den udøvede virksomhed;
-
på grundlag af skøn og foreliggende data kan det udledes, at den pågældende ordning »ikke er til skade for et velfungerende indre marked eller medfører konkurrenceforvridning« (se punkt 30 og 31)
-
afgiftsfritagelsen er hverken selektiv eller konkurrenceforvridende.
(61)
Det skal navnlig understreges, at ingen politisk aftale kan ændre støttebegrebet, som det objektivt er fastlagt i traktaten.
(62)
Hvad angår argumentet om, at afgiftsfritagelsen betragtes som begrundet i afgiftssystemets karakter og generelle opbygning, mener Kommissionen, at den specifikke afgiftsfritagelse, som er begrænset til en bestemt produktion (i det foreliggende tilfælde væksthusproduktion, der har været omfattet af store punktafgiftsfritagelser i forhold til frilandsproduktion) ikke kan berettiges ud fra afgiftssystemets karakter og logik, når fællesskabsretten i princippet pålægger medlemsstaterne at indføre punktafgifter (10). Samme betragtning gælder, hvor fællesskabsretten ikke indeholder bestemmelser om indrømmelse af sådanne fritagelser. Påstanden om, at fritagelsen gælder for al væksthusproduktion, er ikke relevant i dette tilfælde, fordi hele sektorer af landbrugsproduktionen har været omfattet af fritagelser, der er mindre end dem, som væksthusproducenterne har modtaget. Og hvis - som de italienske myndigheder hævder - den punktafgiftsfritagede brændstofmængde fordeles på grundlag af den udøvede aktivitet, ville afgiftssystemets logik have betydet, at fritagelsen var den samme for alle aktiviteter, der var baseret på anvendelse af gasolie.
(63)
Spørgsmålet om selektivitet er allerede behandlet under betragtning 58 ovenfor. Hvad angår henvisningen til dom i sag T 233-04, konkluderer Kommissionen - i lyset af betragtning 25 og 26 ovenfor - at selv om det måske er rigtigt, at de landbrugere, som anvender gasolie, har været omfattet af fritagelser, er der imidlertid ydet større fritagelser til væksthusproducenter. Alle operatører var i samme faktiske situation, fordi de anvendte gasolie i produktionen og var således i samme omfang berørt af ordningens mål (som var at afbøde virkningerne af prisstigningen på olieprodukter) uanset deres retlige status. Det forhold, at nogle i en tilsvarende situation har været begunstiget af større fritagelser end andre viser, at der indgår et element af selektivitet i ordningen.
(64)
Hvad angår påstanden om, at ordningen ikke er til skade for et velfungerende indre marked eller medfører konkurrenceforvridning, afviser Kommissionen de italienske myndigheders argumentation på følgende baggrund:
-
den beslutning, som de italienske myndigheder henviser til i betragtning 52 ovenfor, antager, at der er tale om statsstøtte, som kan godkendes på grundlag af den undtagelse, der omhandles i traktatens artikel 87, stk. 3, litra c). Undtagelsen kan imidlertid ikke gøres gældende for at vise, at der ikke er statsstøtteelementer i den pågældende ordning (denne betragtning gælder også for det argument, som de italienske myndigheder gør gældende i betragtning 53 ovenfor)
-
de tal, der anføres i betragtning 54 ovenfor, er ikke fuldstændige (14 regioner ud af 20), og der er ikke noget, der gør det muligt at konkludere, at de er repræsentative: det er nemlig ikke muligt at udlede, om de regioner, oplysningerne dækker, svarer til de regioner, hvor væksthusproduktion er mest udbredt. Tallene vedrørende forbruget i landbrugssektoren indikerer derimod, at gasolie er et vigtigt produktionsmiddel i landbruget. Det er under alle omstændigheder tilstrækkeligt, at støtten forbedrer en virksomheds konkurrencemæssige position i forhold til andre virksomheder, den konkurrerer med i samhandelen inden for Fællesskabet, fordi selvsamme støtte er af en sådan art, at den skaber konkurrenceforvridning og ændrer samhandelen inden for Fællesskabet (11). Det er tilfældet i det foreliggende tilfælde, idet den ydede fritagelse begunstiger italienske virksomheder, der producerer landbrugsprodukter i væksthus, i forhold til virksomheder, der er aktive inden for samme sektor i de øvrige medlemsstater.
(65)
I svaret på første indledning af proceduren havde de italienske myndigheder også gjort gældende, at støtten ikke udgør statsstøtte, men at den skal undersøges på grundlag af bestemmelserne i direktiv 92/81/EØF og 2003/96/EF. De har udledt denne konklusion af argumentet om, at det er udelukket, at der er tale om statsstøtte af den enkle grund, at et EU-direktiv giver mulighed for at indrømme afgiftsfritagelser. Argumentet blev gentaget i deres besvarelse af påbuddet om oplysninger.
(66)
Kommissionen er ikke enig i denne argumentation. I sjette betragtning i direktiv 92/81/EØF præciseres det faktisk, at medlemsstaterne […], hvis de måtte ønske det, [kan] anvende visse andre fritagelser […], hvor noget sådant ikke giver anledning til konkurrencefordrejning. Artikel 8, stk. 2, i samme direktiv fastsætter endvidere, at »uden at det berører andre EF-bestemmelser«, kan medlemsstaterne anvende hel eller delvis afgiftsfritagelse eller afgiftslempelse. Ved at nævne muligheden for konkurrenceforvridning udelukker direktiv 92/81/EØF ikke, at fritagelserne kan udgøre statsstøtte. Det skal erindres, at Kommissionens beføjelser, for så vidt angår statsstøtte, er direkte nedfældet i traktaten, og at disse beføjelser ikke kan begrænses af et direktiv, hvis mål er harmonisering af en afgift på europæisk plan.
(67)
Endvidere angiver direktiv 2003/96/EF i betragtning 15 og 24, at foranstaltninger, der har til formål at indføre differentierede afgiftssatser, skal overholde reglerne for det indre marked og konkurrencereglerne for ikke at medføre konkurrenceforvridning. Kravet om, at konkurrencereglerne skal anvendes, bekræftes også i artikel 26 i samme direktiv. Heri påpeges det, at de foranstaltninger, som det drejer sig om, kan udgøre statsstøtte og skal i så fald anmeldes i henhold til EF-traktatens artikel 88, stk. 3. Det fastslås udtrykkeligt i nævnte artikel, at oplysninger afgivet til Kommissionen i henhold til dette direktiv ikke fritager medlemsstaterne for deres anmeldelsespligt i henhold til EF-traktatens artikel 88, stk. 3.
(68)
Endelig understreger de italienske myndigheder (jf. betragtning 39 ovenfor), at anvendelsen af afgiftsfritagelser bevirker konkurrenceforvridning - et element, der kendetegner statsstøtte, i henhold til traktatens artikel 87, stk. 1.
(69)
På grundlag af disse betragtninger konkluderer Kommissionen, at de indrømmede afgiftsfritagelser i henhold til den pågældende ordning er statsstøtte i henhold til traktatens artikel 87, stk. 1.
(70)
Dog kan visse foranstaltninger i de tilfælde, der angives i traktatens artikel 87, stk. 2 og 3, undtagelsesvis anses for at være forenelige med fællesmarkedet.
(71)
Undtagelsesbestemmelserne i traktatens artikel 87, stk. 2, der vedrører støtte af social karakter til enkelte forbrugere, støtte, som skal råde bod på skader, der er forårsaget af naturkatastrofer eller af andre usædvanlige begivenheder, og støtteforanstaltninger for økonomien i visse af Forbundsrepublikken Tysklands områder, finder ikke anvendelse i den foreliggende sag, uanset hvem støttemodtagerne er.
(72)
Kommissionen er af den opfattelse, at undtagelsesbestemmelserne i traktatens artikel 87, stk. 3, litra a), der vedrører udvikling i områder, ikke finder anvendelse på denne ordning, fordi den ikke omfatter støtte til fremme af økonomisk udvikling i områder, hvor levestandarden er usædvanlig lav, eller hvor der hersker en alvorlig underbeskæftigelse.
(73)
Hvad angår undtagelsen i traktatens artikel 87, stk. 3, litra b), skal blot anføres, at det i forbindelse med den foreliggende afgiftsordning ikke drejer sig om et vigtigt projekt af fælleseuropæisk interesse og heller ikke om afhjælpning af en alvorlig forstyrrelse i Italiens økonomi. Støtten tilsigter heller ikke at fremme kulturen eller bevare kulturarven som omhandlet i undtagelsesbestemmelsen i traktatens artikel 87, stk. 3, litra d).
(74)
Det følger således heraf, at den eneste undtagelse, som kan påberåbes, er undtagelsen i traktatens artikel 87, stk. 3, litra c). Ifølge den kan støtte kun betragtes som forenelig med fællesmarkedet, når den tilsigter at fremme af udviklingen af visse erhvervsgrene eller økonomiske regioner, når den ikke ændrer samhandelsvilkårene på en måde, der strider mod den fælles interesse.
(75)
Eftersom støtten under denne ordning ikke er anmeldt støtte, skal støttens forenelighed med fællesmarkedet vurderes efter de statsstøtteregler, der var gældende på det tidspunkt, hvor støtte blev ydet, som præciseret i Kommissionens meddelelse om fastlæggelse af reglerne for vurdering af ulovlig statsstøtte (12).
(76)
Selvom betragtning 172 i de nye EF-rammebestemmelser for statsstøtte til landbrug og skovbrug for 2007-2013 (13) fastsætter, at ulovlig statsstøtte, der er blevet ydet, siden direktiv 2003/96/EF trådte i kraft, vil blive betragtet som forenelig med traktatens artikel 87, stk. 3, litra c), gælder det kun, hvis alle de relevante bestemmelser i dette kapitel er opfyldt, og der ikke er blevet anvendt afgiftsdifferentiering i landbruget. Det samme gælder for ulovlig støtte, der er givet i henhold til direktiv 92/81/EØF.
(77)
I henhold til artikel 1, stk. 1, i direktiv 92/81/EØF, »pålægger medlemsstaterne mineralolier en harmoniseret afgift i overensstemmelse med dette direktiv«. I stk. 2 i samme artikel hedder det, at »medlemsstaterne fastsætter deres satser i overensstemmelse med Rådets direktiv 92/82/EØF af 19. oktober 1992 om indbyrdes tilnærmelse af afgiftssatserne for mineralolier« (14).
(78)
Artikel 5, stk. 2, i direktiv 92/82/EØF fastsætter, at afgiften på gasolie er 18 ECU pr. 1 000 liter, hvis gasolien anvendes til stationære motorer, til udstyr og maskiner, der anvendes inden for byggeri, ingeniørarbejder og offentlige arbejder eller til køretøjer beregnet til brug uden for offentlig vej, eller som ikke har opnået tilladelse til brug primært på offentlig vej.
(79)
I artikel 2, stk. 2, i direktiv 92/81/EØF er det fastsat, at »af andre mineralolier end dem, for hvilke afgiftsniveauet er fastsat i direktiv 92/82/EØF, skal der svares afgift, hvis de er bestemt til at anvendes, afsættes eller anvendes som brændsel eller som motorbrændstof«. Afgiftssatsen er den sats, der gælder for tilsvarende brændsel eller motorbrændstof (den punktafgift på 13 EUR, som de italienske myndigheder angiver, jf. betragtning 43 ovenfor, er den afgiftssats, som gælder for brændsel eller motorbrændstof, med andre ord er afgiftssatsen for svær brændselsolie fastsat til 13 EUR pr. 1 000 kg i artikel 2 i samme direktiv).
(80)
I artikel 8, stk. 2, i direktiv 92/81/EØF er det imidlertid fastsat, at »uden at det berører andre EF-bestemmelser, kan medlemsstaterne anvende hel eller delvis afgiftsfritagelse eller afgiftslempelse for mineralolier, der under afgiftsmyndighedernes kontrol anvendes […] udelukkende inden for landbrug, gartneri, skovbrug og dambrug«.
(81)
I henhold til direktiv 2003/96/EF og med virkning fra 1. januar 2004 (15) er minimumsafgiftssatsen for fyringsolie fastsat til 21 EUR pr. 1 000 liter (artikel 9 i direktivet og bilag I, tabel C, i direktivet). Artikel 15, stk. 3, i direktivet indeholder en bestemmelse, der svarer til bestemmelsen i artikel 8, stk. 2, i direktiv 92/81/EØF, i henhold til hvilken »medlemsstaterne kan anvende afgifter ned til nul for energiprodukter og elektricitet, der anvendes til arbejde i landbrug, havebrug eller akvakultur og i skovbrug«.
(82)
I henhold til de to nævnte direktiver var der derfor muligt at indrømme fuldstændig afgiftsfritagelse. Da der imidlertid er tale om differentiering mellem afgiftsfritagelser, der begunstiger nogle landbrugsvirksomheder, kan støtteordningen ikke anses for forenelig med fællesmarkedet i lyset af punkt 172 i EF-rammebestemmelserne for statsstøtte til landbrug og skovbrug for 2007-2013 (16).
(83)
I hele den periode, som de to indledte procedurer over for afgiftsfritagelse dækker (fra 3. oktober 2000 til 31. december 2004, jf. betragtning 25 og 27), var det reglerne i rammebestemmelserne for statsstøtte til landbrug (i det følgende benævnt 2000-landbrugsrammebestemmelser) (17), der var de gældende statsstøtteregler.
(84)
Kommissionen konstaterer under hensyntagen til støttens art (fuldstændig afgiftsfritagelse), at støtten er en ensidig statsstøtteforanstaltning, som blot har til formål at forbedre producenternes økonomiske situation, men som på ingen måde bidrager til sektorens udvikling. Denne konstatering bekræftes i, at de italienske myndigheder i de indgivne supplerende oplysninger forklarer, at støtten begrundes i olieprisstigningerne (se betragtning 39 ovenfor).
(85)
I henhold til punkt 3.5. i 2000-landbrugsrammebestemmelserne anses en sådan støtte som driftsstøtte, der er uforenelig med fællesmarkedet.
(86)
2000-landbrugsrammebestemmelserne tillader under punkt 5.5 imidlertid undtagelse fra bestemmelserne i ovennævnte punkt 3.5, når der er tale om driftsstøtte i forbindelse med miljøkrav.
(87)
Punkt 5.5.4 i 2000-rammebestemmelserne henviser især til visse tilfælde, hvor der helt eller delvis indrømmes fritagelse for miljøafgifter. Under dette punkt i rammebestemmelserne fastsætter Kommissionen efter at have fastlagt bestemte forbehold, at denne type støtte kan indrømmes, hvis følgende betingelser alle er opfyldt:
-
støtten ydes på et midlertidigt (varighed på højst fem år) og degressivt grundlag
-
det godtgøres, at støtten er nødvendig for at opveje en forringelse af konkurrenceevnen på internationalt plan
-
støtteordningen er et reelt incitament til at mindske anvendelsen af de produktionsmidler, det handler om.
(88)
Kommissionen har i den foreliggende sag konstateret, at støtten ikke ydes på et degressivt grundlag, eftersom fritagelsen - på grundlag af finanslovenes forskellige artikler, der indeholder bestemmelser om afgiftsfritagelse - var delvis indtil 31. december 2000 og fuldstændig for hver af perioderne som anført i betragtning 27 ovenfor. Støtten blev heller ikke ydet på et midlertidigt grundlag, eftersom fritagelserne bortset fra i andet halvår af 2001 reelt blev ydet på et varigt grundlag i hele perioden. De italienske myndigheder har henvist til den særlige vanskelige situation i konkurrencemæssig henseende (jf. betragtning 42), men ikke fremlagt tal, der bekræfter forringelsen af konkurrenceevnen. Endelig anses for det usandsynligt, at en fritagelsesordning, der pr. definition gør brændstofferne billigere, kan tilskynde støttemodtagerne til at reducere forbruget af de pågældende produktionsmidler (uanset om det drejer sig om væksthuse eller i udvidet forstand om brændstoffer, hvis de anses som værende produktionsmidler).
(89)
Den undersøgte statsstøtte kan derfor ikke findes begrundet alene på grundlag af bestemmelserne i 2000-landbrugsrammebestemmelserne, der gør det muligt at betragte decideret driftsstøtte som forenelig med fællesmarkedet.
(90)
2000-landbrugsrammebestemmelserne indeholder i punkt 5.6.2 imidlertid også en bestemmelse om, at det er muligt at undersøge støtte fra sag til sag under hensyntagen til principperne i EF-rammebestemmelserne for statsstøtte til miljøbeskyttelse.
(91)
Når der tages hensyn til den periode, som de to procedurer vedrører, skal følgende regler på statsstøtteområdet tages i betragtning ved undersøgelsen af støttens forenelighed:
-
for perioden fra 3. oktober 2000 til 2. februar 2001 er det rammebestemmelserne for statsstøtte til miljøbeskyttelse fra 1994 (i det følgende benævnt »1994-rammebestemmelserne«) (18)
-
for perioden fra 3. februar 2001 til 31. december 2004 er det rammebestemmelserne for statsstøtte til miljøbeskyttelse med virkning fra 3. februar 2001 (i det følgende benævnt »2001-rammebestemmelserne«) (19).
(92)
Ifølge 1994-rammebestemmelserne (punkt 3.4) kan Kommissionen fravige princippet om forbud mod driftsstøtte, når støtten kun er en kompensation for de produktionsomkostninger, der ligger ud over de traditionelle omkostninger, at de kun er midlertidige og principielt degressive, så der skabes et incitament til at mindske forureningen eller at fremme en mere effektiv ressourceudnyttelse.
(93)
Punkt 3.4 præciserer, at midlertidig fritagelse for nye miljøskatter kan tillades, hvor det er nødvendigt for at opveje nedsat, navnlig international, konkurrenceevne. En yderligere faktor at tage i betragtning er, hvad de pågældende virksomheder skal gøre til gengæld for at mindske den forårsagede forurening. Bestemmelsen finder også anvendelse for afgiftsfritagelser, der er fastsat i fællesskabslovgivningen.
(94)
Udover - som anført i vurderingen på baggrund af punkt 5.5.4. i 2001-rammebestemmelserne - at støtten hverken er midlertidig eller degressiv og ikke rummer noget incitament, konstaterer Kommissionen, at der blandt de oplysninger, den råder over, ikke er noget, der vidner om, at støtten kun er en kompensation for de produktionsomkostninger, der ligger ud over de traditionelle omkostninger. Støtten opfylder derfor ikke de betingelser i betragtning 92 ovenfor, som ville have gjort den forenelig med fællesmarkedet.
(95)
I den foreliggende sag er betingelserne i betragtning 93 ovenfor ikke relevante, da støtten ikke angår nye skatter og afgifter (punktafgifterne eksisterede før den periode, som de to procedurer vedrører: for eksempel henviser artikel 24, stk. 3, i lov nr. 388 af 23. december 2000, der indfører fuldstændig afgiftsfritagelse i perioden 1. januar til 30. juni 2001, til lov nr. 662 fra 1996, som allerede omhandlede afgifter og henviste til lovdekret nr. 504/1995, der indeholdt den sammenfattende lovbekendtgørelse om skatter og afgifter på produktion og forbrug). Kommissionen bemærker i den forbindelse, at de italienske myndigheder ikke har anfægtet, at de undersøgte afgifter har karakter af »eksisterende afgifter«. Desuden har de aldrig gjort gældende, at de pågældende skatter og afgifter er indført for nylig (jf. betragtning 40 og 45 ovenfor).
(96)
Støtten kan derfor ikke betragtes som forenelig med fællesmarkedet på baggrund af bestemmelserne i 1994-rammebestemmelserne.
(97)
2001-rammebestemmelserne skelner mellem nye afgifter (punkt 51.1) og eksisterende afgifter (punkt 51.2 og 52).
(98)
Kommissionen konstaterer, at de afgifter, som er genstand for fritagelse, skal betragtes som eksisterende afgifter i den omhandlede periode, fordi - ud over betragtningerne i betragtning 95 - er fritagelserne blevet besluttet år for år i de forskellige finanslove og ikke i en eller anden lov, der er vedtaget med automatiske undtagelser på et eller andet tidspunkt i den omhandlede periode. Som Kommissionen allerede har anført i punkt 95, har de italienske myndigheder ikke anfægtet, at de undersøgte afgifter har karakter af »eksisterende afgifter«, ligesom de heller ikke har gjort gældende, at afgifterne er indført for nylig.
(99)
Som anført i betragtning 40 giver punkt 51.2 i 2001-rammebestemmelserne mulighed for at anvende de betingelser, der er anført under punkt 51.1. for nye afgifter, på eksisterende afgifter, når følgende to betingelser begge er opfyldt:
-
den pågældende afgift skal have en mærkbar virkning, hvad angår miljøbeskyttelse
-
undtagelserne til fordel for modtagervirksomhederne skal være fastlagt ved vedtagelsen af afgiften, eller skal være blevet nødvendige på grund af en betydelig ændring af de økonomiske vilkår, som stiller virksomhederne i en særlig vanskelig situation i konkurrencemæssig henseende. I sidstnævnte tilfælde kan afgiftsbeløbet ikke nedsættes mere end, hvad der svarer til den omkostningsforhøjelse, som er forårsaget af de ændrede økonomiske vilkår. Når denne omkostningsforhøjelse forsvinder, skal afgiftslempelsen ligeledes ophøre.
(100)
Kommissionen erkender, at en afgift som punktafgift på fyringsgasolie, der resulterer i en prisforhøjelse for gasolie, kan foranledige brugerne til at reducere forbruget af gasolie og indebære en positiv virkning, når det gælder miljøbeskyttelse. Fritagelserne blev imidlertid fastsat år efter år, kun afbrudt mellem 1. juli og 31. december 2001 (jf. betragtning 27 ovenfor), og de italienske myndigheder har hverken bevist eller gjort gældende, at der blev truffet beslutning om undtagelserne, da punktafgiften blev vedtaget. De har derimod understreget, at undtagelserne blev vedtaget for at afbøde et rent konjunkturmæssigt fænomen, dvs. afbøde virkningerne af prisstigningerne på olieprodukterne.
(101)
Det er ikke muligt at godtage de italienske myndigheders påstand om, at Kommissionen burde foretage sin analyse, som om fritagelserne var blevet besluttet på samme tidspunkt som afgifternes indførelse. De samme myndigheder henviser til Kommissionens beslutning K(2005) 4436 (jf. betragtning 42 ovenfor). Kommissionen havde i den pågældende beslutning (jf. navnlig betragtning 74 heri) baseret sine konklusioner på det forhold, at fritagelserne var blevet besluttet længe før 2001-rammebestemmelserne for statsstøtte til miljøbeskyttelse. I det foreliggende tilfælde bør det dog konstateres, at de første fritagelser stammer fra oktober 2000, altså kort tid inden de pågældende rammebestemmelser trådte i kraft. Det skal dog siges, at de italienske myndigheder ikke på noget tidspunkt tidligere har påberåbt sig fritagelserne.
(102)
Hvad derimod angår den anden af betingelserne (jf. punkt 51.2, andet led, i 2001-rammebestemmelserne), har de italienske myndigheder ikke fremlagt bevis for, at der er sket en betydelig ændring af de økonomiske vilkår, der havde kunnet stille virksomhederne i en særlig vanskelig situation i konkurrencemæssig henseende (jf. betragtning 88 ovenfor), og heller ikke bevist, at afgiftsfritagelsesbeløbet ikke nedsættes mere end, hvad der svarer til den omkostningsforhøjelse, som er forårsaget af de ændrede økonomiske vilkår. Hvad angår navnlig konkurrencespørgsmålet, indeholder tallene i tabellerne i betragtning 42 og 46 ovenfor ikke noget sammenligningsgrundlag, og de giver derfor heller ikke noget billede af de italienske væksthusgartneres forringede konkurrencevilkår. Det bør i denne forbindelse understreges, at oliepriserne har ramt hele Europa og ikke kun Italien.
(103)
Eftersom begge betingelser i punkt 99 ovenfor ikke er opfyldt, finder bestemmelserne i punkt 51.2 ikke anvendelse og følgelig heller ikke punkt 51.1 i 2001-rammebestemmelserne.
(104)
Selv hvis bestemmelserne i punkt 51.2 havde fundet anvendelse, ville de pågældende fritagelser ikke kunne anses for forenelige, hvad angår punkt 51.1, der fastsætter:
»Når en medlemsstat af miljøhensyn indfører en ny afgift i en erhvervssektor eller for produkter, hvor der ikke er sket en afgiftsharmonisering på fællesskabsplan, eller når den afgift, som medlemsstaten påtænker at indføre, er højere end den afgift, der er fastsat ved EF-standarden, er det Kommissionens opfattelse, at beslutninger om fritagelse med en varighed på ti år uden degressivitet kan være berettigede i to tilfælde:
a)
Når sådanne fritagelser er betinget af, at der mellem den pågældende medlemsstat og modtagervirksomhederne indgås aftaler, hvorefter virksomhederne eller sammenslutningerne af virksomheder forpligter sig til at nå miljøbeskyttelsesmål i løbet af fritagelsesperioden, eller når virksomhederne forpligter sig til at indgå frivillige aftaler med samme målsætning. Aftalerne eller forpligtelserne kan især gælde nedbringelse af energiforbrug, nedbringelse af emissionsniveau eller andre miljøvenlige foranstaltninger. Den enkelte medlemsstat forhandler om aftalernes indhold, som vil blive vurderet af Kommissionen i forbindelse med anmeldelsen af påtænkte støtteforanstaltninger. Medlemsstaten skal tilrettelægge en grundig opfølgning på virksomhedernes eller virksomhedssammenslutningernes efterlevelse af deres forpligtelser. Aftaler, der indgås mellem medlemsstaten og de pågældende virksomheder eller virksomhedssammenslutninger, skal indeholde en sanktionsklausul i tilfælde af manglende opfyldelse af forpligtelserne.
Disse bestemmelser gælder også, når en medlemsstat lader en afgiftslempelse være betinget af et krav med samme virkning som ovennævnte aftaler eller forpligtelser.
b)
Sådanne fritagelser kan ikke være betinget af indgåelse af en aftale mellem medlemsstaten og modtagervirksomhederne, hvis følgende alternative betingelser er opfyldt:
-
når lempelsen vedrører en EF-afgift, skal det af virksomhederne faktisk betalte beløb efter fradrag stadig være højere end EF-minimumsbeløbet, så niveauet tilskynder virksomhederne til at arbejde for en forbedring af miljøbeskyttelsen
-
når lempelsen vedrører en national afgift, og der ikke findes en EF-afgift på området, skal modtagervirksomhederne ikke desto mindre betale en betydelig del af den nationale fgift.«
(105)
I det givne tilfælde var de anvendte punktafgifter (fritagelser eller lempelser ikke indregnet) ganske vist højere end det harmoniserede afgiftsniveau (jf. betragtning 43 og 46); men der ser ikke ud til at være indgået aftaler som omhandlet i punkt 51.1, litra a), mellem medlemsstaten og de begunstigede, eller at disse af sig selv havde indgået sådanne aftaler (Kommissionen er ikke blevet informeret om nogen aftale). De italienske myndigheder har i øvrigt understreget, at de pågældende fritagelser blev givet som hjælp til at klare de vanskelige konjunkturer, og de har aldrig nævnt noget om, at støttemodtagerne til gengæld skulle opfylde nogle miljømål.
(106)
Den alternative betingelse til konklusionen om aftaler, jf. ovennævnte punkt 51.1, litra b), kan heller ikke anvendes i det foreliggende tilfælde, fordi væksthusgartnerne i den pågældende periode, der ligger efter ikrafttrædelsen af 2001-rammebestemmelserne, modtog fuldstændig fritagelse for punktafgifterne; de har således ikke betalt et beløb, der var højere end EF-minimumsbeløbet (20), og som skulle tilskynde virksomhederne til at arbejde for en forbedring af miljøbeskyttelsen, som fastsat i samme rammebestemmelser i de tilfælde, hvor lempelsen vedrører en EF-afgift.
(107)
Punkt 52 i 2001-rammebestemmelserne angiver, at de betingelser, der er anført under punkt 51.1 for nye afgifter finder tilsvarende anvendelse, når en eksisterende afgift forhøjes meget, og medlemsstaten mener, at undtagelser er nødvendige for visse virksomheder. Det bør følgelig undersøges, om punktafgifterne er blevet forhøjet meget.
(108)
Af tabellen i betragtning 46 ovenfor fremgår det, at punktafgifterne ikke er blevet forhøjet meget, da følgende konstateres: - 5,4 % i perioden 1999-2000, - 6,98 % i perioden 1999-2001, + 1,9 % i perioden 1999-2002 og + 1,3 % i perioden 1999-2003. Fra år til år var punktafgifternes udvikling følgende: - 5,4 % fra 1999 til 2000, - 1,6 % fra 2000 til 2001, + 9,5 % fra 2001 til 2002 og - 0,5 % fra 2002 til 2003. Det fremgår følgelig, at afgifterne blev mindre og mindre, bortset fra 2001 og 2002. Forhøjelsen i den pågældende periode kan således ikke anses for stor, da den i praksis ikke har haft nogen virkning for prisudviklingen for fyringsolie (på grundlag af tallene i tabellen steg forbrugerprisen på fyringsolie i disse to år kun 2,2 %). Bestemmelserne i punkt 52 i 2001-rammebestemmelserne kan således ikke anvendes i dette tilfælde.
(109)
Punkt 53 i 2001-rammebestemmelserne angiver, at »Når afgiftslempelserne vedrører en afgift, som er omfattet af en afgiftsharmonisering på fællesskabsplan, og hvis den nationale afgift er lavere end eller lig med EF-mindstesatsen […] bør eventuelle fritagelser opfylde de betingelser, der er fastlagt i punkt 45 og 46, og en undtagelse fra EF-mindstesatserne kræver under alle omstændigheder en udtrykkelig godkendelse«.
(110)
Punkt 45 i 2001-rammebestemmelserne anfører, at degressiv støtte højst kan ydes i fem år, og at støtteintensiteten kan være indtil 100 % af meromkostningerne (21) det første år, men skal derefter lineært nedsættes til en nulsats ved udgangen af det femte år.
(111)
I punkt 46 i 2001-rammebestemmelserne anføres, at for ikke-degressiv støtte er varigheden begrænset til fem år, og intensiteten kan højst udgøre 50 % af meromkostningerne.
(112)
Kommissionen har i denne sag allerede konstateret, at støtten ikke var degressiv (jf. betragtning 88 ovenfor). Følgelig vil kun bestemmelserne i punkt 46 i rammebestemmelserne i givet fald kunne finde anvendelse. Men de italienske myndigheders oplysninger sætter ikke Kommissionen i stand til at konkludere, at støtteintensiteten var begrænset til 50 % af meromkostningerne forårsaget af punktafgifterne i forhold til markedspriserne for væksthusprodukter.
(113)
Sådan støtte kan således ikke anses for forenelig på grundlag af bestemmelserne i punkt 46 i 2001-rammebestemmelserne og følgelig heller ikke på grundlag af bestemmelserne i punkt 53 i de samme rammebestemmelser.
(114)
Betragtningerne i betragtning 94-112 ovenfor viser, at den pågældende støtte ikke kan erklæres forenelig med fællesmarkedet på basis af bestemmelserne i 2001-rammebestemmelserne.
(115)
Hvad angår de andre argumenter, som de italienske myndigheder fremfører i de forskellige faser af undersøgelsen, konstaterer Kommissionen, at der ikke er oplysninger, der kan fjerne den tvivl, som Kommissionen giver udtryk for i betragtning 34, litra b), ovenfor. Argumentet i betragtning 43 ovenfor, ifølge hvilket den italienske foranstaltning kan være forenelig med fællesmarkedet, hvis de begunstigede betaler det mindstebeløb, der er fastsat på fællesskabsplan, er ikke relevant, fordi væksthusgartnerne har modtaget fuldstændig fritagelse for punktafgifterne i næsten hele den pågældende periode, dvs. de har ikke betalt punktafgifter.
(116)
Argumenterne fremsat af tredjeparter, der indgav deres bemærkninger efter den første indledning af proceduren, giver for deres part ingen aspekter, der taler til fordel for støttens forenelighed med fællesmarkedet. Hvad angår den sårbare situation, som de støttemodtagende virksomheder vil komme til at befinde sig i, hvis støtten erklæres for uforenelig og skal betales tilbage, skal det bemærkes, at tilbagebetalingen af uforenelig støtte er nødvendig for at genskabe den situation, der bestod, før støtten blev givet, dvs. en situation uden konkurrenceforvridende foranstaltninger, der fandtes inden støtten blev ydet. Det forhold, at bestemte virksomheder ikke længere er levedygtige, er udelukkende følgen af konkurrencens frie spil under normale markedsøkonomivilkår. Da det på den anden side ikke kan bevises, at et formindsket olieforbrug nødvendigvis resulterer i produkter af ringere kvalitet (der kan højst være tale om at forsinke modningen eller væksten en smule). Endelig er henvisningen til forholdene i andre lande for at bevise, at der ikke er tale om konkurrenceforvridning, ikke relevant. Det er i denne forbindelse tilstrækkeligt at konstatere, at fritagelsen giver de italienske væksthusgartnere en konkurrencemæssig fordel i forhold til de andre landes, og at sammenligningsgrundlaget skal være de forhold, der fandtes i Italien uden fritagelserne.
XI. KONKLUSION
(117)
Kommissionen konstaterer, at Italien ulovligt har ydet støtte i strid med EF-traktatens artikel 88, stk. 3. Den ovenstående analyse viser, at støtten ikke kan erklæres for forenelig med fællesmarkedet, fordi den ikke imødekommer betingelserne i landbrugsrammebestemmelserne fra 2000 og fra 2007 og heller ikke i miljørammebestemmelserne fra 1994 og 2001. Analysen har desuden påvist, at det simple forhold, at der findes direktiver, ikke kan berettige, at der anvendes foranstaltninger, der kan forårsage konkurrenceforvridninger; de italienske myndigheder har endvidere ikke kunnet fjerne den tvivl, som Kommissionen gav udtryk for i forbindelse med indledningen af proceduren i traktatens artikel 88, stk. 2.
(118)
I negative beslutninger om ulovlig støtte bestemmer Kommissionen, at den pågældende medlemsstat skal træffe alle nødvendige foranstaltninger til at kræve støtten tilbagebetalt fra støttemodtageren (i dette tilfælde væksthusgartnerne), jf. artikel 14, stk. 1, i forordning (EF) nr. 659/1999. Italien skal således træffe alle nødvendige foranstaltninger for at tilbagesøge den udbetalte, men uforenelige, støtte fra støttemodtagerne; beløbet skal svare til forskellen mellem den fuldstændige afgiftsfritagelse og den reducerede punktafgift, som de andre virksomheder i landbrugssektoren betalte. Som fastsat i punkt 42 i Kommissionens meddelelse »Mod en effektiv gennemførelse af Kommissionens beslutninger, som pålægger en medlemsstat at tilbagesøge ulovlig og uforenelig statsstøtte« (22), har Italien fire måneder fra denne beslutnings ikrafttrædelse til at gennemføre den. Den støtte, der skal tilbagesøges, forøges med de renter, som beregnes i overensstemmelse med Kommissionens forordning (EF) nr. 794/2004 om gennemførelse af Rådets forordning (EF) nr. 659/1999 (23).
(119)
Imidlertid vil støtte, der blev ydet i henhold til denne støtteordning, og som på støttetidspunktet opfyldte betingelserne i en forordning, som Kommissionen har vedtaget i henhold til artikel 2 i Rådets forordning (EF) nr. 994/98 (24) (de minimis-forordningen), ikke blive betragtet som statsstøtte som omhandlet i traktatens artikel 87, stk. 1.
(120)
Der var på støttetidspunktet for den pågældende støtte endnu ingen de minimis-fællesskabsbestemmelser i landbrugssektoren.
(121)
De første fællesskabsregler, der blev vedtaget på dette område, var bestemmelserne i forordning (EF) nr. 1860/2004 af 6. oktober 2004 om anvendelse af EF-traktatens artikel 87 og 88 på de minimis-støtte i landbrugs- og fiskerisektoren (25).
(122)
Det er fastsat i Kommissionens forordning (EF) nr. 1860/2004, at støtte, der ikke overstiger 3 000 EUR i en treårig periode (dette beløb omfatter også de minimis-støtte til en virksomhed), ikke påvirker samhandelen mellem medlemsstaterne og ikke fordrejer eller truer med at fordreje konkurrencen og derfor ikke falder ind under EF-traktatens artikel 87, stk. 1.
(123)
I henhold til artikel 5 i Kommissionens forordning (EF) nr. 1860/2004 anvendes samme princip på støtte, som er bevilget før forordningens ikrafttrædelse, hvis støtten opfylder alle betingelserne i artikel 1 og 3.
(124)
Den 1. januar 2008 blev forordning (EF) nr. 1860/2004 afløst af Kommissionens forordning (EF) nr. 1535/2007 af 20. december 2007 om anvendelse af EF-traktatens artikel 87 og 88 på de minimis-støtte til produktion af landbrugsprodukter (26), der forhøjer de minimis-støtten pr. modtager til 7 500 EUR over en periode på tre regnskabsår uanset støttens form og indhold inden for et loft pr. medlemsstat svarende til 0,75 % af den årlige produktion.
(125)
Artikel 6, stk. 1, i nævnte forordning siger, at forordningen »finder anvendelse på støtte, som før den 1. januar 2008 er ydet til virksomheder i landbrugsproduktionssektoren, hvis støtten opfylder alle betingelser i artikel 1 til 4, med undtagelse af kravet om den udtrykkelige henvisning til denne forordning, jf. artikel 4, stk. 1, første afsnit«.
(126)
På denne baggrund betragter Kommissionen ikke som statsstøtte de afgiftslempelser, der ikke overstiger 3 000 EUR, forudsat at de på det tidspunkt, de blev givet, var i overensstemmelse med bestemmelserne i forordning (EF) nr. 1860/2004, og heller ikke de afgiftslempelser, der ikke overstiger 7 500 EUR forudsat, at de på det tidspunkt, de blev givet, var i overensstemmelse med bestemmelserne i forordning (EF) nr. 1535/2007 -
VEDTAGET FØLGENDE BESLUTNING:
Artikel 1
Støtteordningen i form af fritagelse for punktafgifter på fyringsolie til opvarmning af væksthuse, som er blevet anvendt ulovligt af Italien i perioden fra den 3. oktober 2000 til den 30. juni 2001 samt i årene 2002, 2003 og 2004, er uforenelig med fællesmarkedet.
Artikel 2
1. Italien skal fra støttemodtagerne tilbagesøge den uforenelige støtte, der er ydet i medfør af den i artikel 1 omhandlede ordning.
2. Det beløb, der skal tilbagesøges, pålægges renter fra det tidspunkt, hvor den blev udbetalt til støttemodtagerne, og indtil den er tilbagebetalt.
3. Beløbet beregnes med renters rente i overensstemmelse med kapitel V i forordning (EF) nr. 794/2004.
Artikel 3
Tilbagesøgningen af støtte, der er tildelt i henhold til den i artikel 1 omhandlede støtteordning, iværksættes omgående og effektivt.
Italien sikrer, at denne beslutning gennemføres inden for en frist på fire måneder fra det tidspunkt, hvor denne beslutning forelægges.
Artikel 4
Senest to måneder efter meddelelsen af denne beslutning sender Italien Kommissionen følgende oplysninger:
a)
listen over de støttemodtagere, der har modtaget støtte i henhold til den i artikel 1 omhandlede støtteordning, og det samlede støttebeløb, som hver enkelt af dem har modtaget i henhold til ordningen
b)
oplysning om, hvor stort et beløb (hovedstol og renter) der skal tilbagesøges hos de enkelte støttemodtagere
c)
en detaljeret beskrivelse af de foranstaltninger, der allerede er truffet eller er planlagt for at efterkomme beslutningen
d)
dokumenter, der attesterer det påbud om tilbagebetaling af støtte, der er tilsendt støttemodtagerne.
Italien holder Kommissionen underrettet om udviklingen i de foranstaltninger, der på nationalt plan træffes for at efterkomme denne beslutning, indtil den støtte, der er tildelt i henhold til den i artikel 1 omhandlede støtteordning, er fuldt tilbagebetalt. Italien indsender på Kommissionens anmodning straks oplysninger om, hvilke foranstaltninger der allerede er truffet eller planlagt for at efterkomme beslutningen. Italien giver tillige detaljerede oplysninger om de støttebeløb og renter, støttemodtagerne allerede har tilbagebetalt.
Artikel 5
Denne beslutning er rettet til Den Italienske Republik.
Udfærdiget i Bruxelles, den 13. juli 2009.
KOMISSION PÄÄTÖS,
tehty 13 päivänä heinäkuuta 2009,
valtiontuesta C 6/04 (ex NN 70/01) ja C 5/05 (ex NN 71/04), jonka Italia on toteuttanut kasvihuoneviljelijöiden hyväksi (kasvihuoneiden lämmittämiseen käytettävän dieselöljyn vapauttaminen valmisteveroista)
(tiedoksiannettu numerolla K(2009) 5497)
(Ainoastaan italiankielinen teksti on todistusvoimainen)
(2009/944/EY)
EUROOPAN YHTEISÖJEN KOMISSIO, joka
ottaa huomioon Euroopan yhteisön perustamissopimuksen ja erityisesti sen 88 artiklan 2 kohdan ensimmäisen alakohdan,
on mainitun artiklan mukaisesti kehottanut asianomaisia esittämään huomautuksensa ja ottanut huomioon nämä huomautukset,
sekä katsoo seuraavaa:
I MENETTELY
(1)
Komission yksiköt pyysivät käytössään olevien tietojen perusteella 28. syyskuuta 2000 ja 17. lokakuuta 2000 päivätyillä kirjeillä Italian viranomaisilta tarkennuksia, jotka koskivat maataloudessa käytettävän dieselöljyn osittaista vapautusta valmisteveroista henkilökohtaista tuloveroa ja valmisteveroja koskevista kiireellisistä toimenpiteistä 30 päivänä syyskuuta 2000 annetun Italian asetuksen (decreto-legge) N:o 268 mukaisesti.
(2)
Italian viranomaiset toimittivat komissiolle pyydetyt tarkennukset 31. lokakuuta 2000 ja 3. marraskuuta 2000 päivätyissä kirjeissä.
(3)
Komission yksiköt tutkivat kyseiset tarkennukset ja pyysivät 20. marraskuuta 2000 päivätyllä kirjeellä Italian viranomaisilta lisää tietoja valmisteveroista myönnettävästä vapautuksesta.
(4)
Koska komission yksiköt eivät saaneet vastausta edellä mainitussa kirjeessä vahvistetun neljän viikon määräajan kuluessa, ne lähettivät 26. huhtikuuta 2001 päivätyllä kirjeellä Italian viranomaisille muistutuksen, jossa ne täsmensivät, että mikäli viimeksi mainitut eivät reagoi pyyntöön, yksiköt pidättävät itselleen oikeuden ehdottaa komissiolle tietojen antamista koskevan välipäätöksen tekemistä Euroopan yhteisön perustamissopimuksen 93 artiklan (josta on tullut 88 artikla) soveltamista koskevista yksityiskohtaisista säännöistä 22 päivänä maaliskuuta 1999 annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 659/1999 (1) 10 artiklan 3 kohdan mukaisesti.
(5)
Italian pysyvä edustusto Euroopan unionissa ilmoitti komissiolle 10. toukokuuta 2001 päivätyllä kirjeellä edellä mainitut lisätiedot, joita Italian viranomaisilta oli pyydetty 26. huhtikuuta 2001 päivätyllä kirjeellä.
(6)
Edellä mainittujen tietojen perusteella komission yksiköt ilmoittivat 2. elokuuta 2001 päivätyllä kirjeellä aloittavansa ilmoittamatonta valtion tukea koskevan menettelyn numerolla NN 70/01 ja pyysivät Italian viranomaisilta uusia tietoja.
(7)
Koska komission yksiköt eivät saaneet vastausta vahvistetussa määräajassa, ne lähettivät 1. heinäkuuta 2003 päivätyllä kirjeellä Italian viranomaisille uuden kehotuksen, jossa ne kiinnittivät viimeksi mainittujen huomiota jälleen kerran siihen, että yksiköt pidättävät itselleen oikeuden ehdottaa komissiolle tietojen antamista koskevan välipäätöksen tekemistä asetuksen (EY) N:o 659/1999 10 artiklan 3 kohdan mukaisesti, jollei vastaukselle vahvistettua neljän viikon määräaikaa noudateta. Vastauksen määräaika päättyi elokuun 2003 alussa.
(8)
Komissio ei saanut vastausta edellä mainitun määräajan loppuun mennessä, joten se kehotti 10 päivänä lokakuuta 2003 tekemässään päätöksessä (2) Italiaa toimittamaan sille kaikki 2. elokuuta 2001 päivätyllä kirjeellä pyydetyt tiedot ja muistutti, että mikäli Italian viranomaiset eivät vastaa kehotukseen, komissio pidättää itselleen oikeuden aloittaa perustamissopimuksen 88 artiklan 2 kohdassa tarkoitettu menettely.
(9)
Komissio ei saanut vastausta tietojen toimittamista koskevaan välipäätökseen, joten se ilmoitti Italian viranomaisille 19. helmikuuta 2004 päivätyllä kirjeellä päätöksestään aloittaa perustamissopimuksen 88 artiklan 2 kohdassa tarkoitettu menettely, joka koskee 30 päivänä syyskuuta 2000 annetun asetuksen N:o 268 5 pykälän 5 momentin säännöksiä (menettely C 6/04).
(10)
Komission päätös menettelyn aloittamisesta julkaistiin Euroopan unionin virallisessa lehdessä (3). Komissio kehotti asianomaisia esittämään huomautuksensa tästä tuesta.
(11)
Komissio vastaanotti asianomaisilta huomautuksia tuesta ja toimitti ne Italialle lausuntoa varten 27. huhtikuuta 2004 päivätyllä kirjeellä.
(12)
Italia ei vastannut huomautuksiin mutta pyysi perustamissopimuksen 88 artiklan 2 kohdan mukaisen menettelyn aloittamisen yhteydessä vastaamiselle asetettuun määräaikaan pidennystä, joka myönnettiin, ja lähetti vastauksensa menettelyn aloittamiseen 21. kesäkuuta 2004 päivätyllä ja 25. kesäkuuta 2004 saapuneeksi kirjatulla kirjeellä.
(13)
Lähetettyään 19. helmikuuta 2004 päivätyn kirjeen, jossa ilmoitettiin perustamissopimuksen 88 artiklan 2 kohdan mukaisen menettelyn aloittamisesta 30 päivänä syyskuuta 2000 annetun asetuksen N:o 268 5 pykälän 5 momentin säännösten vuoksi, komissio sai tietoonsa seikkoja, joiden mukaan kasvihuoneviljelijät oli tosiasiassa vapautettu kaikista kasvihuoneiden lämmittämiseen käytettävästä dieselöljystä kannettavista valmisteveroista. Komissio pyysi siksi 10. kesäkuuta 2004 päivätyllä faksilla Italian viranomaisilta tietoja kyseisestä täydentävästä vapautuksesta.
(14)
Italian pysyvä edustusto Euroopan unionissa toimitti komissiolle 28. heinäkuuta 2004 päivätyllä ja 3. elokuuta 2004 saapuneeksi kirjatulla kirjeellä Italian viranomaisten vastauksen 10. heinäkuuta 2004 päivättyyn kirjeeseen. Vastauksesta käy ilmi, että edellä mainitusta täydentävästä vapautuksesta on säädetty useissa eri säädöksissä: 23 päivänä syyskuuta 2000 annetun lain N:o 388 24 pykälän 3 momentissa, 21 päivänä joulukuuta 2001 annetun lain N:o 448 13 pykälän 3 momentissa, 27 päivänä joulukuuta 2002 annetun lain N:o 289 19 pykälän 4 momentissa ja 24 päivänä joulukuuta 2003 annetun lain N:o 350 2 pykälän 4 momentissa.
(15)
Näiden tietojen perusteella komission yksiköt päättivät kirjata asian ilmoittamattomien tukien luetteloon uudella numerolla NN 71/04 voidakseen tutkia edellä mainitun täydentävän vapautuksen soveltuvuutta yhteismarkkinoille, mistä ne ilmoittivat Italian viranomaisille 4. marraskuuta 2004 päivätyllä kirjeellä.
(16)
Komissio antoi 24. tammikuuta 2005 päivätyllä kirjeellä Italian viranomaisille tiedoksi päätöksen aloittaa EY:n perustamissopimuksen 88 artiklan 2 kohdan mukaisen menettelyn edellä mainitun täydentävän vapautuksen vuoksi, josta on säädetty 23 päivänä joulukuuta 2000 annetun lain N:o 388 24 pykälän 3 momentissa, 21 päivänä joulukuuta 2001 annetun lain N:o 448 13 pykälän 3 momentissa, 27 päivänä joulukuuta 2002 annetun lain N:o 289 19 pykälän 4 momentissa ja 24 päivänä joulukuuta 2003 annetun lain N:o 350 2 pykälän 4 momentissa (menettely C 5/05).
(17)
Komission päätös menettelyn aloittamisesta julkaistiin Euroopan unionin virallisessa lehdessä (4). Komissio on kehottanut asianomaisia esittämään huomautuksensa tästä tuesta.
(18)
Komissio ei vastaanottanut asianomaisilta huomautuksia.
(19)
Italian pysyvä edustusto Euroopan unionissa toimitti 21. helmikuuta 2005 päivätyllä ja 22. helmikuuta 2005 saapuneeksi kirjatulla kirjeellä Italian viranomaisten vastauksen perustamissopimuksen 88 artiklan 2 kohdan mukaisen menettelyn aloittamiseen edellä mainitun täydentävän vapautuksen vuoksi.
(20)
Komission yksiköt pyysivät 27. syyskuuta 2007 päivätyllä kirjeellä Italian viranomaisilta täydentäviä tietoja kyseisestä tuesta ja perustamissopimuksen 88 artiklan 2 kohdassa tarkoitetun menettelyn aloittamiseen annetuista vastauksista. Italian viranomaisia kehotettiin erityisesti perustelemaan väitettä, jonka mukaan tuki liittyy Italian verojärjestelmän logiikkaan, ja selvittämään, eikö kyseistä tukea voitaisi perustella tuen myöntämishetkellä voimassa olleiden, ympäristönsuojeluun tarkoitettua valtiontukea koskevien yhteisön suuntaviivojen (5) nojalla. Italian viranomaisilla oli kuukausi aikaa vastata lisätietoja koskevaan pyyntöön.
(21)
Koska Italian viranomaiset eivät vastanneet pyyntöön, komission yksiköt lähettivät 15. lokakuuta 2008 päivätyllä faksilla näille kehotuksen, jossa täsmennettiin, että mikäli vastausta ei toimiteta uudessa kuukauden mittaisessa määräajassa, yksiköt pidättävät itselleen oikeuden ehdottaa komissiolle tietojen antamista koskevan välipäätöksen tekemistä asetuksen (EY) N:o 659/1999 10 artiklan 3 kohdan mukaisesti.
(22)
Vastausta ei saatu annetussa määräajassa, joten komissio antoi Italialle tiedoksi edellä mainitun välipäätöksen 5. joulukuuta 2008 päivätyllä kirjeellä (6).
(23)
Italian pysyvä edustusto Euroopan unionissa toimitti komissiolle 5. helmikuuta 2009 päivätyllä ja 9. helmikuuta 2009 kirjatuksi saapuneella sähköpostilla Italian viranomaisten vastauksen edellä mainittuun välipäätökseen.
(24)
Komission yksiköiden ja Italian viranomaisten välillä 21. huhtikuuta 2009 pidetyn kokouksen jälkeen Italian pysyvä edustusto Euroopan unionissa toimitti komissiolle Italian viranomaisten uuden kirjeen 19. toukokuuta 2009.
II KUVAUS
(25)
Syyskuun 30 päivänä 2000 annetun asetuksen N:o 268 5 pykälän 5 momentissa säädetään, että 3. lokakuuta ja 31. joulukuuta 2000 välisenä aikana kasvihuoneiden lämmitykseen käytettävään dieselöljyyn sovellettavat valmisteverot ovat viisi prosenttia moottoripolttoaineena käytettävään dieselöljyyn sovellettavista veroista.
(26)
Saman asetuksen 6 pykälän 1 momentissa säädetään, että samana ajankohtana maataloudessa käytettävään dieselöljyyn sovellettavat valmisteverot ovat 22 prosenttia moottoripolttoaineena käytettävän dieselöljyn veroista ja bensiiniin sovellettavat valmisteverot 49 prosenttia sitä koskevasta normaalimäärästä.
(27)
Syyskuun 23 päivänä 2000 annetun lain N:o 388 24 pykälän 3 momentissa, 21 päivänä joulukuuta 2001 annetun lain N:o 448 13 pykälän 3 momentissa, 27 päivänä joulukuuta 2002 annetun lain N:o 289 19 pykälän 4 momentissa ja 24 päivänä joulukuuta 2003 annetun lain N:o 350 2 pykälän 4 momentissa säädetään, että Italiassa kasvihuoneiden lämmittämiseen käytettävä dieselöljy on kokonaan vapautettu valmisteveroista. Kyseinen vapautus koskee seuraavia ajanjaksoja: 1. tammikuuta - 30. kesäkuuta 2001 sekä vuosia 2002, 2003 ja 2004 kokonaisuudessaan.
III PERUSTAMISSOPIMUKSEN 88 ARTIKLAN 2 KOHDASSA TARKOITETUN ENSIMMÄISEN MENETTELYN ALOITTAMINEN (MENETTELY C 6/04)
(28)
Komissio aloitti perustamissopimuksen 88 artiklan 2 kohdan mukaisen menettelyn 30 päivänä syyskuuta 2000 annetun asetuksen N:o 268 5 pykälän 5 momentin säännöksistä, koska sillä oli epäilyjä siitä, soveltuuko dieselöljyä kasvihuoneiden lämmittämiseen käyttäville kasvihuoneviljelijöille myönnettävä, muihin maatalousalan toimijoihin verrattuna 17 prosenttiyksikön suuruinen täydentävä vapautus valmisteverosta yhteismarkkinoille. Epäilykset perustuivat siihen, etteivät Italian viranomaiset olleet esittäneet tietojen toimittamista koskevasta välipäätöksestä huolimatta mitään näyttöä vapautusten hyväksyttävyydestä kilpailusääntöjen suhteen (viranomaiset eivät olleet vastanneet välipäätökseen lainkaan). Epäilykset saivat tukea myös siitä, että valmisteveroihin liittyvien vapautusten hyväksyttävyys on ongelmallista, kun otetaan huomioon kivennäisöljyjen valmisteverojen rakenteiden yhdenmukaistamisesta 19 päivänä lokakuuta 1992 annetun neuvoston direktiivin 92/81/ETY (7) sekä sen korvanneen direktiivin eli energiatuotteiden ja sähkön verotusta koskevan yhteisön kehyksen uudistamisesta 27 päivänä lokakuuta 2003 annetun neuvoston direktiivin 2003/96/EY (8) säännökset.
IV ITALIAN VIRANOMAISTEN VASTINE ENSIMMÄISEN PERUSTAMISSOPIMUKSEN 88 ARTIKLAN 2 KOHDAN MUKAISEN MENETTELYN ALOITTAMISEEN
(29)
Italian viranomaiset ilmoittivat 21. kesäkuuta 2004 päivätyllä kirjeellään, että vapautuksia valmisteveroista ei voida pitää valtiontukena vaan niitä on tarkasteltava direktiivin 92/81/ETY 8 artiklan 2 kohdan f alakohdan ja direktiivin 2003/96/EY 15 artiklan 3 kohdan kannalta. Viranomaisten mukaan kasvihuoneviljely kuuluu maatalouden ja puutarhatalouden luokkaan, johon yhteisön lainsäädäntö sallii jäsenvaltioiden soveltaa vapautuksia valmisteveroista osittain tai kokonaan, eikä kasvihuoneviljelyn vapautus valmisteveroista aiheuta syrjintää maa- ja puutarhatalouden alalle vapautusten eriyttämisen vuoksi, koska kaikki toimijat voivat valita ehdottoman vapaasti avomaanviljelyn tai kasvihuoneviljelyn.
(30)
Kiistanalainen järjestely on Italian viranomaisten mukaan luonteeltaan puhtaasti verotuksellinen, ja sitä tulisi tarkastella tältä kannalta ottaen huomioon koko toimintaympäristö, johon kuuluvat unionin kaikki maat. Näin vältettäisiin yksittäisen kansallisen tapauksen tarkastelu ympäristöstään erotettuna, mikä voisi johtaa jäsenvaltioiden yhdenvertaisuuden periaatteen rapautumiseen. Tätä varten Italian viranomaiset viittasivat 19. maaliskuuta 2003 kokoontuneessa Ecofin-neuvostossa tehtyyn neuvoston ja komission poliittiseen sopimukseen, jonka mukaan verojärjestelmän luonteella tai yleisellä rakenteella perusteltavat poikkeukset yleisestä verojärjestelmästä tai verojärjestelmän sisäiset eriyttämiset eivät ole valtiontukia.
(31)
Italian viranomaiset totesivat lopuksi, että niiden hallussa olevien arvioiden ja tietojen perusteella suunniteltu tuki ”ei haittaa sisämarkkinoiden moitteetonta toimintaa eikä saa aikaan kilpailun vääristymiä” (viittaus direktiivin 2003/96/EY johdanto-osan 24 kappaleeseen).
V ASIANOMAISTEN HUOMAUTUKSET PERUSTAMISSOPIMUKSEN 88 ARTIKLAN 2 KOHDAN MUKAISEN ENSIMMÄISEN MENETTELYN ALOITTAMISESTA
(32)
Komissio vastaanotti 19. huhtikuuta 2004 päivätyllä ja 21. huhtikuuta 2004 saapuneeksi kirjatulla kirjeellä yhden asianomaisen huomautukset perustamissopimuksen 88 artiklan 2 kohdan mukaisen menettelyn aloittamiseen.
(33)
Asianomainen kuvasi kirjeessä oman toimintansa piiriin kuuluvien markkinoiden heikkoutta ja ongelmia, jotka aiheutuvat kasvihuoneiden lämmitykseen soveltuvien polttoaineiden hintojen noususta. Kyseisen asianomaisen mukaan komission kielteinen kanta käsiteltävänä olevaan vapautukseen pakottaisi useat alan yritykset lopettamaan toimintansa tai vähentämään kasvihuoneiden lämmittämiseen käytettävän polttoaineen kulutusta, mistä aiheutuisi tuotteiden laadun heikkeneminen. Lisäksi asianomainen katsoi, että Belgiassa ja Alankomaissa käytettävien lämmityspolttoaineiden (metaanin ja polttoöljyn) hinnat ovat 20-40 prosenttia alemmat kuin Italiassa maatalouden dieselöljystä maksettavat hinnat, joten käsiteltävänä olevan vapautuksen soveltaminen ei aiheuttaisi minkäänlaista kilpailun vääristymistä. Lisäksi asianomaisen mukaan yhä useammat sen toimialalla toimivat maatalousyritykset käyttävät kasvihuoneiden lämmittämiseen metaania.
VI PERUSTAMISSOPIMUKSEN 88 ARTIKLAN 2 KOHDASSA TARKOITETUN TOISEN MENETTELYN ALOITTAMINEN (MENETTELY C 5/05)
(34)
Komissio aloitti toisen perustamissopimuksen 88 artiklan 2 kohdan mukaisen menettelyn saatuaan tietoja, jotka osoittivat, että kasvihuoneviljelijöiden saama valmisteverovapautus oli tosiasiassa selvästi suurempi kuin ensimmäisen menettelyn aloittamisen yhteydessä tutkittu vapautus. Ensimmäisen menettelyn yhteydessä ilmenneet epäilyt, jotka johtuivat muun muassa siitä, etteivät Italian viranomaiset olleet vastanneet niille osoitettuun tietojen antamista koskevaan välipäätökseen, saivat vahvistusta samaisten viranomaisten reaktiosta ensimmäisen menettelyn aloittamiseen. Komission toisen menettelyn aloittamisen yhteydessä esittämät epäilyt perustuivat pääasiassa seuraaviin seikkoihin:
a)
Italian viranomaiset esittävät, että vapautukset polttoaineiden valmisteverosta ovat suuruudestaan riippumatta luonteeltaan verotuksellisia toimenpiteitä, joita perustellaan sen järjestelmän laadulla, johon ne kuuluvat, eivätkä valtiontukea, mutta viranomaiset eivät esitä mitään seikkoja väitteidensä tueksi;
b)
toinen Italian viranomaisten esittämä väite on, ettei vapautus valmisteveroista aiheuta kilpailun vääristymistä, koska kauppapuutarhurit voivat vapaasti hyödyntää vapautusta harjoittaessaan kasvihuoneviljelyä; tällainen perustelu vaikuttaa ongelmalliselta, koska vapautuksen tarkoituksena ei niinkään ollut kannustaa yrittäjiä harjoittamaan kasvihuoneviljelyä vaan pikemminkin vähentää jo toimintaa harjoittaville kasvihuoneviljelijöille toiminnan harjoittamisesta aiheutuvaa taloudellista rasitusta;
c)
kilpailun vääristymiseen liittyen Italian viranomaiset vakuuttavat edelleen, että niiden hallussa olevien virallisten tietojen perusteella kasvihuoneviljelijöille myönnettävä täydellinen vapautus ei aiheuta vääristymiä; komission mielestä on epävarmaa, voivatko mainitut viranomaiset perustella väitettään, koska vastauksessaan komission 10. kesäkuuta 2004 lähettämään teleksiin (ks. näiden perustelujen 14 kappale) ne esittivät, etteivät ne voineet toimittaa tarkkoja tietoja siitä, kuinka suuria kasvihuoneviljelijöiden valmisteverosta kokonaan vapauttamisen tuottamat säästöt ovat olleet;
d)
perustellessaan väitettään, jonka mukaan järjestelyssä ei ole valtiontuen elementtejä, Italian viranomaiset eivät ilmoittaneet, minkä kilpailusäännön perusteella valmisteveroista myönnettävä täydellinen vapautus soveltuu viranomaisten kannan mukaan yhteismarkkinoille;
e)
ei voida sulkea pois sitä mahdollisuutta, että vapautukset on myönnetty direktiivien 92/81/ETY ja 2003/96/EY säännösten vastaisesti.
VII ITALIAN VIRANOMAISTEN VASTINE PERUSTAMISSOPIMUKSEN 88 ARTIKLAN 2 KOHDAN MUKAISEN TOISEN MENETTELYN ALOITTAMISEEN
(35)
Italian viranomaiset vahvistivat 21. helmikuuta 2005 päivätyllä kirjeellä ennen muuta sen, että toinen menettely koski olennaisesti samankaltaisia kysymyksiä, joita tarkasteltiin ensimmäisen menettelyn aloittamisen yhteydessä, ja että viranomaisten ensimmäiseen menettelyyn jättämässä vastineessa esitetyt huomautukset olivat edelleen voimassa. Lisäksi viranomaiset täydensivät vastaustaan seuraavasti:
a)
jäsenvaltioiden valmisteverokantaan tekemät mukautukset eivät ole perustamissopimuksen 87 artiklan 1 kohdassa tarkoitettua valtiontukea; 19. maaliskuuta 2003 kokoontuneen Ecofin-neuvoston päätelmät, joiden mukaan verojärjestelmän luonteella tai yleisellä rakenteella perusteltavat poikkeukset yleisestä verojärjestelmästä tai verojärjestelmän sisäiset eriyttämiset eivät ole valtiontukea, ovat ratkaiseva tekijä, joka vahvistaa yhteisön rahoitusviranomaisten ensisijaisen toimivallan; tämän vuoksi Italian viranomaiset olisivat toimittaneet tietoja järjestelmän luonteesta tai yleisistä piirteistä kyseisille rahoitusviranomaisille heti, jos nämä olisivat niitä pyytäneet;
b)
direktiivin 2003/96/EY 15 artiklan 1 kohdan ilmausta ”rajoittamatta yhteisön muiden säännösten soveltamista” ei voida tulkita siten, että perustamissopimuksen 87 ja 88 artiklaa olisi sovellettava jokaiseen valmisteverojen huojennukseen tai niistä vapauttamiseen tähtäävään toimenpiteeseen: jos yhteisön lainsäätäjä olisi halunnut asettaa jokaisen valmisteverojen mukautustoimenpiteen riippuvaiseksi perustamissopimuksen 87 ja 88 artiklasta, se olisi ilmoittanut tahtonsa lisäämällä tekstiin viittauksen kyseisiin artikloihin lain tulkintaa koskevan lex ubi voluit dixit -perusperiaatteen mukaisesti; toisaalta lainsäätäjän tahto asettaa tiettyjen toimenpiteiden ehdoksi valtiontukea koskevien sääntöjen noudattaminen on ilmoitettu kaikissa yhteisön säädöksissä selvästi eikä yleisluontoisella ilmauksella ”rajoittamatta yhteisön muiden säännösten soveltamista”; lisäksi selkeä ja yksiselitteinen sanamuoto on välttämätön jo sen vuoksi, että toimenpiteen määrittäminen valtiontueksi tai sellaiseksi määrittämättä jättäminen vaikuttaa merkittävästi varsinaisen toimenpiteen luonteeseen, sitä koskeviin yksityiskohtaisiin sääntöihin ja sen kestoon;
c)
se, ettei toimenpide haittaa sisämarkkinoiden moitteetonta toimintaa eikä saa aikaan kilpailun vääristymiä, on objektiivinen tosiseikka, joten toimenpiteestä tuottajille mahdollisesti aiheutuneet säästöt ovat tässä merkityksettömiä.
VIII ITALIAN VIRANOMAISTEN VASTAUS 5 PÄIVÄNÄ JOULUKUUTA 2008 TEHTYYN TIETOJEN TOIMITTAMISTA KOSKEVAAN VÄLIPÄÄTÖKSEEN
(36)
Italian viranomaiset palasivat 5. helmikuuta 2009 päivätyssä kirjeessä ennen muuta perusteluunsa, joka koski väitettä tuen soveltuvuudesta suhteessa direktiivin 92/81/ETY säännöksiin; viranomaisten mielestä väite ei selvennä riittävästi kysymystä, ovatko valmisteveroista vapauttamiset tai valmisteverojen huojennukset kilpailulainsäädännön mukaisia.
(37)
Italian viranomaiset viittaavat kantansa selventämiseksi direktiivin 8 artiklaan, jonka mukaan ”jäsenvaltiot voivat soveltaa täydellisiä tai osittaisia valmisteveron määrää koskevia vapautuksia tai alennuksia kivennäisöljyihin, joita käytetään verovalvonnassa […] yksinomaan maataloudessa tai puutarhataloudessa […] sanotun kuitenkaan rajoittamatta muiden yhteisön säännösten soveltamista”.
(38)
Italian viranomaisen mukaan artiklassa käytetyllä ilmaisulla ”sanotun kuitenkaan rajoittamatta” ei saateta voimaan velvoitetta noudattaa Euroopan yhteisön kilpailusääntöjä toisin kuin direktiivin 2003/96/EY 26 artiklassa; viranomaiset esittävät, että jos näissä kahdessa direktiivissä olisi tarkoitettu samaa velvoitetta, yhteisön lainsäätäjällä ei olisi ollut syytä säätää asiasta nimenomaisesti direktiivin 2003/96/EY 26 artiklassa. Italian viranomaisten päätelmä on siten, että direktiivin 92/81/ETY 8 artiklan säännökset huomioon ottaen jäsenvaltiot voivat soveltaa perustellusti valmisteverojen huojennuksia tai niistä vapautuksia puutarhatalouden alalla.
(39)
Italian viranomaiset korostavat lisäksi, että direktiivin 92/81/ETY ja siis myös direktiivin 2003/96/EY soveltamisesta aiheutuu kilpailun vääristyminen sisämarkkinoilla, koska tarkoitetut huojennukset tai vapautukset asettavat muita suotuisampaan asemaan ne jäsenvaltiot, joilla on käytössään muita suuremmat taloudelliset resurssit ja jotka voivat näin ollen soveltaa valmisteverojen huojennuksia yhtenäisesti koko maatalousalalla. Italia, jolla on käytössään rajalliset resurssit, on päättänyt toimia yksinomaan kasvihuoneviljelijöiden eduksi, koska valmisteverojen huojennukset tai niistä vapautukset on hyväksytty lämmityskäyttöön tarkoitettujen öljytuotteiden hintojen noususta aiheutuneissa kriisiolosuhteissa. Tältä osin Italian viranomaiset muistuttavat, ettei komission tehtävänä ole puuttua jäsenvaltion valintojen tärkeysjärjestykseen.
(40)
Yhteisön ympäristönsuojelua koskevasta valtiontuesta annettujen suuntaviivojen mahdollisen soveltamisen (ks. näiden perustelujen 20 kappale) suhteen Italian viranomaiset esittävät, että myönnetyt valmisteverojen huojennukset ovat suuntaviivojen mukaiset ja että niihin voidaan näin ollen soveltaa suuntaviivoissa säädettyjä poikkeuksia, koska viranomaisten mielestä kyse on suuntaviivojen kohdassa 51.2 tarkoitetuista jo kannettavista veroista; kyseisen kohdan mukaan jo kannettavien verojen yhteydessä huojennuksiin tai vapautuksiin liittyvän toimintatuen myöntäminen on hyväksyttävää, jos molemmat seuraavat ehdot täyttyvät:
-
verolla on oltava selkeästi myönteinen vaikutus ympäristönsuojeluun;
-
edunsaajayrityksiin sovellettavista poikkeuksista on pitänyt päättää kyseisen veron käyttöönoton yhteydessä tai niiden on oltava tarpeen taloudellisissa olosuhteissa tapahtuneiden merkittävien muutosten vuoksi, jotka asettavat yritykset erityisen vaikeaan kilpailutilanteeseen. Veronhuojennus ei saa tällöin ylittää taloudellisissa olosuhteissa tapahtuneiden muutosten aiheuttamaa kustannusten lisääntymistä. Kun lisäkustannukset poistuvat, veronhuojennuksen myöntäminen on lopetettava.
(41)
Italian viranomaisten mukaan maataloudessa käytettävistä polttoaineista, erityisesti lämmitykseen käytettävästä kaasusta, kannettavia valmisteveroja voidaan pitää ympäristöveroina (vihreinä veroina), ja ne vaikuttavat myönteisesti ympäristöön, koska ne kannustavat tuottajia vähentämään polttoaineiden käyttöä.
(42)
Tarkastellessaan erityisesti suuntaviivojen 51.2 kohdan b alakohtaa, jonka mukaan yrityksille myönnettävistä poikkeuksista on päätettävä veron käyttöönoton yhteydessä, Italian viranomaiset viittaavat 7 päivänä joulukuuta 2005 tehtyyn komission päätökseen K(2005) 4436. Sen mukaan ”Kyseisillä valmisteveroilla ei alun perin mahdollisesti ollut nimenomaista ympäristöön liittyvää käyttötarkoitusta ja […] verovapautuksista päätettiin jo useita vuosia sitten […] selvästi ennen kuin valtiontuesta ympäristönsuojelulle annettuja vuoden 2001 suuntaviivoja alettiin soveltaa. Tämän vuoksi verovapautuksia voidaan tarkastella ikään kuin niistä olisi päätetty valmisteveron käyttöönoton yhteydessä. Näin ollen tässä päätöksessä arvioitaviin vapautuksiin voidaan suuntaviivojen 51.2 kohdan mukaisesti soveltaa 51.1 kohdan määräyksiä.” Italian viranomaiset lisäävät, että valmisteverojen huojennuksista päätettiin, kun taloudelliset edellytykset olivat muuttuneet (erityisesti öljyn hinnan kallistuttua eksponentiaalisesti) ja kasvihuoneviljelijät olivat joutuneet erityisen hankalaan kilpailutilanteeseen avomaanviljelijöihin verrattuna; muissa maissa viranomaiset olivat hyväksyneet järjestelyjä kasvihuoneviljelijöiden ja kalastusalan tukemiseksi. Samaiset viranomaiset ilmoittavat, että lämmitykseen käytettävän dieselöljyn hintakehitys oli tarkasteltavana aikana seuraava: + 37 prosenttia kaudella 1999-2000, + 26 prosenttia kaudella 1999-2001 ja + 26 prosenttia kaudella 1999-2002. Hintarakenne oli puolestaan seuraava (keskimäärin euroa litralta vuodessa):
EUR/litra
Teollinen hinta
Verot
Kuluttajahinta
1999
0,217
0,524
0,741
2000
0,342
0,523
0,865
2001
0,317
0,504
0,821
2002
0,292
0,542
0,834
2003
0,314
0,547
0,861
2004
0,354
0,555
0,909
(43)
Italian viranomaiset huomauttavat toisaalta, että suuntaviivojen 51 kohdan soveltaminen velvoittaa maatilat joka tapauksessa maksamaan osan verosta. Italian hyväksymä toimenpide voi viranomaisten mukaan soveltua yhteismarkkinoille, jos tuensaajat maksavat yhteisön tasolla vahvistetun vähimmäismäärän (mainittujen viranomaisten mukaan 13 euroa tuhannelta kilolta jaksolla 2000-2003 ja sen jälkeen 21 euroa tuhannelta kilolta).
(44)
Myönnetyn tuen kokonaismäärän osalta Italian viranomaiset ilmoittavat lopuksi, että eri budjettilaeissa esiintyvät luvut ovat arvioita ja perustuvat lämmityspolttoaineiden kulutusennusteisiin, joten niitä on tarkasteltava pikemminkin tulonmenetyksinä kuin resurssien osoittamisena. Viranomaisten mukaan tässä vaiheessa on vaikea arvioida määrällisesti kullekin tuottajalle aiheutunutta etua, koska verojärjestelmän hallinta on alueiden, maakuntien ja jopa kuntien tehtävä. Luvut ilmoitetaan heti, kun ne ovat käytettävissä.
IX KIRJE 18. TOUKOKUUTA 2009
(45)
Tässä kirjeessä Italian viranomaiset toistavat ennen muuta väitteensä, että valmisteverot ovat jo kannettavia veroja ja että niiden yhteydessä voidaan siksi soveltaa poikkeuksia, joista säädetään ympäristönsuojelulle annetuissa valtiontuen suuntaviivoissa, edellä olevassa 42 kappaleessa selvitetyistä syistä.
(46)
Väitteiden tueksi on liitetty päivitetty versio näiden perustelujen 42 kappaleessa esitetystä taulukosta (verojen sarake on eritelty valmisteverojen ja arvonlisäveron osalta). Uuden taulukon perusteella hintarakenne muodostui tarkasteltavana olevalla jaksolla seuraavaksi (tiedot on ilmoitettu nyt euroina tuhatta litraa kohden):
EUR/1000 litraa
Teollinen hinta
ALV
Valmisteverot
Kuluttajahinta
1999
219,83
123,5
397,67
741
2000
344,35
144,1
375,92
864,33
2001
313,4
136,7
370,11
820,22
2002
293,31
139,7
405,24
838,26
2003
314,37
143,5
403,21
861,1
2004
355,01
151,6
403,21
909,86
(47)
Italian viranomaiset korostavat, että lämmitykseen käytettävän dieselöljyn hinta nousi vuosina 1999-2004 jatkuvasti, jollei oteta huomioon vuosien 2000-2001 lievää laskua. Tämän jälkeen viranomaiset toistavat 42 ja 43 kappaleessa esitellyt väitteet.
(48)
Toimenpiteen perustelemiseksi Italian verojärjestelmän valossa maan viranomaiset täsmentävät, että Italiassa verosta vapautetut polttoainemäärät jaetaan pinta-alan, viljelysten laadun ja tosiasiassa käytetyn maatalouskonekaluston mukaan. Tämän vuoksi voidaan väittää, että vapautus lasketaan harjoitetun toiminnan tyypin perusteella ja kasvihuoneviljelyn tapauksessa lisäksi suhteellisesti, koska tällainen viljelytyyppi on selvästi riippuvainen dieselöljystä ja sen tuotanto-olosuhteet poikkeavat täysin avomaanviljelyn olosuhteista. Lisäksi vapautus ei suosi mitään yksittäistä tuotetta, koska sitä sovelletaan kaikkeen kasvihuoneviljelyyn, ja kasvihuoneviljelyä voidaan pitää koko maataloussektorilla yleisenä käytäntönä.
(49)
Tarkastellessaan perustamissopimuksen 87 artiklan 1 kohdan soveltamista yleisemmin Italian viranomaiset esittävät, ettei kyseisessä kohdassa mainittuja edellytyksiä ole olemassa, koska vapautukset eivät ole valikoivia eivätkä vääristä kilpailua.
(50)
Valikoivuuden osalta viranomaiset viittaavat ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen tuomioon asiassa T-233/04 (9). Arviossaan tuomioistuin toteaa (86 kohta): ”EY 87 artiklan soveltamisen kannalta on yhdentekevää, parantuuko vai huonontuuko mahdollista tukea saaneen yrityksen tilanne aikaisempaan oikeustilaan verrattuna tai pysyykö se ennallaan. Tietyn lainsäädännön osalta on ratkaisevaa ainoastaan se, suositaanko valtion toimenpiteellä EY 87 artiklan 1 kohdassa tarkoitetulla tavalla ’jotakin yritystä tai tuotannonalaa’ verrattuna muihin yrityksiin, jotka ovat toimenpiteellä tavoitellun päämäärän kannalta samankaltaisessa tosiasiallisessa ja oikeudellisessa tilanteessa.”
(51)
Italian viranomaisten mukaan vapautuksen soveltaminen dieselöljyn käyttöön suojatussa ympäristössä, jossa maataloustuotteiden viljelyä harjoitetaan, ei erottele yrityksiä, jotka ovat samassa oikeudellisessa ja tosiasiallisessa tilanteessa, eikä tuotteita, koska kaikki yritykset voivat tuottamistaan tuotteista riippumatta käyttää hyödykseen vapautusta, kun ne hankkivat dieselöljyä kasvihuonetuotantoa varten.
(52)
Kilpailun vääristymisen aiheuttamisen osalta Italian viranomaiset viittaavat komission päätökseen K(2008) 1105, jonka johdanto-osan 43 kappaleessa todetaan: ”Direktiivin 92/81/ETY 8 artiklan 2 kohdasta myönnettävillä täydellisillä tai osittaisilla vapautuksilla pyritään samaan tavoitteeseen kuin toimilla, joita tarkoitetaan direktiivissä 2003/96/EY, ja niiden vaikutusalue on yleisesti pienempi, joten analogisesti voidaan päätellä, ettei niiden katsota vääristävän kilpailua perusteettomasti.”
(53)
Italian viranomaiset lisäävät vielä, että kyseisen päätöksen johdanto-osan 32 kappaleessa komissio katsoo, etteivät tällaiset maatalouden perustuotannossa käytettäviin polttoaineisiin liittyvät toimenpiteet vääristä perusteettomasti kilpailua maatalousyritysten pienen koon huomioon ottaen (yli 60 prosentilla tiloista käytössä olevan maatalousmaan pinta-ala on alle viisi hehtaaria). Tämän toteamuksen pohjalta viranomaiset tähdentävät, että mainitun kokokriteerin perusteella käsiteltävänä olevat vapautukset eivät pysty vääristämään kilpailua kovin helposti, koska noin 80 prosentilla italialaisista maatiloista käytössä olevan maatalousmaan pinta-ala on alle viisi hehtaaria.
(54)
Toinen Italian viranomaisten esittämä väite on, että yhden kasvihuonekuutiometrin lämmitykseen saadaan käyttää dieselöljyä ainoastaan 2 litraa. Lisäksi Enaman (Ente nazionale per la meccanizzazione agricola, kansallinen maatalouden koneistamistoimisto) tutkimuksessa, jossa tarkasteltiin 14 Italian alueen dieselöljyn kulutusta kaikkiaan 20 alueesta, kasvihuoneissa käytetty dieselöljy (167 436 001 litraa) oli vain 11,77 prosenttia maataloudessa vuonna 2002 käytetystä ja 10,67 prosenttia vuonna 2003 käytetystä dieselöljystä.
(55)
Sen jälkeen kun Italian viranomaiset olivat esittäneet nämä selvitykset niiden oletustensa tueksi, joiden mukaan käsiteltävänä oleviin vapautuksiin ei sisälly EY:n perustamissopimuksen 87 artiklan 1 kohdassa tarkoitettua valtiontukea, Italian viranomaiset korostavat vapautusten horisontaalisuutta, toistavat kaikkien maataloustuottajien mahdollisuutta hyötyä niistä kasvihuoneviljelyä harjoittaessaan ja tähdentävät, ettei syrjimättömyyden kriteeriä voida soveltaa taannehtivasti luottamuksensuojan ja oikeusvarmuuden vuoksi.
X ARVIOINTI
(56)
Tämä päätös koskee kasvihuoneiden lämmitykseen käytettävästä dieselöljystä kannettavista valmisteveroista myönnettävien vapautusten ja toisaalta moottoripolttoaineena käytettävästä dieselöljystä kannettavista valmisteveroista myönnettävien vapautusten välistä eroa.
(57)
Kun otetaan huomioon väitteet, joita Italian viranomaiset esittivät menettelyjen aloittamiseen antamissaan vastineissa, on aiheellista selvittää ennen kaikkea se, sisältyykö tukeen EY:n perustamissopimuksen 87 artiklan 1 kohdassa tarkoitettuja valtiontuen piirteitä.
(58)
Perustamissopimuksen 87 artiklan 1 kohdan mukaan jäsenvaltion myöntämä taikka valtion varoista muodossa tai toisessa myönnetty tuki, joka vääristää kilpailua suosimalla jotakin yritystä tai tuotannonalaa, ei sovellu yhteismarkkinoille, siltä osin kuin se vaikuttaa jäsenvaltioiden väliseen kauppaan.
(59)
Tarkasteltavana oleva tuki vastaa edellä esitettyä määritelmää ensinnäkin siksi, että se rahoitetaan valtion varoista (myöntäessään vapautuksia valmisteveroista valtio luopuu tietyistä verotuotoista, jotka se voisi muutoin saada), mutta myös siksi, että tuki suosii tiettyjä yrityksiä (maatalousalan yrityksiä ja niistä juuri kasvihuoneviljelyä harjoittavia yrityksiä) ja voi vaikuttaa kauppaan sekä vääristää kilpailua, kun otetaan huomioon Italian asema kasvihuonetuotannossa (esimerkiksi tuoreiden vihannesten tuotantoon käytettyjen kasvihuoneiden pinta-alassa mitaten Italia oli vuosina 2000 ja 2003 suurin unionin tuottajamaista; vuosina 2000 ja 2001 Italia oli EU:n suurin vihannesten tuottaja, ja aloitettujen menettelyjen kohteena olevalla ajanjaksolla Italia oli toiseksi suurin Euroopan maa kasvihuoneviljelmien pinta-alassa mitaten).
(60)
Menettelyyn liittyvän tutkinnan aikana Italian viranomaiset ovat käyttäneet tiettyjä väitteitä puolustaessaan oletustaan, jonka mukaan järjestely ei sisällä valtiontuen piirteitä:
-
19. maaliskuuta 2003 kokoontuneessa Ecofin-neuvoston istunnossa tehdyn neuvoston ja komission poliittisen sopimuksen perusteella yleisestä [vero]järjestelmästä tehtävät poikkeukset tai sen sisäiset eriyttämiset, joita voidaan perustella verojärjestelmän luonteella tai yleisillä ominaisuuksilla, eivät ole valtiontukea; lisäksi Italiassa vapautukset liittyvät maan verojärjestelmän logiikkaan, koska ne koskevat kaikkea kasvihuonetuotantoa ja koska valmisteveroista vapautetut polttoaineen määrät jaetaan harjoitetun toimialan mukaan;
-
käytettävissä olevien arvioiden ja tietojen perusteella tarkasteltavana oleva tuki ”ei haittaa sisämarkkinoiden moitteetonta toimintaa eikä saa aikaan kilpailun vääristymiä” (ks. 30 ja 31 kappale);
-
vapautukset eivät ole valikoivia eivätkä kilpailua vääristäviä.
(61)
Aivan ensiksi on korostettava, ettei perustamissopimuksessa objektiivisesti määriteltyä tuen käsitettä voida muuttaa millään poliittisella sopimuksella.
(62)
Väitteestä, jonka mukaan vapautukset olisivat perusteltuja verojärjestelmän luonteen tai yleisten ominaisuuksien perusteella, komissio huomauttaa, että yhteen tuotannonalaan (tässä nimenomaisessa tapauksessa kasvihuonetuotantoon, joka on hyötynyt peltoviljelyä suuremmista vapautuksista) rajoittuvat erityiset vapautukset valmisteveroista eivät voi olla perusteltuja verojärjestelmän luonteen tai logiikan avulla, koska yhteisön oikeus velvoittaa jäsenvaltiot periaatteessa määräämään valmisteverot pakollisiksi (10). Sama huomio pätee silloinkin, kun yhteisön oikeudessa ei säädetä tällaisten vapautusten myöntämisestä. Toinen väite, jonka mukaan vapautukset koskevat kaikkea kasvihuonetuotantoa, ei ole tässä tapauksessa relevantti, koska maataloustuotannon kokonaiset tuotantosuunnat ovat hyötyneet vapautuksista, jotka ovat olleet kasvihuoneviljelijöille myönnettyjä vapautuksia pienemmät, ja jos vapautetut polttoainemäärät on jaettu harjoitetun toiminnan mukaan, kuten Italian viranomaiset toteavat, verojärjestelmässä olisi pitänyt loogisesti edellyttää, että vapautus on yhtä suuri kaikessa dieselöljyn käyttöön perustuvassa toiminnassa.
(63)
Kysymystä valikoivuudesta on käsitelty jo näiden perustelujen 58 kappaleessa. Mitä tulee viittaukseen asiassa T 233-04 annettuun tuomioon, komissio toteaa näiden perustelujen 25 ja 26 kappaleen perusteella, että vaikka dieselöljyä käyttävät maatalousalan toimijat ovatkin voineet hyötyä vapautuksista, kasvihuoneviljelijät ovat hyötyneet joka tapauksessa muita huomattavammista vapautuksista. Kaikki toimijat olivat faktisesti samanlaisessa tilanteessa, koska ne käyttivät tuotannossaan dieselöljyä, joten niille oli samassa määrin etua toimenpiteen tavoitteesta (öljytuotteiden hinnannousun vaikutusten lievittämisestä) niiden oikeudellisesta asemasta riippumatta. Se, että samanlaisessa tilanteessa jotkut ovat voineet hyötyä muita huomattavammista vapautuksista, osoittaa, että tukeen sisältyy valikoiva ominaisuus.
(64)
Komissio hylkää Italian viranomaisten esittämät huomiot toisesta väitteestä, jonka mukaan tuki ei haittaa sisämarkkinoiden moitteetonta toimintaa eikä saa aikaan kilpailun vääristymiä. On nimittäin niin, että
-
päätöksessä, johon Italian viranomaiset viittaavat näiden perustelujen 52 kappaleessa, esitetään päätelmä, jonka mukaan on olemassa valtiontukea, joka voidaan hyväksyä perustamissopimuksen 87 artiklan 3 kohdan c alakohdassa säädetyn poikkeuksen perusteella; poikkeusta ei kuitenkaan voida käyttää osoittamaan, ettei tarkasteltavana olevaan tukeen sisälly valtiontuen piirteitä (tämä huomio pätee myös Italian viranomaisten esittämään, näiden perustelujen 53 kappaleessa mainittuun väitteeseen),
-
näiden perustelujen 54 kappaleessa ilmoitetut tiedot ovat puutteellisia (14 aluetta 20:stä), eikä minkään perusteella voida päätellä, että tiedot olisivat tilastollisesti edustavia: ei nimittäin ole mahdollista päätellä, onko kasvihuoneviljely yleisempää alueilla, joista tiedot on toimitettu; lisäksi maatalousalan kulutusta koskevat tiedot viittaavat pikemminkin siihen, että dieselöljy on merkittävä maatalouden tuotantopanos. Se, että tuki vahvistaa yhden yrityksen kilpailuasemaa suhteessa muiden yritysten asemaan yhteisön sisäisessä kaupassa, riittää joka tapauksessa osoittamaan, että tuki on omiaan aiheuttamaan kilpailun vääristymiä ja haittamaan yhteisön sisäistä kauppaa (11). Tämä pätee tarkasteltavana olevassa tapauksessa jo siksi, että vapautus asettaa maataloustuotteiden kasvihuoneviljelyä harjoittavat italialaiset yritykset muissa jäsenvaltioissa toimivia saman alan yrityksiä edullisempaan asemaan.
(65)
Italian viranomaiset olivat väittäneet myös vastauksessaan ensimmäiseen menettelyn aloittamiseen, ettei käsiteltävänä oleva tuki ole valtiontukea vaan että sitä olisi tarkasteltava direktiivin 92/81/ETY ja 2003/96/EY säännösten kannalta. Viranomaiset tekevät tämän päätelmän väitteestä, jonka mukaan valtiontuen mahdollisuus on poissuljettu jo pelkästään siitä syystä, että direktiivissä säädetään mahdollisuudesta myöntää verovapautuksia. Tätä väitettä on perusteltu viranomaisten vastauksessa näille lähetettyyn tietojen toimittamista koskevaan välipäätökseen.
(66)
Komissio ei ole samaa mieltä. Direktiivin 92/81/ETY johdanto-osan kuudennessa kappaleessa nimittäin tarkennetaan, että jäsenvaltiot voivat […] halutessaan soveltaa alueillaan tiettyjä muita verovapautuksia […], jos tämä ei vääristä kilpailua. Direktiivin 8 artiklan 2 kohdassa säädetään muun muassa, että jäsenvaltiot voivat soveltaa täydellisiä tai osittaisia valmisteveron määrää koskevia vapautuksia tai alennuksia ”sanotun kuitenkaan rajoittamatta muiden yhteisön säännöstön soveltamista”. Direktiivissä 92/81/ETY viitataan kilpailun vääristymisen riskiin, eikä siinä suljeta pois mahdollisuutta, että vapautukset voivat olla valtiontukea. On syytä muistaa, että komission valtiontukea koskeva toimivalta johtuu suoraan perustamissopimuksesta ja ettei tällaista toimivaltaa voida rajoittaa direktiivillä, jonka tarkoituksena on veron yhdenmukaistaminen koko EU:n alueella.
(67)
Lisäksi direktiivin 2003/96/EY johdanto-osan 15 ja 24 kappaleessa todetaan, että toimenpiteiden, joiden tarkoituksena on soveltaa eriytettyjä verotasoja, on oltava sisämarkkina- ja kilpailusääntöjen mukaisia, jotta ne eivät saa aikaa kilpailun vääristymiä. Kilpailusääntöjen soveltamisvelvoite vahvistetaan myös mainitun direktiivin 26 artiklassa, jossa kiinnitetään huomiota siihen, että tässä tarkoitetut toimenpiteet voivat olla valtiontukea ja niistä on ilmoitettava komissiolle perustamissopimuksen 88 artiklan 3 kohdan mukaisesti. Edellä mainitussa artiklassa säädetään nimenomaisesti, että direktiivin perusteella komissiolle tehdyt tiedonannot eivät vapauta jäsenvaltioita perustamissopimuksen 88 artiklan 3 kohdan mukaisesta ilmoitusvelvollisuudesta.
(68)
Lopuksi mainitut Italian viranomaiset (vrt. näiden perustelujen 39 kappale) väittävät, että vapautusten soveltaminen aiheuttaa kilpailun vääristymän, mikä on perustamissopimuksen 87 artiklan 1 kohdassa tarkoitetun valtiontuen ominaisuus.
(69)
Nämä kaikki seikat huomioon ottaen komissio esittää päätelmänään, että tutkittavana olevan tuen yhteydessä sovelletut vapautukset valmisteveroista ovat 87 artiklan 1 kohdassa tarkoitettua valtiontukea.
(70)
Perustamissopimuksen 87 artiklan 2 ja 3 kohdassa mainituissa tapauksissa tällaiset toimenpiteet voidaan poikkeuksellisesti katsoa yhteismarkkinoille soveltuviksi.
(71)
Perustamissopimuksen 87 artiklan 2 kohdassa säädettyjä poikkeuksia, jotka koskevat yksittäisille kuluttajille myönnettävää sosiaalista tukea, tukea luonnonmullistusten tai muiden poikkeuksellisten tapahtumien aiheuttaman vahingon korvaamiseksi sekä tukea tietyille Saksan liittotasavallan alueille, ei voida soveltaa tässä nimenomaisessa tapauksessa, olivatpa tuensaajat keitä tahansa.
(72)
Komissio katsoo, ettei perustamissopimuksen 87 artiklan 3 kohdan a alakohdassa säädettyjä poikkeuksia, jotka koskevat taloudellisen kehityksen edistämistä tietyillä alueilla, voida soveltaa tarkasteltavana olevaan tukeen, koska siihen ei sisälly tukea taloudellisen kehityksen edistämiseen alueilla, joilla elintaso on poikkeuksellisen alhainen tai joilla vajaatyöllisyys on vakava ongelma.
(73)
Perustamissopimuksen 87 artiklan 3 kohdan b alakohdan poikkeuksen osalta riittää, kun todetaan, ettei tarkasteltavana oleva verojärjestelmä ole Euroopan yhteistä etua koskeva tärkeä hanke eikä sen tarkoituksena ole Italian taloudessa olevan vakavan häiriön poistaminen. Tuki ei ole myöskään perustamissopimuksen 87 artiklan 3 kohdan d alakohdassa tarkoitettua tukea kulttuurin ja kulttuuriperinnön edistämiseen.
(74)
Näin ollen ainoa poikkeus, johon voidaan vedota, on 87 artiklan 3 kohdan c alakohdassa tarkoitettu poikkeus, jonka perusteella yhteismarkkinoille soveltuvana voidaan pitää tukea tietyn taloudellisen toiminnan tai talousalueen kehityksen edistämiseen, jos tuki ei muuta kaupankäynnin edellytyksiä yhteisen edun kanssa ristiriitaisella tavalla.
(75)
Koska tarkasteltavana olevaan järjestelyyn sisältyvät tuet ovat ilmoittamattomia tukia, niiden soveltuvuutta yhteisömarkkinoille on selvitettävä niiden myöntämishetkellä voimassa olleiden valtiontukea koskevien sääntöjen suhteen, kuten todetaan komission ilmoituksessa valtiontuen sääntöjenvastaisuuden arvioinnissa sovellettavien sääntöjen määräytymisestä (12).
(76)
Vaikka vuosiksi 2007-2013 vahvistettujen maa- ja metsätalousalan valtiontukea koskevien uusien yhteisön suuntaviivojen (13) johdanto-osan 172 kappaleessa katsotaankin direktiivin 2003/96/EY voimaantulon jälkeen myönnetyn tietyn sääntöjenvastaisen valtiontuen soveltuvan yhteismarkkinoille perustamissopimuksen 87 artiklan 3 kohdan c alakohdan mukaisesti, ehtona on, että direktiivin edellytykset täyttyvät eikä maataloudessa sovelleta verojen eriyttämistä. Sama koskee direktiivin 92/81/ETY perusteella sääntöjenvastaisesti myönnettyjä tukia.
(77)
Direktiivin 92/81/ETY 1 artiklan 1 kohdan mukaan ”jäsenvaltioiden on kannettava kivennäisöljyistä yhdenmukaistettua valmisteveroa tämän direktiivin mukaisesti”. Mainitun artiklan 2 kohdassa tarkennetaan, että jäsenvaltioiden on vahvistettava valmisteverojensa määrät kivennäisöljyjen valmisteverojen määrien lähentämisestä 19 päivänä lokakuuta 1992 annetun neuvoston direktiivin 92/82/ETY mukaisesti (14).
(78)
Direktiivin 92/82/ETY 5 artiklan 2 kohdassa säädetään, että kaasuöljyn valmisteveron vähimmäismäärä on 18 ecua 1 000 litralta, jos kaasuöljyä käytetään kiinteästi asennetuissa moottoreissa, rakennusteollisuudessa, maa- ja vesirakentamisessa tai julkisissa rakennusurakoissa tai muussa kuin tieliikenteessä käytettäväksi tarkoitetuissa ajoneuvoissa tai ajoneuvoissa, joiden käyttö pääasiassa julkisilla teillä ei ole sallittu.
(79)
Direktiivin 92/81/ETY 2 artiklan 2 kohdassa tarkennetaan, että ”muiden kivennäisöljyjen kuin niiden, joiden valmisteveron taso vahvistetaan direktiivissä 92/82/ETY, on oltava valmisteveron alaisia, jos ne on tarkoitettu käytettäviksi tai niitä myydään taikka käytetään lämmityspolttoaineina tai moottoripolttoaineina. Kannettavan valmisteveron määrä on vahvistettava käyttötarkoituksen mukaan vastaavan lämmityspolttoaineen tai moottoripolttoaineen valmisteveron määrän suuruiseksi” (Italian viranomaisten ilmoittama 13 euron määrä, jota käsitellään näiden perustelujen 43 kappaleessa, on lämmityspolttoaineeseen tai vastaavaan moottoripolttoaineeseen sovellettava valmistevero, toisin sanoen direktiivin 6 artiklassa tarkoitettu 13 euron valmistevero, joka kannetaan raskaista polttoöljyistä).
(80)
Direktiivin 92/81/ETY 8 artiklan 2 kohdassa säädetään kuitenkin, että ”jäsenvaltiot voivat soveltaa täydellisiä tai osittaisia valmisteveron määrää koskevia vapautuksia tai alennuksia kivennäisöljyihin, joita käytetään verovalvonnassa […] yksinomaan maataloudessa tai puutarhataloudessa sekä metsänhoidossa ja sisävesikalastuksessa […] sanotun kuitenkaan rajoittamatta muiden yhteisön säännösten soveltamista”.
(81)
Direktiivin 2003/96/EY, jota on sovellettava 1. tammikuuta 2004 lukien (15), mukaan lämmityspolttoaineena käytettävän dieselöljyn valmisteveron vähimmäistaso on 21 euroa 1 000 litralta (direktiivin 9 artikla yhdessä direktiivin liitteessä I olevan taulukon C kanssa). Lisäksi direktiivin 15 artiklan 3 kohtaan sisältyy direktiivin 92/81/ETY 8 artiklan 2 kohtaan verrattuna samankaltainen säännös, jonka mukaan ”jäsenvaltiot voivat soveltaa nollaverotusta maataloudessa, puutarhaviljelyssä, kalanviljelyssä ja metsänhoidossa käytettäviin energiatuotteisiin ja sähköön.”
(82)
Kahden edellä mainitun direktiivin mukaan valmisteveroista siis voidaan myöntää täydellisiä vapautuksia. Koska näin luodaan valmisteverovapautusten välille ero, joka suosii tiettyjä maatiloja, tarkasteltavana olevaa tukea ei voida julistaa yhteismarkkinoille soveltuvaksi vuosiksi 2007-2013 vahvistettujen maa- ja metsätalousalan valtiontukea koskevien uusien yhteisön suuntaviivojen johdanto-osan 172 kappaleen perusteella (16).
(83)
Koko sinä ajanjaksona, jota tarkastellaan valmisteverovapautusten vuoksi aloitetuissa kahdessa menettelyssä (3. lokakuuta 2000 ja 31. joulukuuta 2004 välisenä aikana, ks. 25 ja 27 kappale), valtiontukeen sovellettavat säännöt oli määritelty yhteisön suuntaviivoissa maatalousalan valtiontuesta (17) (jäljempänä ’maatalousalan vuoden 2000 suuntaviivat’).
(84)
Komissio toteaa, että luonteensa puolesta (täydelliset vapautukset valmisteveroista) tuet ovat yksipuolista valtiontukea, jonka tarkoituksena on pelkästään parantaa tuottajien taloudellista asemaa edistämättä millään tavoin alan kehitystä. Tämä toteamus saa tukea siitä, että antamissaan täydentävissä tiedoissa Italian viranomaiset selittävät tuen myöntämisen perusteena olleen öljyn hinnan nousun (ks. näiden perustelujen 39 kappale).
(85)
Maatalousalan vuoden 2000 suuntaviivojen 3.5 kohdan mukaan tällaiset valtiontuet katsotaan toimintatuiksi, jotka eivät sovellu yhteismarkkinoille.
(86)
Maatalousalan vuoden 2000 suuntaviivojen 5.5 kohdassa sallitaan kuitenkin poikkeuksena edellä mainittuun 3.5 kohtaan ympäristöön vaikuttavat toimintatuet.
(87)
Erityisesti maatalousalan vuoden 2000 suuntaviivojen 5.5.4 kohdassa viitataan osittaisiin tai täydellisiin ympäristöveron alennuksiin. Tässä suuntaviivojen kohdassa komissio vahvistaa tietyin varauksin, että tämäntyyppiset tuet voidaan hyväksyä vain, jos kaikki seuraavat ehdot täyttyvät:
-
tuet ovat väliaikaisia (niitä maksetaan enintään viiden vuoden ajan) ja asteittain vähenevästi;
-
tukien voidaan osoittaa olevan tarpeen kansainvälisen kilpailukyvyn menetyksen korvaamiseksi;
-
tukijärjestelmä sisältää todellisen kannustimen vähentää kyseisten tuotantopanosten käyttöä.
(88)
Tarkasteltavana olevassa tapauksessa komissio toteaa, ettei tuki ole asteittain vähenevää, koska niissä useissa budjettilakien kohdissa, joissa säädetään valmisteverosta vapauttamisesta, vapautus on osittainen 31. joulukuuta 2000 asti ja sen jälkeen täydellinen kullakin näiden perustelujen 27 kappaleessa mainitulla ajanjaksolla. Lisäksi tuet eivät ole olleet väliaikaisia, koska vuoden 2001 jälkipuoliskoa lukuun ottamatta vapautukset ovat jatkuneet tosiasiassa koko tarkastelujakson ajan. Italian viranomaiset ovat tosin viitanneet erityisen hankalaan kilpailutilanteeseen (näiden perustelujen 42 kappale) mutta eivät ole toimittaneet tietoja, jotka osoittaisivat kilpailukyvyn heikenneen. Lisäksi vaikuttaa epätodennäköiseltä, että lähtökohtaisesti lämmityspolttoaineita halventava vapautusjärjestely kannustaa tuensaajia vähentämään kyseisten tuotantopanosten käyttöä (olipa kyse sitten kasvihuoneista tai laajemmin kyseisistä lämmityspolttoaineista, sikäli kuin ne katsotaan tuotantopanoksiksi).
(89)
Tarkasteltavana olevia valtiontukia ei tämän vuoksi voida pitää perusteltuina pelkästään maatalousalan vuoden 2000 suuntaviivojen perusteella, joiden mukaan pelkät toimintatuet voidaan katsoa yhteismarkkinoille soveltuviksi.
(90)
Näissä olosuhteissa maatalousalan vuoden 2000 suuntaviivojen 5.6.2 kohdassa annetaan mahdollisuus arvioida tuet tapauskohtaisesti ottaen huomioon yhteisön suuntaviivoissa ympäristönsuojeluun myönnettävistä valtion tuista vahvistetut periaatteet.
(91)
Kun otetaan huomioon kahden menettelyn kohteena oleva ajanjakso, tarkasteltavina olevien tukien soveltuvuutta selvitettäessä huomioon otettavat valtiontukia koskevat säännöt ovat seuraavat:
-
3. lokakuuta 2000 ja 2. helmikuuta 2001 välisenä aikana: vuodesta 1994 voimassa olleet ympäristönsuojelutukea koskevat valtiontuen suuntaviivat (jäljempänä ’vuoden 1994 ympäristötuen suuntaviivat’) (18),
-
3. helmikuuta 2001 ja 31. joulukuuta 2004 välisenä aikana: 3. helmikuuta 2001 lähtien voimassa olleet suuntaviivat valtiontuesta ympäristönsuojelulle (jäljempänä ’vuoden 2001 suuntaviivat’) (19).
(92)
Vuoden 1994 suuntaviivojen (3.4 kohta) mukaisesti komissio voi poiketa periaatteesta, jonka mukaan toimintatuet ovat kiellettyjä, mikäli kyseisten tukien ainoana tarkoituksena on korvata ylimääräisiä kustannuksia perinteiseen tuotantoon verrattuna, tuet ovat väliaikaisia, niiden enimmäismäärät vähenevät asteittain ja ne kannustavat vähentämään pilaantumista tai ottamaan nopeasti käyttöön entistä tehokkaampia menetelmiä resurssien hyödyntämisessä.
(93)
Samaisessa 3.4 kohdassa tarkennetaan, että uusien ympäristöverojen maksamisesta voidaan tarvittaessa myöntää tilapäinen vapautus kilpailukyvyn menetysten korvaamiseksi erityisesti kansainvälisillä markkinoilla. Toinen huomioon otettava tekijä on vastine, johon asianomaisten yritysten on sitouduttava vähentämällä pilaantumista. Tätä säännöstä sovelletaan myös yhteisön säädöksissä luotuihin verovapautuksiin.
(94)
Sen lisäksi, etteivät tuet ole väliaikaisia, asteittain vähentyviä eivätkä kannustavia, mitä maatalousalan vuoden 2000 suuntaviivojen 5.5.4 kohdassa edellytetään, komissio toteaa, että sen käytössä olevissa tiedoissa ei ole seikkoja, joiden avulla voitaisiin osoittaa, että tuet on rajattu tarkasti korvaamaan tuotannon ylimääräisiä kustannuksia perinteisen tuotannon kustannuksiin verrattuna. Tämän vuoksi tuet eivät täytä näiden perustelujen 92 kappaleessa mainittuja edellytyksiä, joiden perusteella ne voitaisiin katsoa yhteismarkkinoille soveltuviksi.
(95)
Lisäksi tässä nimenomaisessa tapauksessa näiden perustelujen 93 kappaleessa mainitut edellytykset eivät ole merkityksellisiä, koska tuet eivät koske uusia veroja (valmisteverothan olivat olemassa jo ennen kahden menettelyn kohteena olevaa ajanjaksoa: esimerkiksi 23 päivänä joulukuuta 2000 annetun lain N:o 388 24 pykälän 3 momentissa, jossa saatetaan voimaan täydellinen vapautus valmisteverosta 1. tammikuuta ja 30. kesäkuuta 2001 väliseksi ajaksi, viitataan vuoden 1996 lakiin N:o 662, jossa jo säädettiin valmisteveroista ja viitattiin asetukseen N:o 504/1995, joka sisältää koonnettuina tuotanto- ja kulutusveroja koskevat säännökset). Tältä osin komissio huomauttaa, etteivät Italian viranomaiset ole kiistäneet tarkasteltavina olevien verojen ”aiemmuutta”. Viranomaiset eivät ole myöskään esittäneet, että mainitut verot olisi saatettu hiljattain voimaan (ks. näiden perustelujen 40 ja 45 kappale).
(96)
Tämän vuoksi kyseisiä tukia ei voida julistaa yhteismarkkinoille soveltuviksi vuoden 1994 ympäristötuen suuntaviivojen perusteella.
(97)
Vuoden 2001 suuntaviivoissa tehdään ero uusien verojen (51.1 kohta) ja olemassa olevien verojen välille (51.2 ja 52 kohta).
(98)
Komissio toteaa, että vapautuksen kohteena olevat valmisteverot on katsottava tarkasteltavana olevalla jaksolla olemassa oleviksi veroiksi, koska näiden perustelujen 95 kappaleessa esitettyjen seikkojen ohella vapautuksista on päätetty vuosittain erinäisissä budjettilaeissa eikä yksittäisessä laissa, joka on hyväksytty automaattisin poikkeuksin jossain vaiheessa tarkasteltavana olevalla ajanjaksolla. Lisäksi, kuten komissio jo huomautti näiden perustelujen 95 kappaleessa, Italian viranomaiset eivät ole kiistäneet tarkasteltavana olevien maksujen aiemmuutta eivätkä ole missään vaiheessa väittäneet, että ne olisi saatettu voimaan hiljattain.
(99)
Kuten näiden perustelujen 40 kappaleessa todetaan, vuoden 2001 suuntaviivojen 51.2 kohdassa annetaan mahdollisuus soveltaa olemassa oleviin veroihin 51.1 kohdassa lueteltuja uusien verojen sallimista koskevia ehtoja, jos seuraavat kaksi ehtoa täyttyvät yhtäaikaisesti:
-
verolla on oltava selkeästi myönteinen vaikutus ympäristönsuojeluun;
-
edunsaajayrityksiin sovellettavista poikkeuksista on pitänyt päättää kyseisen veron käyttöönoton yhteydessä tai niiden on oltava tarpeen taloudellisissa olosuhteissa tapahtuneiden merkittävien muutosten vuoksi, jotka asettavat yritykset erityisen vaikeaan kilpailutilanteeseen. Veronhuojennus ei saa tällöin ylittää taloudellisissa olosuhteissa tapahtuneiden muutosten aiheuttamaa kustannusten lisääntymistä. Kun ylimääräiset kustannukset poistuvat, veronhuojennuksen myöntäminen on lopetettava.
(100)
Komissio myöntää, että lämmitykseen käytettävästä dieselöljystä kannettavan valmisteveron kaltainen vero, jonka vaikutus näkyy dieselöljyn hinnan nousuna, voi saada käyttäjät vähentämään dieselöljyn käyttöä, millä on myönteisiä ympäristönsuojelullisia vaikutuksia. Nämä vapautukset on kuitenkin vahvistettu vuosikohtaisesti, ja niissä on lisäksi katkos 1. heinäkuuta ja 31. joulukuuta 2001 välisenä aikana (ks. näiden perustelujen 27 kappale), eivätkä Italian viranomaiset ole osoittaneet eivätkä myöskään väittäneet, että tällaisista poikkeuksista olisi päätetty veron hyväksymishetkellä. Viranomaiset ovat sitä vastoin korostaneet, että poikkeukset hyväksyttiin, koska haluttiin vastata puhtaasti suhdanteesta johtuvaan ilmiöön eli moottoripolttoaineiden ja lämmityspolttoaineiden hintojen nousuun.
(101)
Ei ole mahdollista hyväksyä Italian viranomaisten esittämää väitettä, jonka mukaan komission pitäisi noudattaa omaa analyysiaan ikään kuin vapautuksista olisi päätetty veron voimaansaattamishetkellä. Samaiset viranomaiset nimittäin viittaavat komission päätökseen K(2005) 4436 (ks. näiden perustelujen 42 kappale). Kyseisessä päätöksessä (ks. erityisesti päätöksen johdanto-osan 74 kappale) komissio oli perustanut omat päätelmänsä sille, että vapautuksista oli päätetty ennen kuin vuoden 2001 suuntaviivat valtiontuesta ympäristönsuojelulle tulivat voimaan. Tarkasteltavana olevassa tapauksessa on kuitenkin todettava, että ensimmäiset vapautukset on tehty lokakuussa 2000 eli hieman ennen edellä mainittujen suuntaviivojen voimaantuloa. On korostettava, etteivät Italian viranomaiset ole missään vaiheessa väittäneet, että vapautuksia olisi myönnetty aiemmin.
(102)
Toisaalta vuoden 2001 suuntaviivojen 51.2 kohdan toisessa luetelmakohdassa mainittujen olosuhteiden osalta Italian viranomaiset eivät ole ilmoittaneet seikkoja, jotka osoittaisivat taloudellisissa olosuhteissa tapahtuneiden merkittävien muutosten asettaneen yritykset erityisen vaikeaan kilpailutilanteeseen (ks. näiden perustelujen 88 kappale), eivätkä todistaneet, että veronhuojennus ei ole ylittänyt taloudellisissa olosuhteissa tapahtuneiden muutosten aiheuttamaa kustannusten lisääntymistä. Kun asiaa tarkastellaan erityisesti kilpailutilanteen kannalta, voidaan todeta, etteivät näiden perustelujen 42 ja 46 kappaleessa esitettyjen taulukkojen tiedot sisällä vertailutietoja. Tämän vuoksi niillä ei pystytä todistamaan italialaisten kasvihuoneviljely-yritysten kilpailutilanteen heikentyneen millään tavalla. Tältä osin on korostettava niin ikään, että öljytuotteiden hinnannousu kohdistui Eurooppaan kokonaisuudessaan eikä pelkästään Italiaan.
(103)
Koska näiden perustelujen 99 kappaleessa mainituista kahdesta edellytyksestä toinen ei täyty, ei voida soveltaa vuoden 2001 suuntaviivojen 51.2 kohdan eikä myöskään 51.1 kohdan säännöksiä.
(104)
Toissijaisesti, vaikka myös 51.2 kohdan säännöksiä olisi voitu soveltaa, tarkasteltavana olevia vapautuksia ei olisi voitu pitää hyväksyttävinä 51.1 kohdan puitteissa, koska siinä todetaan:
”Jos jäsenvaltio ottaa ympäristönsuojelullisista syistä käyttöön uuden veron sellaisella toimialalla tai sellaisten tuotteiden osalta, joiden verotusta ei ole yhdenmukaistettu yhteisön tasolla, tai jos jäsenvaltion suunnittelema verokanta on yhteisön säännöissä edellytettyä kantaa korkeampi, poikkeuspäätökset kymmenen vuoden ajaksi voidaan hyväksyä seuraavissa tapauksissa, vaikka tuki olisi alenematon:
a)
Kun verovapautusten myöntämisen ehtona on, että kyseinen jäsenvaltio ja tuensaajayritys tekevät sopimuksen, jossa yritykset tai yritysten yhteenliittymät sitoutuvat saavuttamaan ympäristönsuojelutavoitteet vapautuksen myöntämiskaudella, tai kun yritykset sitoutuvat tekemään vastaavanlaisia vapaaehtoisia sopimuksia. Sopimukset voivat koskea esimerkiksi energiankulutuksen vähentämistä, päästöjen vähentämistä tai muuta toimintaa ympäristön eduksi. Jokainen jäsenvaltio neuvottelee itse sopimusten sisällön yritysten kanssa ja komissio arvioi sen tukihanketta koskevan ilmoituksen yhteydessä. Jäsenvaltion on valvottava järjestelmällisesti, että yritys tai yritysten yhteenliittymä täyttää antamansa sitoumukset. Jäsenvaltion ja asianomaisten yritysten tai yritysten yhteenliittymien välisissä sopimuksissa on vahvistettava sitoumusten noudattamatta jättämisestä aiheutuvat seuraamukset.
Näitä ehtoja sovelletaan myös, kun jäsenvaltion soveltamalla veronhuojennuksella on samanlaiset vaikutukset kuin edellä mainituilla sopimuksilla tai sitoumuksilla.
b)
Verovapautusten myöntämisen ehtona ei saa olla jäsenvaltion ja tuensaajayrityksen välinen sopimus, jos seuraavat vaihtoehtoiset edellytykset täyttyvät:
-
kun huojennus myönnetään yhteisön verosta, yrityksen maksaman veron määrän on oltava merkittävästi yhteisön vähimmäisverokantaa korkeampi, jotta yrityksiä kannustettaisiin parantamaan ympäristönsuojelua,
-
kun huojennus myönnetään yhteisön veron puuttuessa kannetusta kansallisesta verosta, yrityksen maksaman veron määrän on vastattava vähintään merkittävää osaa kansallisesta verosta.”
(105)
Tässä nimenomaisessa tapauksessa sovelletut valmisteverot olivat toki (ennen vapautuksia tai huojennuksia) yhdenmukaistettua verotusta suurempia (katso 43 ja 46 kappale), mutta jäsenvaltion ja tuensaajien välillä ei ilmeisesti ole tehty 51.1 kohdan a alakohdassa tarkoitettuja sopimuksia eivätkä tuensaajat ole oma-aloitteisesti sitoutuneet vastaaviin sopimuksiin (komissiolle ei ole ilmoitettu yhtään sopimusta). Italian viranomaiset ovat lisäksi korostaneet, että kiistanalaisten vapautusten myöntämisen tarkoituksena oli vastata vaikeaan suhdanteeseen, eivätkä ne ole missään vaiheessa maininneet, että tuensaajilta olisi edellytetty minkäänlaista ympäristöön liittyvää vastinetta.
(106)
Edellä mainittua 51.1 kohdan b alakohdassa tarkoitettujen sopimusten tekemiselle vaihtoehtoista oletusta ei voida soveltaa tarkasteltavana olevaan tapaukseen, koska sillä tarkasteltavan ajanjakson osalla, joka sijoittuu vuoden 2001 suuntaviivojen voimaantulon jälkeiseen aikaan, kasvihuoneviljelijät oli vapautettu valmisteveroista kokonaan eivätkä he ole maksaneet yhteisön vähimmäismäärää suurempaa veroa (20), joka olisi suuruudellaan kannustanut parantamaan ympäristönsuojelua suuntaviivoissa edellytetyllä tavalla tapauksissa, joissa on kyse yhteisön verosta myönnettävistä huojennuksista.
(107)
Vuoden 2001 suuntaviivojen 52 kohdassa todetaan kuitenkin, että jos jo kannettavaa veroa korotetaan merkittävästi ja jäsenvaltio katsoo poikkeusten olevan tarpeen tietyille yrityksille, myös tällöin sovelletaan 51.1 kohdassa vahvistettuja, uusia veroja koskevia ehtoja. On siis tutkittava ensisijaisesti, onko valmisteveroja korotettu merkittävästi.
(108)
Näiden perustelujen 46 kappaleessa esitetystä taulukosta voidaan päätellä, ettei valmisteveroja ole korotettu merkittävästi, koska niiden kehitys on ollut seuraava: - 5,4 prosenttia ajalla 1999-2000, - 6,98 prosenttia ajalla 1999-2001, + 1,9 prosenttia ajalla 1999-2002 ja + 1,3 prosenttia ajalla 1999-2003. Vuosittain verrattuna valmisteverojen kehitys on ollut seuraava: - 5,4 prosenttia vuodesta 1999 vuoteen 2000, - 1,6 prosenttia vuodesta 2000 vuoteen 2001, + 9,5 prosenttia vuodesta 2001 vuoteen 2002 ja - 0,5 prosenttia vuodesta 2002 vuoteen 2003. Edellä olevasta käy ilmi, että valmisteverot ovat jatkuvasti laskeneet paitsi vuodesta 2001 vuoteen 2002. Tällä jaksolla havaittua nousua ei kuitenkaan voida pitää merkittävänä, koska sen vaikutus lämmitykseen käytettävän dieselöljyn kuluttajahintojen kehitykseen on jäänyt reaalisesti lähes olemattomaksi (taulukon tietojen mukaan lämmitykseen käytettävän dieselöljyn kuluttajahinta nousi näiden kahden vuoden aikana vain 2,2 prosenttia). Tässä tapauksessa ei siis voida soveltaa vuoden 2001 suuntaviivojen 52 kohdan säännöksiä.
(109)
Lisäksi vuoden 2001 suuntaviivojen 53 kohdassa todetaan, että ”jos veronhuojennus myönnetään verosta, joka kuuluu yhteisön yhdenmukaistamisen piiriin, ja kansallinen verokanta on enintään yhtä korkea kuin yhteisön vähimmäisverokanta […]. Mahdollisten verovapautusten on tällaisissa tapauksissa täytettävä 45 ja 46 kohdassa vahvistetut ehdot ja lisäksi on saatava erityinen lupa poiketa yhteisön vähimmäisverokannasta.”
(110)
Vuoden 2001 suuntaviivojen 45 kohdassa todetaan, että tuen kesto on rajattava viiteen vuoteen tuen määrän ollessa aleneva ja että tuen taso saa olla 100 prosenttia ensimmäisen vuoden ylimääräisistä kustannuksista (21), mutta sen on laskettava asteittain siten, että viidennen vuoden lopussa taso on nolla.
(111)
Vuoden 2001 suuntaviivojen 46 kohdassa todetaan, että alenemattoman tuen tapauksessa tuen kesto on rajattu viiteen vuoteen ja tuen taso 50 prosenttiin ylimääräisistä kustannuksista.
(112)
Tarkasteltavana olevassa tapauksessa komissio on jo todennut, etteivät tuet olleet alenevia (ks. näiden perustelujen 88 kappale). Näin ollen niihin olisi voitu soveltaa ainoastaan suuntaviivojen 46 kohdan säännöksiä. Italian viranomaisten toimittamien tietojen perusteella komissio ei kuitenkaan voinut millään tavoin päätellä, että tuen taso olisi ollut rajoitettu 50 prosenttiin valmisteveroista aiheutuvista ylimääräisistä kustannuksista suhteessa kasvihuoneessa tuotettujen tuotteiden markkinahintoihin.
(113)
Näitä tukia ei tämän vuoksi voida pitää hyväksyttävinä vuoden 2001 suuntaviivojen 46 kohdan säännösten perusteella eikä siis myöskään samojen suuntaviivojen 53 kohdan säännösten perusteella.
(114)
Tämän asiakirjan 94-112 kappaleessa esitetyt seikat osoittavat, ettei tarkasteltavina olleita tukia voida julistaa soveltuviksi yhteismarkkinoille vuoden 2001 suuntaviivojen säännösten perusteella.
(115)
Italian viranomaisten asian tutkinnan eri vaiheissa esittämistä muista seikoista komissio toteaa, ettei niihin sisälly tietoja, joiden perusteella edellä olevan 34 kappaleen b alakohdassa mainitut ongelmakohdat olisi voitu ratkaista. Edellä 43 kappaleessa käsitelty väite, jonka mukaan Italiassa hyväksytty toimenpide voi soveltua yhteismarkkinoille, jos tuensaajat maksavat yhteisön tasolla määritellyn vähimmäisveron, ei ole merkityksellinen, koska kasvihuoneviljelijöille on myönnetty täydellinen vapautus valmisteveroista lähes koko siksi ajaksi, jota tässä tarkastellaan, eivätkä he näin ollen ole maksaneet veroa.
(116)
Myöskään ensimmäisen menettelyn aloittamisen jälkeen huomautuksia esittäneen asianomaisen väitteet eivät sisällä seikkoja, jotka tukisivat tukien soveltuvuutta yhteismarkkinoille. Mitä tulee tuensaajatilojen tilanteen epävarmuuteen siinä tapauksessa, että tuki julistetaan yhteismarkkinoille soveltumattomaksi ja peritään takaisin, on muistutettava, että soveltumattoman tuen takaisinperintä on välttämätöntä aiemmin vallinneen tilanteen palauttamiseksi. Tällä tarkoitetaan tilannetta ennen tukien myöntämistä, jolloin kilpailu ei ollut vääristynyt. Se, etteivät tietyt yritykset ole enää kannattavia, on seurausta ainoastaan vapaasta kilpailusta tavanomaisissa markkinaoloissa. Toisaalta mikään ei osoita, että dieselöljyn kulutuksen väheneminen heikentäisi väistämättä saatujen tuotteiden laatua (enintään väheneminen voi viivästyttää hieman kypsymistä tai kasvua). Lopuksi on todettava, että viittaus muiden maiden tilanteeseen kilpailun vääristymättömyyden osoittamiseksi ei ole merkityksellinen. Tältä osin on riittävää, kun todetaan, että vapautus asettaa italialaiset kasvihuoneviljelijät parempaan kilpailutilanteeseen muiden maiden kasvihuoneviljelijöihin nähden ja tämän vuoksi vertailupohjaksi on otettava Italiassa ilman vapautuksia vallitseva tilanne.
XI PÄÄTELMÄT
(117)
Komissio toteaa, että Italia on pannut kyseiset tuet täytäntöön sääntöjenvastaisesti ja rikkonut siten perustamissopimuksen 88 artiklan 3 kohtaa. Edellä esitetty analyysi osoittaa, ettei näitä tukia voida julistaa yhteismarkkinoille soveltuviksi, koska ne eivät täytä maatalousalan vuoden 2000 ja vuoden 2007 suuntaviivoja eivätkä ympäristötukia koskevia vuosien 1994 ja 2001 suuntaviivoja. Lisäksi analyysi on osoittanut, ettei direktiivien olemassaolo sinällään ole perustelu sellaisten toimenpiteiden soveltamiselle, jotka voivat aiheuttaa kilpailun vääristymiä, eivätkä Italian viranomaiset ole korjanneet ongelmakohtia, jotka komissio mainitsi aloittaessaan perustamissopimuksen 88 artiklan 2 kohdassa tarkoitetun menettelyn.
(118)
Asetuksen (EY) N:o 659/1999 14 artiklan 1 kohdan mukaan sääntöjenvastaista tukea koskevissa kielteisissä päätöksissä komissio päättää, että asianomaisen jäsenvaltion on toteutettava kaikki tarpeelliset toimenpiteet tuen perimiseksi takaisin tuensaajalta (tässä nimenomaisessa tapauksessa kasvihuoneviljelijöiltä). Italia on tämän vuoksi velvollinen toteuttamaan kaikki tarpeelliset toimet periäkseen takaisin tuensaajille maksetun sääntöjenvastaisen tuen, jonka arvo vastaa valmisteveroista myönnetyn täydellisen vapautuksen ja muille maatalousalan toimijoille myönnetyn alennetun valmisteverokannan välistä erotusta. Komission tiedonannon ”Sääntöjenvastaisen ja yhteismarkkinoille soveltumattoman valtiontuen takaisinperintää edellyttävien komission päätösten tehokas täytäntöönpano jäsenvaltioissa” (22) 42 kohdan mukaan Italialla on neljä kuukautta aikaa panna tämä päätös täytäntöön sen voimaantulosta lukien. Tuki on perittävä takaisin korkoineen, jotka lasketaan neuvoston asetuksen (EY) N:o 659/1999 täytäntöönpanosta annetun komission asetuksen (EY) N:o 794/2004 (23) mukaisesti.
(119)
Perustamissopimuksen 87 artiklan 1 kohdassa tarkoitetuksi valtiontueksi ei kuitenkaan katsota tämän tukiohjelman osana myönnettyjä yksittäisiä tukia, jotka ovat täyttäneet maksatushetkellä neuvoston asetuksen (EY) N:o 994/98 (24) (vähämerkityksistä tukea koskeva asetus) 2 artiklan nojalla annetussa komission asetuksessa vahvistetut edellytykset.
(120)
Vähämerkityksisiä tukia maatalousalalla koskevat yhteisön säännöt eivät olleet vielä voimassa, kun tässä tarkasteltavina olevat tuet myönnettiin.
(121)
Ensimmäiset kyseisellä alalla hyväksytyt yhteisön säännöt sisältyivät Euroopan yhteisön perustamissopimuksen 87 ja 88 artiklan soveltamisesta vähämerkityksiseen tukeen maatalous- ja kalastusalalla 6 päivänä lokakuuta 2004 annettuun asetukseen (EY) N:o 1860/2004 (25).
(122)
Komission asetuksen (EY) N:o 1860/2004 mukaan enimmäismäärältään enintään 3 000 euron tuki tuensaajaa kohti kolmen vuoden ajanjakson aikana (määrään sisältyy yritykselle myönnetty vähämerkityksinen tuki) ei vaikuta jäsenvaltioiden väliseen kauppaan eikä vääristä tai uhkaa vääristää kilpailua eikä sen vuoksi kuulu perustamissopimuksen 87 artiklan 1 kohdassa säädetyn kiellon soveltamisalaan.
(123)
Asetuksen (EY) N:o 1860/2004 5 artiklan nojalla sama pätee ennen asetuksen voimaantuloa myönnettyyn tukeen, jos tuki täyttää kaikki asetuksen 1 ja 3 artiklassa säädetyt edellytykset.
(124)
Asetus (EY) N:o 1860/2004 korvattiin 1. tammikuuta 2008 Euroopan yhteisön perustamissopimuksen 87 ja 88 artiklan soveltamisesta vähämerkityksiseen tukeen maataloustuotteiden tuotannon alalla 20 päivänä joulukuuta 2007 annetulla komission asetuksella (EY) N:o 1535/2007 (26), jossa tuensaajakohtaisen vähämerkityksisen tuen määrä kolmen verovuoden aikana korotettiin 7 500 euroon tuen muodosta ja tavoitteista riippumatta. Jäsenvaltiokohtainen enimmäismäärä on 0,75 prosenttia maatalousalan vuosituotannosta.
(125)
Asetuksen 6 artiklan 1 kohdassa säädetään, että ”tätä asetusta sovelletaan ennen 1 päivää tammikuuta 2008 maataloustuotteiden tuotannon alalla toimiville yrityksille myönnettyyn tukeen edellyttäen, että mainitut tuet täyttävät kaikki 1-4 artiklassa vahvistetut edellytykset, lukuun ottamatta 4 artiklan 1 kohdan ensimmäisessä alakohdassa tarkoitettua suoraa viittausta tähän asetukseen.”
(126)
Tätä taustaa vasten komissio ei pidä valtiontukena enintään 3 000 euron suuruisia veronhuojennuksia, jotka ovat niiden myöntämishetkellä täyttäneet asetuksen (EY) N:o 1860/2004 säännökset, eikä myöskään enintään 7 500 euron suuruisia veronhuojennuksia, jotka täyttävät niiden myöntämishetkellä asetuksen (EY) N:o 1535/2007 säännökset,
ON TEHNYT TÄMÄN PÄÄTÖKSEN:
1 artikla
Valtiontuki, jonka Italia on myöntänyt sääntöjenvastaisesti 3. lokakuuta 2000 ja 30. kesäkuuta 2001 välisenä aikana sekä vuosina 2002, 2003 ja 2004 vapauttamalla kasvihuoneiden lämmitykseen käytetyn dieselöljyn valmistusveroista, ei sovellu yhteismarkkinoille.
2 artikla
1. Italian on perittävä 1 artiklassa tarkoitetun tukijärjestelmän puitteissa myönnetty yhteismarkkinoille soveltumaton tuki takaisin tuensaajilta.
2. Takaisinperittävään tukeen sisällytetään korko alkaen siitä, kun tuki asetettiin tuensaajien käyttöön, tuen todelliseen takaisinperintään asti.
3. Korko lasketaan asetuksen (EY) N:o 794/2004 V luvussa esitetyn koronlaskentatavan mukaisesti.
3 artikla
Edellä 1 artiklassa tarkoitetun järjestelmän tuen takaisinperintä on aloitettava viipymättä.
Italian on pantava tämä päätös täytäntöön neljän kuukauden kuluessa sen tiedoksiantamisesta.
4 artikla
Italian on ilmoitettava kahden kuukauden kuluessa tämän päätöksen tiedoksiantamisesta seuraavat tiedot:
a)
luettelo tuensaajista, joille on myönnetty tukea 1 artiklassa tarkoitetusta tukijärjestelmästä, sekä kunkin tuensaajan järjestelmästä saaman tuen kokonaismäärä;
b)
kultakin tuensaajalta takaisin perittävä kokonaismäärä (pääoma ja korko);
c)
yksityiskohtainen selostus siitä, mitä toimenpiteitä tämän päätöksen noudattamiseksi on jo toteutettu tai suunniteltu;
d)
asiakirjat, jotka osoittavat, että tuensaaja on määrätty maksamaan tuki takaisin.
Italian on tiedotettava komissiolle tämän päätöksen täytäntöönpanemiseksi toteutettavien kansallisten menettelyjen etenemisestä, kunnes 1 artiklassa tarkoitetusta järjestelmästä myönnetty tuki on peritty kokonaisuudessaan takaisin. Italia toimittaa komission pyynnöstä viipymättä tiedot toimenpiteistä, joita tämän päätöksen noudattamiseksi on jo toteutettu tai suunniteltu. Lisäksi Italia toimittaa tarkat tiedot tuensaajilta takaisin perityn tuen ja korkojen määristä.
5 artikla
Tämä päätös on osoitettu Italian tasavallalle.
Tehty Brysselissä 13 päivänä heinäkuuta 2009.