++++
KOMMISSIONENS BESLUTNING
af 19 . december 1984
om en procedure i henhold til EOEF-traktatens artikel 85
( IV/26.870 - Aluminiumimport fra Oesteuropa )
( Ku * en engelske , den franske , den italienske , den nederlandske og den tyske udgave er autentiske )
( 85/206/EOEF )
KOMMISSIONEN FOR DE EUROPAEISKE FAELLESSKABER HAR -
under henvisning til traktaten om oprettelse af Det europaeiske oekonomiske Faellesskab ,
under henvisning til Raadets forordning nr . 17 af 6 . februar 1962 ( 1 ) , foerste forordning om anvendelse af bestemmelserne i traktatens artikler 85 og 86 , senest aendret ved akten vedroerende Graekenlands tiltraedelse ,
under henvisning til anmeldelse af 1970 i henhold til artikel 4 i forordning nr . 17 ,
under henvisning til Kommissionens beslutning af 16 . august 1978 om at indlede proceduren ,
efter at have givet de beroerte virksomheder lejlighed til at udtale sig i henhold til artikel 19 , stk . 1 , i forordning nr . 17 og forordning nr . 99/63/EOEF af 25 . juli 1963 om udtalelser i henhold til artikel 19 , stk . 1 og 2 , i Raadets forordning nr . 17 ( 2 ) ,
under henvisning til udtalelse afgivet af Det raadgivende Udvalg for Kartel - og Monopolspoergsmaal , og
ud fra foelgende betragtninger :
I . SAGSFREMSTILLING
1 . Aftalerne
1.1 . Indledning
Ved de aftaler , der er genstand for behandling under denne sag , begraensedes salget af raaaluminium og i sidste instans tillige andet aluminium fra udenrigshandelsorganisationerne i USSR , Polen , Ungarn , Tjekkoslovakiet og DDR , idet salg kun kunne finde sted til en gruppe vestlige raaaluminiumproducenter . Til gengaeld for de vestlige parters koeb af raaaluminium i ingots paatog udenrigshandelsorganisationerne sig med faa undtagelser pligt til ikke at saelge aluminium ( i form af ingots , skrot , sekundaaluminium eller halvfabrikata ) til andre mulige koebere i den vestlige verden fra 1963 til 1976 . Aftalernes gennemfoerelse omfattede hele raaaluminiumindustrien inden for EF og det meste af samme industri i Vesteuropa , og der foertes kontrol med eksporten til EF , EFTA-landene , USA og Sydamerika , ligesom visse maengder ingots blev omdirigeret fra EF til Tyrkiet og Japan .
Fra 1963 indgik foerst et engelsk selskab , nemlig Brandeis Goldschmidt and Co . Ltd . og senere dets schweiziske datterselskab , Brandeis Goldschmidt and Co . AG ( 3 ) en raekke aftaler om koeb med udenrigshandelsorganisationerne Raznoimport ( 4 ) , Impexmetal ( 5 ) , Metalimpex ( 6 ) , Kerametal ( 7 ) og Intrac ( 8 ) . Et vesttysk selskab ved navn Eisen und Metall Aktiengesellschaft indgik ligeledes en aftale om koeb med Intrac . En tilsvarende raekke aftaler om koeb blev indgaaet mellem paa den ene side Brandeis-selskaberne og Eisen und Metall og paa den anden side visse raaaluminiumproducenter . Disse aftaler angik videresalg af alle de maengder , der blev leveret i henhold til aftalerne om koeb . I tilslutning hertil bestod der visse aftaler og former for samordnet praksis .
1.2 . Parterne
1.2.1 . For nemheds skyld er der givet en oversigt over de vestlige deltagere i ordningerne i bilag 1 , hvad enten deres deltagelse fandt sted ved direkte koeb fra Brandeis-selskaberne eller Eisen und Metall eller indirekte ved modtagelse af leverancer af oest-metal uden aftale med koeberne ifoelge disse . Der er i alle tilfaelde tale om producenter af raaaluminium , og de fleste er integreret vertikalt i stoerre eller mindre omfang ( se afsnit 5.1 ) .
1.2.2 . De to Brandeis-selskaber driver handel med ikke-jernmetaller , og Brandeis Goldschmidt er fuldt medlem af London Metal Exchange ( LME ) .
1.2.3 . De oesteuropaeiske deltagere er de udenrigshandelsorganisationer , der har at goere med eksport af aluminium . De har hver isaer status som selvstaendige juridiske personer i forhold til den stat , hvori de har deres hjemsted ( 9 ) .
1.2.4 . European Primary Aluminium Association ( " EPAA " ) er en juridisk person efter lovgivningen i Forbundsrepublikken Tyskland . EPAA blev stiftet i 1969 med det vedtaegtsmaessige formaal at fremme raaaluminiumindustriens faelles interesser . EPAA er registreret med hjemsted hos Aluminium Zentrale i Duesseldorf . Paa det tidspunkt , hvor denne sammenslutning blev dannet , var samtlige medlemmer , der er opfoert som stiftende medlemmer i bilag 1 , koebere af aluminium i henhold til Brandeis-aftalerne . De eneste vestlige producenter , der var parter i Brandeis-aftalerne , men ikke tillige medlemmer af EPAA , var Nippon Light Metals ( " NLM " ) og Alugasa . NLM var ikke noget europaeisk selskab og producerede ikke raaaluminium i Europa , og Alugasa var en filial af et selskab , der allerede var medlem ( Péchiney-Ugine-Kuhlman ( " PUK " ) ) . Ingen af disse kunne optages som medlemmer i henhold til artikel 5 , stk . 1 , i EPAA's vedtaegter .
1.3 . Forhandlingerne og aftalerne om aftagelse af samtlige maengder
1.3.1 . I maanederne fra november 1962 til februar 1963 opnaaedes der principielt enighed mellem BACO , Swiss Aluminium , Montecatini , VAW og PUK om , at det var oenskeligt at faa oplysning om , paa hvilke betingelser Raznoimport ville vaere villig til at saelge sine eksportkvoter af raaaluminium udelukkende til de vesteuropaeiske aluminiumproducenter ( 10 ) . Et referat af det moede , paa hvilket Brandeis Goldschmidt blev bemyndiget til at rette henvendelse til Raznoimport , blev givet i et notat udfaerdiget af Brandeis Goldschmidt . Et moede mellem Brandeis Goldschmidt og Raznoimport fandt sted den 6 . februar 1963 . Raznoimport var principielt interesseret , og yderligere forhandlinger foerte til , at der i maj 1963 i Moskva blev indgaaet en aftale mellem Brandeis Goldschmidt som koeber og Raznoimport som saelger .
1.3.2 . Selv om alene BACO , Swiss Aluminium og PUK deltog i de sonderende moeder med Brandeis Goldschmidt " forstod sidstnaevnte , at disse selskaber tillige repraesenterede de fleste betydende vestlige producenter " ( 11 ) ( alle citater er oversat fra engelsk , medmindre andet er oplyst ) . Ved indgivelsen af sin ansoegning til Registrar of Restrictive Trade Practices i Det forenede Kongerige i 1968 oplyste BACO , at Brandeis Goldschmidt af BACO , Swiss Aluminium , Montecatini , VAW og PUK var blevet engageret til naermere at undersoege , hvorledes russerne stillede sig , lige som selskabet naevnte andre store vestlige producenter , som havde " oplyst , at de var villige til at deltage i ordningen " . Ifoelge disse oplysninger var der tale om ALCAN ( UK ) , VMW , Endasa , Elkem , Graenges og ASV . Som det fremgaar af det foelgende , aftog alle disse selskaber da ogsaa oestmetal fra Brandeis Goldschmidt i 1963 .
1.3.3 . Aftalen med Raznoimport blev fornyet i 1964 , saaledes at den gjaldt til udloebet af 1965 , i 1966 til udloebet af 1967 , og i 1968 til udloebet af samme aar . Efterhaanden viste der sig andre udenrigshandelsorganisationer som saelgere paa markedet , og disse blev paa samme maade indordnet i systemet af Brandeis Goldschmidt . I tidens loeb blev aftalerne ligeledes udstrakt til at gaelde andre produkter end raaaluminium i ingots . For hver ny saelgers vedkommende blev aftalen afpasset saaledes , at den kom til at indeholde den ophoersdato , der var fastlagt i den til enhver tid gaeldende aftale med Raznoimport . I 1967 var der fire udenrigshandelsorganisationer , der var saelgere , samt én der muligvis kunne blive saelger , og de maengder metal , som de haabede at afsaette i 1968 og fremefter , var blevet foroeget . Fra 1967 og fremefter afholdtes der efter saedvane foer indgaaelsen af de individuelle " Brandeis-aftaler " forhandlinger om samlede maengder og priser paa konferencer , der ( af de store vestlige parter ) blev kaldt " oestmetalkonferencer " ( Eastern metal conferences ) . Ordlyden af Brandeis-aftalerne var paa dette tidspunkt blevet nogenlunde standardiseret , og det der skulle forhandles om , var samlede maengdes priser og prisforhoejelser samt fravigelser af de bestaaende aftaler .
1.3.4 . I tabel 1 vises de samlede kontraherede maengder indtil 1968 i form af sammenlaegning af de maengder , som hver enkelt part aftog efter " Brandeis-aftalerne " , og fra 1968 til 1976 stammer tallene fra " oestmetalkonferencerne " . Det overskud , som udenrigshandelsorganisationerne havde til raadighed , viste efterhaanden en nedadgaaende tendens , og der var vanskeligheder paa det vestlige marked , saaledes at alle de oestmetalkonferencer , der fulgte efter den foerste , drejede sig om reguleringen af maengder eller priser .
1.3.5 . Paa oestmetalkonferencerne deltes formandskabet mellem Raznoimport og Swiss Aluminium . I den foerste konference ( i Budapest ) deltog fra vestlig side Swiss Aluminium , PUK , Alcan , BACO og Brandeis Goldschmidt . Men andre virksomheder ( 12 ) aftog oestmetal fra Brandeis Goldschmidt i 1968 , hvilket viser , at de accepterede resultaterne fra den foerste konference .
1.3.6 . Efter EPAA's stiftelse i 1969 benyttedes denne organisation som forum for droeftelserne af gennemfoerelsen af Brandeis-aftalerne og til loesning af de problemer , der til enhver tid opstod efter disse aftaler . Ved talrige lejligheder blev EPAA's generalforsamling anmodet om at give uindskraenket fuldmagt til forhandlerne paa den naeste oestmetalkonference , men til trods herfor blev der givet EPAA-medlemmerne underretning om de paa disse konferencer indgaaede aftaler , og medlemmerne blev anmodet om at tilslutte sig dem . Swiss Aluminium , der i 1963 var blevet valgt som koordinator og " talsmand " for de vestlige producenter , fik det foerste formandskab i EPAA . Det hold af forhandlerne , der skulle deltage i alle oestmetalkonferencer efter den foerste , synes at have bestaaet af EPAA's forretningsudvalg til enhver tid .
1.3.7 . Forhandlingerne med udenrigshandelsorganisationerne var i ét og alt udtryk for et samlet oenske hos de vesteuropaeiske producenter , hvilket for visses vedkommende fremgaar af , at de var aktive deltagere , og for andres vedkommende af , at de stoettede forhandlingerne ved at aftage oestmetal og ( senere ) blev medlemmer af EPAA .
1.4 . Gennemgang af gennemfoerelsesaftalerne
Brandeis-aftalerne
1.4.1 . Af forskellige aarsager blev de oprindeligt kontraherede maengder nedsat , og de endelige leverancer er vist i tabel 1 . Priserne er omhandlet i afsnit 4 .
1.4.2 . Det vaesentligste formaal med samtlige aftaler var at hindre , at der skete aluminiumleverancer til de vestlige markeder , navnlig de vesteuropaeiske markeder ad andre veje end gennem Brandeis-aftalerne . I det referat , der er udfaerdiget af Brandeis Goldschmidt vedroerende det foerste moede hedder det :
" Der skal soeges opnaaet garanti fra russerne for , at kun denne ( aftalte ) maengde vil blive eksporteret til den vestlige verden fra Sovjetunionen eller noget andet oestland . ( ... ) Begyndelsesdatoen maa foelge saa taet som muligt paa den dag , hvor russernes nuvaerende forpligtelser i henhold til byttehandler mv . er blevet opfyldt ( ... ) , idet det underforstaas , at russerne ikke i oejeblikket boer indgaa flere aftaler " .
Brandeis Goldschmidt bekraeftede dette over for Raznoimport paa moedet den 6 . februar 1963 :
" Vi ( Brandeis Goldschmidt ) meddelte dem , at vi principielt er interesseret i at koebe hele deres og de socialistiske landes produktion af aluminium til eksport til de vestlige markeder under forudsaetning af , at de garanterer , at kun de af os koebte maengder vil blive bragt paa disse markeder ved direkte salg eller i henhold til vareudvekslingsaftaler " .
I 1974 blev den den maengde ingots , der skulle aftages af Brandeis Goldschmidt , nedsat som resultat af oestmetalkonferencen i Venedig ( hvilket passede de vestlige producenter , fordi markedet var oversvoemmet med aluminium paa dette tidspunkt ) , men prisen pr . ton af resterende kvantum blev forhoejet . Man forboed udenrigshandelsorganisationerne at saelge det overskud , de herved fik , i de forbudte lande , selv om de lovede at saelge til Brandeis-prisen .
De aftaler , der blev indgaaet fra 1967 med Impexmetal , indeholder en bestemmelse , hvorefter der kan eksporteres 1 524 tons raaaluminium til omdannelse til halvfabrikata hos " medlemmer af koeberens gruppe " , dvs . de vestlige producenter .
1.4.3 . I begyndelsen havde parterne valgt en formulering af aftalen , hvorefter den oesteuropaeiske saelger paatog sig " ikke at saelge til andre lande " , og derefter opregne undtagne lande . Disse undtagelser var begraensede .
Andre produkter end raaaluminium blev hurtigt efter foejet til fortegnelsen over dem , der ikke maatte saelges " i andre lande " . Efter den foerste aftale var det udtrykkeligt tilladt Raznoimport at foretage salg af halvfavrikata , men i 1964-aftalen med Raznoimport indgik organisationen paa at begraense sin eksport af aluminiumplader til Det forenede Kongerige . Tabel 2 viser i skematisk form de begraensninger med hensyn til produkter , der blev indfoert , herunder begraensningerne med hensyn til vareudvekslingsaftaler , der var blevet omtalt fra begyndelsen , men foerst kom ind i aftalerne i 1968 .
Hvor der var tale om lande inden for de omraader , hvor statshandelsorganisationerne kunne foretage salg , men som kunne taenkes at vaere af stoerre interesse for de vestlige producenter , indfoerte man ofte aftalemaessige begraensninger til beskyttelse af de vestlige producenter , sa tabel 3 .
1.4.4 . I 1964 indfoerte man i den anden aftale med Raznoimport den klausul , der senere skulle blive kendt under navnet klausulen om " aanden i aftalen " ( " the spirit of the agreement clause " ) . Den loed saaledes :
" Viser det sig i perioden 1 . juli 1964 til 30 . juni 1965 , at eksport af aluminium fra andre kilder bliver af et saadant omfang , at de griber ind i aanden i aftalen , har saelgerne og koeberne ret til genforhandling af vilkaarene ... "
Udtrykket " aanden i aftalen " blev aldrig defineret , men meningen med det var aldrig at ramme , hvad man normalt ville kalde for bristende forudsaetninger for aftalen , fordi dette spoergsmaal allerede var omhandletaa den foerste aftale ( af 1963 ) . ( Klausulen om " bristende forudsaetninger " , der udtrykkeligt naevnte " forbud mod import eller eksport , blev paaberaabt af Impexmetal og Intrac i 1973 , da deres regeringer nedlagde forbud mod eksport " ) . I aftale af 1964 med Raznoimport synes omstaendigheder , der kunne " gribe ind i aanden i aftalen " at have vaeret eksport af aluminiumpartier fra visse andre statshandelsorganisationer , og i forbindelse med 1968-aftalen med Raznoimport bekraeftedes i et supplerende brev fra Brandeis Goldschmidt en aftale , hvorefter den bulgarske import skulle afkortes i de maengder , der skulle aftages fra Sovjetunionen . Klausulen om " aanden i aftalen " blev ligeledes benyttet til at stoppe eller indskraenke salg af aluminium ( i anden form end ingots ) eller til at sikre , at maengder , som det var tilladt at eksportere i henhold til aftalerne , blev solgt til priser , der ikke bragte aluminiummarkedet og aftalen i fare . Fra 1968 , og fremefter benyttedes klausulen for at daekke den mulighed , at aluminium kunne blive solgt paa LME , og at kvoten for aluminiumkabel kunne blive overskredet .
Eisen und Metall-aftalerne
1.4.5 . Brandeis Goldschmidt havde siden 1965 haft en aftale med den oesttyske underigshandelsorganisation Intrac . Den 20 . marts 1971 indgik Eisen und Metall en aftale med Intrac angaaende import af aluminium fra Den tyske demokratiske Republik . Aftalen faldt efter sin ordlyd inden for rammerne af den aftale , der var indgaaet af Brandeis Goldschmidt med Intrac ( dvs . aftale nr . EG/7000 ) , og den aftale maengde blev sat op til 75 000 tons , og aarskvoterne fra 1971 til 1975 blev foroeget tilsvarende . Det aftaltes endvidere , at leverancerne skulle finde sted inden for rammerne af den i Berlin indgaaede handelsoverenskomst mellem Forbundsrepublikken Tyskland og Den tyske demokratiske Republik . Efter klausul 7 forpligtede Intrac sig til ikke at eksportere raaaluminium eller halvfabrikata til Forbundsrepublikken Tyskland ud over de aftalte maengder . Aftalen med Intrac ophoerte med udgangen af 1973 som foelge af force majeure .
1.5 . Forhandlingerne om den fjerde aftaleraekke
1.5.1 . Samtlige parter havde haft til hensigt at indgaa en raekke nye aftaler , der skulle loebe fra den 1 . januar 1976 til den 31 . december 1980 , men paa konferencen i Koebenhavn naaede man ikke laengere end til at forlaenge den loebende kontrakt med seks maaneder for at opnaa tid til forhandlinger . Undenrigshandelsorganisationerne oenskede at blive frit stillet med hensyn til salg til USA og Japan og sende aluminium til Vesteuropa med henblik paa omdannelse uden foerst at indhente tilladelse fra de vestlige producenter . De oenskede tillige at sende aluminium til de tidligere forbudte omraader , hvis det skete som led i vareudvekslingsaftaler .
1.5.2 . Disse forslag blev af BACO karakteriseret som " latterlige aendringer " , og i et andet telex anfoerte BACO , at " USA skal daekkes af aftalen , fordi det vil vaere let for forhandlerne at reeksportere til det europaeiske marked " . Alcan UK og ASV foreslog begge , at USA ikke skulle vaere " frit omraade " , og at eksporten af halvfabrikata skulle begraenses til 10 000 tons . BACO og ASV var af den opfattelse , at selv denne maengde halvfabrikata alene skulle kunne aftages af de vestlige producenter .
1.5.3 . Meningsforskellene mellem de vestlige producenter og udenrigshandelsorganisationerne kunne ikke bringes ud af verden , og forhandlingerne sluttede i juli eller august 1976 .
1.6 . Brandeis/de vestlige producenter
1.6.1 . Brandeis Goldschmidt indgik tilsvarende aftaler om koeb med de vestlige producenter under brug af serienumre , hvori de foerste bogstaver staar for oprindelseslandet . En oversigt over disse aftaler indeholdes i bilag 2 . Oprindelig gengaves i disse aftaler i alt vaesentligt ordlyden af de aftaler , der var indgaaet af Brandeis Goldschmidt med udenrigshandelsorganisationerne , og navnlig var der en fuldstaendig gengivelse af de begraensninger , der var paalagt udenrigshandelsorganisationerne i deres salg af raa - og sekundaaluminium , skrot og halvfabrikata . Senenere indfoertes forskellige aendringer . Det historiske forloeb vedroerende disse fremgaar af afsnit 7.2 .
1.6.2 . Indtil 1968 blev aftalerne indgaaet med Brandeis Goldschmidt and Co . Ltd . 1968-aftaleraekken og de aftaler , der blev indgaaet i 1971 , blev sluttet med Brandeis Goldschmidt and Co . AG , der er et 100 % datterselskab af Brandeis Goldschmidt and Co . Ltd . I skrivelse til Kommissionen af 7 . januar 1980 har Brandeis Goldschmidt and Co . Ltd oplyset foelgende :
" Aftalerne blev indgaaet af Brandeis Goldschmidt and Co . AG , i stedet for Brandeis Goldschmidt and Co . Ltd . fra 1968 og fremefter for at undgaa noedvendigheden af at anmelde aftalerne til Registrar of Restrictive Trade Practices . "
( Registrar havde spurgt om enkelthder i aftalerne , fordi de ikke var anmeldt til ham . )
2 . Gennemfoerelsen af aftalerne
2.1 . Medlemskab af EPAA
Paa det tidspunkt , hvor EPAA blev stiftet , var samtlige medlemmer af organisationen koebere i henhold til Brandeis-aftalerne . Naar nye medlemmer tilsluttede sig EPAA , blev de af Swiss Aluminium opfordret til at aftage en kvote af det aluminium , der blev indkoebt efter Brandeis-aftalerne , Opfordringen var formuleret saaledes , at det var klart , at deltagelse i Brandeis-ordningen var en pligt , som et medlem EPAA havde over for de oevrige medlemmer .
2.2 . Tildelinger til de vestlige producenter
2.2.1 . Aluminium , der blev koebt i henhold til Brandeis-aftalerne , blev fordelt blandt deltagerne i forhold til hver enkelts andel af salget i Vesteuropa . Forholdstallene blev udregnet af Swiss Aluminium paa basis af oplysninger af salg af aluminium , som kraevedes oplyst over for selskabet af samtlige deltagere . I salget medregnedes salg af raaluminium til udenforstaaende parter , leverancer af raaaluminium til datterselskaber og leverancer i Europa til amerikanske producenter som led i byttehandler . ( " swaps " ) . De salgstal , der kraevedes , var tallene for det seneste kalenderaar foer fremkomsten af kravet om oplysninger , og kvoterne blev tildelt for det foelgende aar . ( F.eks . blev kvoten for 1971 fastsat paa basis af de salgstal for 1969 , som var blevet oplyst efter en anmodning , der fremkom i september 1970 ) .
2.2.2 . Paa basis af disse oplysninger blev der fastsat en kvote for hver deltager . Nye medlemmer af EPAA , der ikke tidligere havde produceret raaaluminium , skulle anslaa deres produktion i det foelgende aar . Denne fremgangsmaade fulgtes i 1970 for Anglesey Aluminium , Kaiser-Preussag og Metallgesellschaft samt i 1973 for Alsar .
2.2.3 . Fremgangsmaaden gennemfoertes i hele aftalernes loebetid . Swiss Aluminium underrettede ved et cirkulaere ( indtil 1970 ) eller ( efter 1970 ) ved rundsendelse af " fordelingslister vedroerende oestmetal " hvert enkelt selskab om den kvote , der var fastsat for det .
2.2.4 . Da de lister , hvorved kvoterne blev fastsat , blev rundsendt til alle medlemmer af EPAA , blev samtlige medlemmer klar over de maengder oestmetal , der koebtes af de oevrige . Hvis et EPAA-medlem bestred opgoerelsen af sin egen eller et andet medlems kvote , undersoegte Swiss Aluminium sagen og anmodede andre EPAA-medlemmer om naermere oplysninger .
2.2.5 . De maengder metal , som fra 1971 afkoebtes Brandeis Goldschmidt , er vist i tabel 4 for hver aftale og hvert aar .
2.2.6 . Medens grundlaget for hele ordningen fra 1963 til 1976 var en af de aftaler , der var indgaaet mellem Brandeis Goldschmidt og udenrigshandelsorganisationerne , og de hertil svarende aftaler mellem Brandeis Goldschmidt og de vestlige producenter , var der dog disse af disse , herunder navnlig VAW , RTZ og BICC , der deltog uden at underskrive nogen standardformuleret Brandeis-aftale . Raaaluminium , der var solgt i henhold til Brandeis-aftalerne blev ogsaa byttet ( i swaps ) mellem deltagerne . En kvote , der var reserveret til Japan efter den af Brandeis Goldschmidt indgaaede aftale med udenrigshandelsorganisationerne , blev aftaget af NLM i henhold til aftale nr . RUI . Denne kvote udgjorde ca . 7 % af den samlede maengde , der var koebt i henhold til Brandeis-aftalerne .
2.2.7 . Da Eisen und Metall-aftalen afloeste Brandeis-aftalen med Intrac , indvilligede VAW i at aftage den fulde kvote paa 75 000 tons fra Eisen und Metall , og VAW indgik yderligere aftale med Alusuisse Deutschland GmbH , Kaiser Preussag Aluminium GmbH , Metallgesellschaft AG og Gebrueder Giulini GmbH , hvorefter aluminium , der koebtes af Intrac , blev fordelt mellem de fem vesttyske producenter . For andet halvaar 1973 indvilligede Alusuisse i at aftage de andele i den tillaegskvote , der var tildelt Giulini , Kaiser Preussag og Metallgesellschaft . Intrac opsagde aftalen i 1973 , fordi regeringen i DDR havde fastsat forbud mod eksport af raaaluminium .
2.3 . Begraensninger med hensyn til videresalg af oestmetal
2.3.1 . Aluminium i ingots , der var solgt i henhold til Brandeis Goldschmidt - og Eisen und Metall-aftalerne bar de paagaeldende producenters stoeberimaerker . Udenforstaaende ville derfor vaere i stand til at skaffe sig kendskab til dette aluminium oprindelse , med mindre det blev omsmeltet . Det var derfor indforstaaet mellem de vestlige producenter , at oestmetal ikke maatte saelges til udenforstaaende parter , medmindre det var blevet omsmeltet , saaledes at dets oprindelse ikke laengere kunne konstateres .
2.3.2 . Under hoeringen paastod Alcan , at det ville have vaeret uoekonomisk at omsmelte disse ingots med henblik paa salg som ingots af ulegeret raaaluminium , hvorimod Swiss Aluminium , VAW og VMW i deres svar anfoerte , at omsmeltning ville have medfoert en omkostningsforoegelse paa ca . 4 % . Der er her tale om omsmeltning med det saerlige formaal at udskifte de oprindelige stoeberimaerker med andre . Det blev under hoeringen for Kommissionen oplyst , at hvis oestmetallet blev fyldt i en digel med raaaluminium ved den temperatur , den har efter produktion i cellerne , kunne omsmeltningen finde sted uden yderligere omkostninger , da aluminiumets temperatur , naar det tages ud af smelteovnen er ca . 970 * C , medens aluminiums smeltepunkt er omkring 630 * C .
2.3.3 . De fleste af de vestlige producenter benaegter , at denne begraensning paa nogen maade var obligatorisk . Alcan indroemmer dog , at " selskabet i aftalernes loebertid var af den bestemte opfattelse , at der bestod en aftale af denne art " . Swiss Aluminium refererede til den i et brev fra samme tid og kaldte den en " Gentlemen's Agreement " eller " stiltiende aftale " :
" ... vi vil ligeledes gerne paapege , at det er en stiltiende aftale mellem medlemmerne af EPAA , at oestmetal ikke maa saelge til udenforstaaende , med mindre det er blevet omsmeltet , og dets oprindelse ikke laengere kan konstateres " .
Da Alsar i et telex til Swiss Aluminium den 9 . november 1973 under henvisning til aftale nr . RU 18 udpegede Rotterdam som lossehavn , skrev en medarbejder i Swiss aluminium i haanden en tilfoejelse paa den modtagne kopi :
" Er Alsar bekendt med , at oestmetal ikke maa saelges uden videre , men skal omsmeltes i deres eget smelteri ? "
Denne bemaerkning skyldtes utvivlsomt , at Rotterdam er kendt som et centrum for det fri aluminiummarked . Swiss Aluminium anfoerte foelgende i sit svar til Alsar :
" dette metal boer ikke saelges til udenforstaaende , med mindre det er blevet omsmeltet forinden . Det staar Dem naturligvis frit for at saelge det direkte til en anden vestlig producent , hvis De oensker det " .
Disse og andre dokumenter viser , og Kommissionen anser det for oplyst , at der var en underforstaaet aftale , der havde til formaal at hindre salg til udenforstaaende af aluminiumet i dets oprindelige skikkelse .
2.3.4 . Parterne goer gaeldende , at omsmeltning var en teknisk noedvendighed , da mange kunder ikke havde mulighed for selv at foretage omsmeltninger . Det var imidlertid ikke alle mulige kunder , der var saaledes stillet . Brugere af skrot uden for de integrerede producenters raekker bruger f.eks . ingots af 99,5 % renhed som tilsaetning , og navnlig behoevede aluminiumhandlere ikke at foretage omsmeltning . Mange EPAA-medlemmer ville sandsynligvis aldrig saelge oestmetal i dets oprindelige skikkelse . Den stiltiende aftale om ikke at saelge til udenforstaaende uden omsmeltning overholdtes i almindelighed .
Det accepteredes , at videresalg til andre EPAA-medlemmer eller deres datterselskaber kunne ske uden omsmeltning , og kun VMW og VAW synes at have solgt mindre uomsmeltede maengder til tredjemaend i 1973 og 1974 . I 1976 forespurgte VMW , om dets kvote af russisk aluminium kunne leveres uden maerker i saakaldt " neutral " form , men fik afslag fra Raznoimport .
Under hoeringen blev VMW spurgt , hvorfor selskabet havde fremsat denne forespoergsel , og svaret gik ud paa , at det ville have vaeret lettere for selskabet , hvis omsmeltning ikke havde vaeret noedvendig , da det oestmetal , det koebte , almindeligvis blev solgt til tredjelande uden for EF .
Dette viser , at det i det mindste for nogles vedkommende ikke var teknisk noedvendigt at foretage omsmeltning . Havde der teknisk vaeret behov herfor , ville en stiltiende aftale ikke have vaeret noedvendig , og ej heller havde det vaeret fornoedent at haandhaeve den .
2.3.5 . Stoerstedelen af det aluminium i ingots , der blev solgt i henhold til Brandeis-aftalerne var efter koebernes oenske af 99,5 % renhed . De vestlige deltagere paastaar , at denne procent almindeligvis var for lav til , at aluminiumet kunne saelges , og Kommissionen erkender , at markedet er begraenset . Af samme grund havde de vestlige producenter en interesse i at foretage omsmeltning , for herved kunne metallet forbedres ved at blive smeltet sammen med metal af en hoejere renhedsgrad under benyttelse af temperaturintervallet mellem aluminiums smeltepunkt og den hoejere temperatur ved metallets udtagelse af cellerne . Kun for saa vidt kan det haevdes , at omsmeltning var teknisk noedvendig .
2.3.6 . Deltagerne har gjort gaeldende , at omsmeltningsordningen var nyttig ved haandhaevelsen af Brandeis-ordningerne , eftersom den sikrede , at der ikke kom oestmetal med stoeberimaerker paa de vestlige markeder . Herigennem var det muligt at kontrollere , at udenrigshandelsorganisationerne overholdt deres pligter med hensyn til at undlade eksport til vesteuropaeiske lande .
2.4 . Salg mellem EPAA-medlemmerne indbyrdes
2.4.1 . I nogle tilfaelde omfattede kvoter , der var tildelt visse vestlige producenter , maengder , der skulle aftages af andre vestlige producenter i henhold til ordninger , der var truffet mellem de beroerte producenter . Ordninger af denne art var truffet mellem Alcan og VAW og mellem Swiss Aluminium , RTZ og BICC .
2.4.2 . Selv om VAW var et af de selskaber , der i 1963 havde erklaeret sig enige i , at Brandeis Goldschmidt skulle foere forhandlingerne med Raznoimport , blev den foerste skriftlige aftale mellem VAW og Brandeis Goldschmidt foerst indgaaet i 1967 om koeb af aluminium fra Impexmetal . I sit svar paa Kommissionens klagepunkter har VAW anfoert , at " det foerst deltog i de samordnede koeb af oestaluminium i juni 1968 " . Som svar paa et spoergsmaal under hoeringen erklaerede VAW's repraesentant , at " det med hensyn til VAW's deltagelse er rigtigt og ikke kan bestrides , at vi foerst blev deltagere i den samordnede aktion efter den afgoerende droeftelse i 1968 . Vi paatog os aldrig nogen forpligtelse foer og indgik ikke nogen aftale . " Ingen af disse udtalelser var et fuldstaendigt korrekt udtryk for VAW's deltagelse i Brandeis-aftalerne . Det foreliggende bevismateriale viser , at VAW efter at have vaeret et af de selskaber , der udpegede Brandeis Goldschmidt til at indgaa den foerste aftale med Raznoimport i 1963 , var deltager i disse aftaler fra foerste faerd . Noejagtig , hvorledes VAW deltog i Brandeis-aftalerne fra 1963 til 1968 , blev foerst oplyst for Kommissionen af Alcan i et brev af 23 . januar 1980 .
Det fremgaar heraf , at Alcan indvilligede i at overtage VAW's tildeling af oestmetal henhold til ordningerne med Raznoimport i 1963 og 1964 , med Metalimpex i 1964 og 1966 og med Intrac i 1965 og 1966 . Til gengaeld for Alcans accept af at overtage en tildeling af oestmetal paa VAW's vegne indvilligede sidstnaevnte i at aftage tilsvarende maengder af aluminiumprodukter fra Alcan . I praksis kraevede Alcan imidlertid ikke altid saadanne koeb foretaget , eller sagen blev ordnet paa anden maade af VAW . Ifoelge Alcans svar var VAW ikke i stand til at tage direkte del i Brandeis-aftalerne , fordi import af oestaluminium til Forbundsrepublikken Tyskland paa davaerende tidspunkt var forbudt eller kun tilladt i meget begraenset omfang .
2.4.3 . Den kvote , der fra 1971 og fremefter blev tildelt Swiss Aluminium , omfattede de maengder , der skulle aftages af RTZ og BICC . For de endelige koeberes vedkommende svarede kvoterne til deres respektive andele i foerst Anglesey Aluminium Ltd.'s anslaaede produktion og senere dette selskabs salgstal , saaledes at den indbyrdes fordeling fandt sted efter deres aktiebesiddelser i selskabet ( 13 ) .
2.4.4 . RTZ's og BICC's deltagelse synes at have vaeret ordnet paa denne maade for at omgaa Restrictive Trade Practices Act i Det forenede Kongerige . Anglesey Aluminium Ltd havde i december 1970 indvilliget i at paatage sig pligt til at aftage aluminium i henhold til Brandeis-aftalerne , da selskabet var blevet medlem af EPAA , men i januar 1971 tilkendegav RTZ , at der var " juridiske og tekniske problemer " i forbindelse med dets deltagelse , at det havde haft en lang droeftelse med BACO , og at " vi forsoeger at finde en formel , der ikke kan tilsidesaettes af Trade Practices Court i Det forenede Kongerige " , hvorefter selskabet spurgte , om Swiss Aluminium ville vaere villigt til at indgaa aftalen med RTZ og paatage sig dets forpligtelser ifoelge " hovedaftalen " ( master agreement ) . Dette skete faktisk .
2.4.5 . Fordelingslisten vedroerende oestmetal for 1974 viser , at den kvote , der blev tildelt Alcan Canada , tillige omfattede en andel til en tredjepart . Den maengde oestmetal , der aftoges af Alcan , omfattede ikke blot den maengde , der svarede til salg foretaget af Alcanselskaber i Europa , men tillige en maengde , der forholdsmaessigt svarer til Kaiser Aluminium and Chemical Corporations andel i Alcan Booth Industries Ltd's salg ( hvori Kaiser paa alle tidspunkter , der er af betydning for denne beslutning , ejede 25 % af aktierne ) .
2.4.6 . I 1968 indgik Mosal A/S , der var et datterselskab ejet af Elkem og Aluminium Company of America ( Alcoa ) , en aftale om koeb med Brandeis Goldschmidt . I 1971 blev en lignende aftale indgaaet af Elkem , men den kvote , der blev tildelt efter denne aftale , blev beregnet ikke blot paa grundlag af Mosal's salg i Vesteuropa , men tillige efter Alcoa's salg i Vesteuropa . Selv om det var Elkem , der undertegnede Brandeis-aftalen i 1971 , blev over 60 % af den tildelte kvote beregnet paa grundlag af salg foretaget af enten Alcoa direkte eller gennem Mosal .
2.4.7 . Ovennaevnte langtidsordninger mellem Alcan , VAW , Swiss Aluminium , RTZ , Kaiser , BICC , Elkem og Alcoa var ikke de eneste tilfaelde , hvor oestmetal passerede over en vestlig metalproducent til en anden . Hertil kommer konkrete salg og swap-transaktioner med oestmetal , der fra tid til anden blev foretaget mellem EPAA-medlemmer i den daglige handel .
3 . Haandhaevelsen af aftalerne
3.1 . Indledning
Formaalet med og virkningen af de raekker af aftaler , der blev indgaaet mellem Brandeis Goldschmidt , de vestlige aluminiumproducenter og udenrigshandelsorganisationerne ses af den maade , hvorpaa de blev gennemfoert og haandhaevet , og af de former for handlinger , som blev betragtet som misligholdelse .
3.2 . Under hele Brandeis-ordningens loebetid tog de vestlige producenter skridt til at haandhaeve de begraensninger , som udenrigshandelsorganisationerne havde paataget sig .
3.3 . Haandhaevelsen af 1963-1964 og 1964-1965-aftalerne
3.3.1 . Den i 1963 mellem Raznoimport og Brandeis Goldschmidt indgaaede aftale tillod udtrykkeligt Raznoimport at saelge halvfabrikata af aluminium . I 1964 indgik en uafhaengig forhandler i Det forenede Kongerige , nemlig Non-Ferrous Stockholders , aftale om import af op til 10 000 tons aluminiumplade . Regeringen i Det forenede Kongerige havde kort tid forinden sat aluminium paa " open general licence list " ( friliste ) som resultat af en handelsoverenskomst , der var indgaaet mellem regeringerne i Det forenede Kongerige og Sovjetunionen , og Non-Ferrous Stockholders soegte at benytte denne mulighed for at goere forretninger . Da Alcan UK , Baco og Swiss Aluminium imidlertid hoerte om Non-Ferrous Stockholders' kontrakt , forhindrede de i faellesskab opfyldelsen af den ved at faa Raznoimport til at forpligte sig til ikke at eksportere aluminiumplader til Det forenede Kongerige .
I en telexmeddelelse af 1 . maj 1964 fra Alcan UK til Alcan International Ltd hed det :
" Vedroerende ( Alcan SA's ) telex af 30 . april indtager ( BACO ) nu det standpunkt , at vi maa benytte os af den position , som er nu er skabt ved metalforhandlingerne til at insistere paa fuldstaendig annullation af pladekontrakten mellem russerne og Non-Ferrous Metals . Efter hans opfattelse , som vi er enige i , vil blot 2 000 tons russisk aluminiumplade om aaret have en alvorlig indflydelse paa stabiliteten af markederne i Det forenede Kongerige og paa kontinentet , og der maa traeffes alle mulige foranstaltninger til at forebygge dette ... ( BACO ) naegter at underskrive metalaftalen , med mindre russerne skriftligt forpligter sig til at afstaa fra enhver form for gentagelse af eksport af halvfabrikata til Vesteuropa ... Vi anmoder Dem om at underrette os om , hvilken stilling vi skal indtage paa moedet i Zuerich paa mandag , hvor vi forstaar , at Alcan SA og Alcan UK repraesenterer gruppen ... " .
Ved et brev af 18 . maj 1964 forpligtede Raznoimport sig til ikke at eksportere 3 000 tons aluminiumplade til Det forenede Kongerige i perioden maj 1964 til december 1965 .
3.3.2 . Ved bestemmelsen om " aanden i aftalen " , som foerste gang dukkede op i 1964 , forpligtede Metalimpex sig til " at behandle ... salg af halvfabrikata af aluminium efter aanden i denne aftale " . Parterne hentydede herved til , at salg af halvfabrikata skulle holdes paa det hidtidige niveau . I et memorandum af 15 . september 1965 fra BACO hedder det :
" Ifoelge en betingelse i kontrakten skulle russerne begraense deres eksport af halvfabrikata af aluminium til Det forenede Kongerige til 3 000 tons i kontraktperioden . Disse 3 000 tons skulle kunne leveres ud over de 2 000 tons , som allerede var bestilt , men endnu ikke leveret . Ungarerne paatog sig at begraense deres salg af halvfabrikata i Det forenede Kongerige til det hidtidige niveau ( ca . 660 tons aarligt ) " .
3.4 . Haandhaevelsen af 1968-1970-aftalerne
3.4.1 . Et brev af 22 . juli 1970 fra Swiss Aluminium til Brandeis Goldschmidt viser , af aftaleraekkerne fra 1968 til 1970 faktisk blev misligholdt , og at der blev taget skridt fra EPAA's medlemmers side til at bringe saadanne misligholdelser til ophoer . I brevet er der givet en opstilling over misligholdelserne , hvoraf en kopi er vist i tabel 5 . Dette brev viser tillige , at det vigtigste middel , der benyttedes af medlemmerne af EPAA for at forhindre , at udenrigshandelsorganisationerne fik fordele af leverancer ud over de vedtagne kvoter , var at fradrage de for meget leverede maengder i kvoten for det foelgende aar .
3.4.2 . I hele Brandeis-aftalernes loebetid var der jaevnlig knaphed paa aluminiumskrot i EF og andre vesteuropaeiske lande . Det indgik aldrig i noget af de beroerte vesteuropaeiske landes politik , at der skulle ske en begraensning i importen af aluminiumskrot . I 1968 og 1969 rettede sekundaere smelterier i Det forenede Kongerige adskillige henvendelser til Board of Trade om afhjaelpning af knapheden paa aluminiumskrot , og som led i disse henvendelser paapegede Association of Light Alloy Refiners and Smelters , at importen fra Sovjetunionen var naaet op paa 15 000 tons i 1965 , hvor Sovjetunionen var blevet en hovedleverandoer af skrot til markedet i Det forenede Kongerige . Denne kilde var nu " loebet helt toer " .
Ved hver enkelt henvendelse tilkendegav de primaere smelterier i USA , at der var tilstraekkelige forsyninger med raaaluminium til erstatning af skrot . Raaaluminium for de sekundaere smelterier var dyrere end skrot .
3.4.3 . Klagerne over brud paa oestmetal-aftalerne og de handlinger , der ivaerksattes i 1970 til haandhaevelse af aftalerne , er vist i tabel 6 , som tildels overlapper tabel 5 .
De handlinger , som foretoges i 1970 med henblik paa at haandhaeve restriktionerne i hver enkelt af aftalerne mellem Brandeis Goldschmidt og udenrigshandelsorganisationerne for saa vidt angaar leverancer til EF , kan fremstilles noget mere udfoerligt .
Raznoimport
3.4.4 . Brandeis Goldschmidt klagede den 12 . august 1970 i forbindelse med levering af 1 000 tons raaaluminium i ingots i Rotterdam til en metalhandelsvirksomhed ved navn Panchaud Frères SA . Da Raznoimport tilkendegav , at det ikke havde modtaget noget svar paa et brev angaaende denne sag til Panchaud Frères , svarede Brandeis Goldschmidt :
" Vi ... har bemaerket , at De endnu ikke har modtaget noget svar fra Panchaud Frères SA angaaende de 1 000 tons russisk aluminium , som er afskibet til Rotterdam uden om Baselaftalen .
Da vi imidlertid har forelagt uigendrivelige beviser for , at dette metal var raaaluminium i ingots af russisk oprindelse , der var afskibet fra Sovjetunionen , vil vi fradrage denne maengde i kvoten for fjerde kvartal " .
3.4.5 . Klager blev ligeledes fremfoert af Endasa , vedroerende levering af 152 tons aluminium i ingots af russisk oprindelse til en spansk kabelfabrik ved navn Echevarria Hermanos SA . Klagen , der var indeholdt i et brev af 13 . november 1970 , var stilet til EPAA i Duesseldorf og loed saaledes :
" Vi bekraefter ( vort ) telex angaaende import af aluminium i ingots fra Sovjetunionen .
Spansk importlicens nr . 7.155.023 er blevet udstedt til kabelfabrikken " Echevarria Hermanos SA " paa 152 234 kg aluminium i ingots til en pris cif spansk havn , der svarer til US c/lb 21,00 ( 14 ) , og dette metals oprindelsesland viser sig at vaere Sovjetunionen . "
Swiss Aluminium svarede ved telex af 20 . november 1970 :
" ( Deres brev ) af 13 . november 1970 til EPAA . Vaer venlig at sende alle breve vedroerende oestmetal til Zuerich "
og opfordrede Endasa til at fremskaffe yderligere oplysninger . Det blev til sidst fastslaaet af Swiss Aluminium , at det paagaeldende parti oprindelig var bestemt til Det forenede Kongerige i henhold til Brandeis-aftalerne , men at det var blevet videresendt af den paagaeldende vestlige producent .
Impexmetal
3.4.6 . Et tilbud til Swiss Aluminium om 1 000 tons polsk aluminium affoedte foelgende brev af 9 . juli 1970 fra Swiss Aluminium til Brandeis Goldschmidt :
" Dette tilbud betegner et brud paa vor aftale . For ikke at oedelaegge markedet har Swiss Aluminium besluttet sig til at koebe dette metal i stedet for at lade det tilbyde til uafhaengige aluminiumforbrugere .
Dette kvantum , som er paa noejagtig 1 000 tons , vil blive fradraget i den kvote for 1970 , som Impexmetal skal levere til gruppen . For at goere det muligt for Dem at foere bevis over for Impexmetal , Warshawa , sender vi Dem den originale attest for analyse udstedt af Huta Aluminium " Konin " .
( ... ) Herefter nedsaettes den samlede maengde , som skal aftages fra Impexmetal i indevaerende aar til 15 085 long tons . Underret venligst Impexmetal herom " .
3.4.7 . Swiss Aluminium klagede ligeledes over virksomhed fra en britisk metalhandlers side , der solgte polsk aluminium til Argentina . I en telexmeddelelse af 2 . december 1970 til Brandeis Goldschmidt hed det :
" Vi har paalidelige underretninger om , at British Metals Corporation i Argentina har tilbudt polsk metal til en pris af US dollars 523/1 000 kg/180 dage . Dette er i strid med klausul 2 ( pris , der ikke ligger under ( 15 ) ) . Fremsaet krav om tilbagetagelse af tilbudet - hvis salg gennemfoeres , vil vi fratraekke " .
3.4.8 . Den 4 . december 1970 fremsatte Swiss Aluminium yderligere en klage over for Brandeis Goldschmidt
" Ungarsk eller polsk metal
Vort datterselskab Satral , Belgien , har modtaget tilbud fra Landa Metals paa 200 tons til dollars 198/t . Alle disse tilbud synes at skulle hoere til dagens orden , og de har en skadelig indvirkning paa prisniveauet .
Anmod venligst leverandoererne om at stoppe denne galskab nu " .
Meddelelsen blev sendt til baade Impexmetal og Metalimpex .
Metalimpex
3.4.9 . Ved brev af 20 . maj 1970 til Brandeis Goldschmidt soegte Swiss Aluminium at udvirke tilbagetagelse af et tilbud paa ungarsk aluminium til Alfa Romeo SpA . Brevet loed som foelger :
" Vi har faaet underretning om , at ungarerne , formentlig Metalimpex , har tilbudt at levere Alfa Romeo 4 000 tons aluminiumlegering Al Si 9 , i 1971 , og at de desuden allerede har leveret 200 tons i 1969 .
Begge handlinger er et brud paa den nuvaerende kontrakt , da den seneste dato for en ny kontrakt er den 31 . oktober 1970 , og tilbud for naeste aar ikke maa afgives inden denne dato .
Vaer venlig at protestere mod dette og at kraeve tilbagetagelse af tilbudet . De 200 tons , som blev leveret i fjor , vil blive fradraget naeste aar ... " .
3.4.10 . Bortset fra de 200 tons , der var leveret i 1969 , koebte Alfa Romeo SpA ikke yderligere metal fra Metalimpex eller nogen anden udenrigshandelsorganisation .
Metalimex/Kerametal
3.4.11 . I januar 1970 blev et slovakisk selskab , Kerametal Ltd , sammen med Metalimex ansvarligt for aluminiumleverancerne i henhold til Brandeis-aftalerne . Det staar ikke klart , hvorvidt det ny selskab , Kerametal , havde soegt at blive frigjort fra begraensningerne i henhold til Brandeis-aftalerne eller ej , men Brandeis Goldschmidt indskaerpede efter et moede i juli 1970 Kerametal foelgende :
" Vedroerende sekundaaluminium , halvfabrikata , legeringer og de oevrige former for raaaluminium , som vi droeftede , beklager vi , at klausul 2 i aftalen ikke paa nogen maade kan aendres eller fraviges " .
Intrac
3.4.12 . I begyndelsen af 1970 meddelte Intrac Brandeis Goldschmidt , at det havde indgaaet aftale om salg af 2 200 tons aluminiumtraad og 3 750 tons raaluminium i ingots til Forbundsrepublikken Tyskland . Intrac foreslog selv , at disse i alt 5 950 tons skulle traekkes fra den samlede maengde paa 8 990 tons , der skulle leveres i henhold til Brandeis-aftalen . Brandeis Goldschmidt svarede den 27 . januar 1970 :
" ( ... ) vore venner er ikke indforstaaet i Deres salg af aluminiumtraad og den deraf foelgende nedsaettelse af leverancen af aluminium i ingots .
Vi henviser herom til Deres brev af 26 . juni 1968 .
Vore venner insisterer paa , at De maa annullere kontrakten paa traad og levere de paagaeldende ingots . Vi erkender , at De kan have vanskeligt ved at annullere en eksisterende kontrakt , selv om den aldrig burde vaere indgaaet . For at finde en loesning foreslaar vi , at De leverer de 2 000 tons ingots i aar , og dette kvantum vil saa blive fradraget i en eventuel kontrakt for 1971 .
Vaer venlig at bekraefte dette , da vi er overbeviste om , at der ellers bliver ubehageligheder " .
Intrac svarede , at det ikke forstod , hvorledes der kunne opstaa " ubehageligheder " , hvis Intrac fradrog de paagaeldende maengder i de kvoter , som det skulle levere i henhold til Brandeis-aftalen . Herpaa svarede Brandeis Goldschmidt :
" ( ... ) Hvis De ser paa den kontrakt , som Brandeis Goldschmidt Basel har med Dem , er der ikke nogen tvivl om , at salget af de 2 000 tons er forbudt . De indtager det standpunkt , at DIA i 1968 solgte metal , der senere blev fratrukket af os , og at dette skal danne praecedens . Salget i 1968 var et kontraktbrud , vi protesterede og foretog fradrag , da De i Deres brev af 26 . juni 1968 bekraeftede , at yderligere salg ikke ville blive foretaget af DIA . Vi behandlede med andre ord denne handel som en undtagelse , men det giver under ingen omstaendigheder Dem eller DIA ret til at foretage yderligere salg og senere fratraekke et tilsvarende kvantum i Deres kontrakt med Basel .
De maa vaere enige i , at den kontrakt , som De har med Basel , ville vaere uden nogen som helst mening , hvis vi gav Dem disse rettigheder , da dette ville give Dem adgang til at saelge enten halvfabrikata eller ingots , naar markedet var i Deres favoer , til en pris , der var hoejere end kontraktprisen , for saa senere at fradrage den paagaeldende maengde ( ... ) Vaer under alle omstaendigheder saa venlige at levere de 2 000 tons ingots i henhold til vor tidligere opfordring , da vi ikker kan aendre vort program , og vi vil saa traekke fra ( ... ) i 1971 " .
Brandeis Goldschmidt sendte Swiss Aluminium kopier af de telexmeddelelser , der var udvekslet med Intrac vedroerende de 2 000 tons aluminium , og paatogsig at holde Swiss Aluminium underrettet . Brandeis Goldschmidt meddelte den 6 . maj 1970 Swiss Aluminium foelgende :
" partiet blev reduceret til kun 500 tons og aftalen aendret til en aftale om omdannelse og ikke et direkte salg " .
3.4.13 . Intrac's virksomhed var fortsat genstand for klager . Den 27 . maj 1970 meddelte Swiss Aluminium Brandeis Goldschmidt foelgende :
" Har netop hoert fra Tyskland , at Den tyske demokratiske Republik tilbyder 5 000 til 7 500 tons for 1971 og foelgende aar . Vaer venlig at protestere kraftigt over for Intrac , da enhver er bundet af aftalen , og noget saadant ikke maa ske foer den 31 . oktober 1970 under forudsaetning af , at en ny aftale ikke er opnaaet forinden " .
Brandeis Goldschmidt tog sagen op med Intrac . Sidstnaevnte forklarede , at de paagaeldende " droeftelser " alene var af " orienterende karakter for det tilfaelde , at vi ikke skulle naa frem til en aftale " . Det kom ligeledes frem , at Intrac havde solgt 3 000 tons til Forbundsrepublikken Tyskland , og det blev foreslaaet , at denne maengde skulle fradrages i kvoten for 1971 :
" ( ... ) De ( Intrac ) meddelte os , at De har solgt 3 000 tons til Forbundsrepublikken Tyskland til levering i slutningen af indevaerende aar , og De gav os som begrundelse , at salget havde vaeret et led i nogle finansielle transaktioner , og at De selv havde vaeret noedt til at saelge dette metal ... De naevnte selv , at ... dette kvantum skulle fratraekkes i 1971 " .
Disse oplysninger affoedte en skarp reaktion fra Swiss Aluminium . I brev af 25 . juni 1970 erklaerede selskabet :
" Vi blev temmelig bestyrtede over at modtage Deres brev af 12 . juni 1970 og har sat os i forbindelse med VAW for at finde ud af , til hvem dette metal kan vaere blevet solgt .
Beklageligvis har de ikke haft heldet med sig . Ikke desto mindre er vi af den bestemte opfattelse , at vi ikke boer acceptere Intrac's erklaering , og at De boer forlange , at foretagendet traeder tilbage fra handelen .
Vi kan ikke tillade forsaetlige brud paa en loebende kontrakt under samtidig fremsaettelse af tilbud om fradrag i en fremtidig kontrakt , hvis en saadan indgaas . Formaalet med og aanden i denne aftale er , at oestmetallet skal saelges til de vesteuropaeiske producenter , og ikke til uafhaengige aluminiumforbrugere . Endelig er der jo ogsaa spoergsmaalet om prisen " .
I medfoer af denne klage sendte Brandeis Goldschmidt den 29 . juni 1970 foelgende brev til Intrac :
" For saa vidt angaar de 3 000 tons , som De har solgt til levering ultimo 1970 til Forbundsrepublikken Tyskland , er vore venner saerdeles oproerte over at hoere herom , og de forlanger at De traeder tilbage fra denne handel , da den er i strid med Basel-aftalen og ligeledes helt imod aanden i aftalen " .
3.4.14 . Under afgoerelsen af denne sag klagede Swiss Aluminium endnu en gang over , at Eisen und Metal tilboed aluminium fra Den tyske demokratiske Republik til koebere i Forbundsrepublikken Tyskland . Swiss Aluminium's klage viderebragtes ved en telexmeddelelse af 23 . juni 1970 til Intrac :
" Eisen und Metall Gelsenkirchen tilbyder oesttysk aluminium af 99,5 % renhed til en pris af 212 DM , frit leveret til kunden . 500 tons juli , 200 tons august , 200 tons september og 100 tons oktober . Dette falder ikke ind under den fri kvote , da denne skal gaa gennem VAW . " Interzonenabkommen " tillader import af oesttysk aluminium for 22 mio DM . De 5 000 tons ( 3 750 tons gennem Brandeis plus en fri kvote paa 1 250 tons ) vil give en pris paa ca . 11 mio DM . Den tyske demokratiske Republik kan herefter i henhold til de vesttyske bestemmelser eksportere endnu omkring 5 000 tons til Forbundsrepublikken Tyskland , men dette ville ganske bestemt betyde et brud paa den nuvaerende kontrakt . Bed derfor venligst Intrac om straks at traekke sit tilbud tilbage " .
Intrac benaegtede herefter , at foretagendet havde tilbudt eller leveret den paagaeldende maengde til Eisen und Metall .
3.5 . Haandhaevelse af 1971-1976-aftalerne
3.5.1 . I tabel 7 er der givet en oversigt over bestraebelserne paa at haandhaeve aftalerne . Moenstret i disse viser samme agtpaagivenhed over for markedet og kraftige protester i anledning af paastaaede brud paa aftalerne .
3.5.2 . Klagerne viser , at de vestlige producenter var indstillet paa i medfoer af kontrakten at modsaette sig handelsaktiviteter fra udenrigshandelsorganisationernes side , der var tilladt eller i det mindste ikke forbudt efter kontrakterne .
3.5.3 . I maj 1971 indtog Swiss Aluminium det standpunkt , at Raznoimport ikke maatte udstille varer paa en eksportudstilling af varer fra Sovjetunionen , der blev holdt i Basel . I sit svar af 31 . maj 1971 paatog Raznoimport sig forpligtelse til kun at udstille aluminium af hoej renhedsgrad ( 99,9 % ) samt visse valsede produkter , ligesom organisationen bekraeftede , at den ikke ville udbyde noget kvantum aluminium af en hvilken som helst renhed paa udstillingen .
3.5.4 . Raznoimport's og Impexmetal's eksport af aluminiumskum med et aluminiumindhold paa 15 til 20 % gav ogsaa anledning til protest . Selv om Raznoimport svarede , at aluminiumskum ikke var forbudt i medfoer af aftalen , haevdede Brandeis Goldschmidt , at aluminiumindholdet af det leverede skum skulle fratraekkes i koebene af raaaluminium . Ved andre lejligheder , og navnlig hvor Intrac oenskede at saelge til orbundsrepublikken Tyskland uden om Brandeis-aftalerne og tilboed at fradrage det paagaeldende kvantum i det foelgende aars kvote , fik det afslag fra Brandeis Goldschmidt .
3.5.5 . I denne periode insisterede de vestlige producenter paa , at de foerst skulle give tilladelse , foerend der kunne indgaas aftaler om omdannelse ( hvorved aluminium fra Oesteuropa skulle omdannes til halvfabrikata , der herefter skulle reeksporteres til Oesteuropa ) , eller at de i det mindste skulle have underretning om transaktionerne for at sikre , at Brandeis-aftalerne ikke blev omgaaet .
3.5.6 . Lejlighedsvis klagede de vestlige producenter over tilbud eller salg fra de oestlige udenrigshandelsorganisationer til USA . Dette land laa inden for de markeder , hvor det ifoelge kontrakterne var de oesteuropaeiske udenrigshandelsorganisationer forbudt at handle , og klagerne er af saerlig betydning for de forskellige lokale myndigheder paa konkurrenceomraadet . Dette viser , hvor fast besluttede de vestlige producenter var paa at haandhaeve aftalerne , men de er ogsaa af betydning for EF , fordi der altid var mulighed for , at varerne kunne finde vej tilbage til EF . Dette erkendtes af de vestlige producenter .
3.5.7 . Under de forgaeves forhandlinger om en aftale i 1976 fremlagde Raznoimport et udkast , hvorefter Raznoimport skulle have ret til at handle med Japan , Canada , USA og Thailand . Alcan UK foreslog , at kun Thailand skulle vaere " frit " , men BACO gik videre ved i et telex ( af 8 . juni 1976 ) til Swiss Aluminium at anfoere :
" 4 . USA skal daekkes af aftalen paa grund af den lette adgang forhandlerne har til at reeksportere til det europaeiske marked ( ... ) " .
3.5.8 . I 1971 og 1972 blev der fremsat klager vedroerende import til Italien af jugoslavisk aluminium , selv om metallet ved én lejlighed klart stammede fra Jugoslavien . Swiss Aluminium skrev i denne anledning ( 17 . januar 1972 ) til Raznoimport :
" Det metal , de saelger i Italien baerer ikke Deres maerker , og det er derfor klart , at de bruger Deres metal paa hjemmemarkedet og reeksporterer deres eget , dvs . , at de kun er i stand til at reeksportere , fordi de importerer fra Sovjetunionen ( ... ) . Jeg ser ingen anden loesning paa problemet , end at De nedskaerer Deres eksport til Jugoslavien , saa laenge jugoslaverne dumper deres metal paa denne maade i Italien " .
3.5.9 . Paa et moede i den ungarske/italienske kommission for oekonomisk samarbejde , et organ , der er nedsat af regeringerne og industrien i faellesskab , i Budapest fra den 31 . januar til den 2 . februar 1972 var ungarerne interesserede i at kunne bruge italiensk teknologi til start af en ungarsk produktion af aerosoldaaser . Den italienske delegation havde vist interesse i at bruge ungarske aluminiumrondeller ( et halvfabrikata ) som betaling for know-how . Da dette kom til Swiss Aluminiums kundskab gennem selskabets italienske datterselskab , foranledigede det Brandeis Goldschmidt til at rette henvendelse til Metalimpex , der var enig i , at rondeller var daekket af Brandeis-aftalerne ( der lagde et loft paa 1 016 tons aarligt paa eksport af halvfabrikata fra Metalimpex ) .
3.6 . Haandhaevelse af forpligtelsen til at aftage oestmetal
3.6.1 . Medlemskab af EPAA medfoerte pligt til at aftage en foreskreven kvote oestmetal . Tilsynet med overholdelsen af denne pligt udoevedes af medlemmer af EPAA's forretningsudvalg .
3.6.2 . I 1974 meddelte Alsar Brandeis Goldschmidt , at selskabet ikke var i stand til at aftage et parti paa 1 210 tons , nemlig den resterende del af dets kvote for 1974 . EPAA's forretningsudvalg , der den gang bestod af Swiss Aluminium , PUK , Montedison , Ardal , VAW og Baco lagde pres paa Alsar for at faa selskabet til at aftage partiet , men var villigt til at give tilladelse til , at et andet medlem af EPAA aftog dette . Da Alsar's kvote ikke blev aftaget af noget andet medlem af EPAA , sendte Swiss Aluminium den 30 . september 1974 et telex , hvori der kraevedes bistand fra dette selskab til at faa Alsar til at opfylde sine kontraktlige forpligtelser .
Alsar kommenterede dette tilfaelde i foelgende udsagn , som blev givet af dets juridiske konsulent under hoeringen :
" ( ... ) Alsar stillede sig noget toevende ( ... ) . Det var klart , at Alsar , der var ved at begynde med nye produktionsanlaeg og nyoptagne laan , ikke var saerlig ivrigt efter ogsaa at aftage en del af kvoterne ifoelge Brandeis-aftalen . Paa den anden side var det helt umuligt i et system , der var behersket af faa producenter , at fremstille eller saelge aluminium uden at have et venskabeligt forhold til alle de oevrige producenter , og bilagene viser , at Alsar i foerste omgang proevede at vaere medlem af EPAA uden at aftage kvoterne , og at selskabet til slut blev mere eller mindre overbevist om , at det maatte goere dette , fordi det havde et rimeligt og staerkt behov for at saelge og distribuere metal " .
4 . Prisen
4.1 . Objektiv fra begyndelsen
Fra * te faerd var de vestlige producenters maal at undgaa prisudsving . Derimod var de ikke optaget af de maengder , der indfoertes : tabel 8 viser , at det kun var i Belgien og Luxembourg , at maengderne fra 1962 var vokset vaesentligt i de foregaaende aar . I Det forenede Kongerige havde importen naaet sit hoejdepunkt i 1959 , og i 1962 var den stadig under en taerskel , der var aftalt mellem regeringerne i tiden op til oktober 1961 .
4.2 . Den oprindelige gruppe vestlige producenter naaede i tiden fra november 1962 til februar 1963 til enighed om , at " det var oenskeligt at faa oplyst , paa hvilke vilkaar ( Raznoimport ) kunne forventes alene at ville saelge sin eksportkvote af raaaluminium til de vesteuropaeiske aluminiumproducenter frem for at oedelaegge de vestlige aluminiummarkeder ved salg af kvoten til dumpingpriser til handlende eller forbrugere paa disse markeder ( 16 ) . " Det samme synspunkt blev samtidig fremsat i noget mere taktfuld form af Brandeis Goldschmidt over for Raznoimport i den passage , der er gengivet i afsnit 1.4.2 . Brandeis Goldschmidt fortsatte :
" Efter vor opfattelse ligger de fordele , som De vil faa efter vort forslag , i , at De for det foerste vil opnaa hoejere priser paa Deres aluminium og ligeledes have aftagere til en fast maengde . Som De sikkert ved , udbydes Deres aluminium ofte som led i vareudvekslingsaftaler til meget lave priser , hvilket bidrager til at underminere prisstrukturen paa verdensmarkedet ( ... ) .
Vor plan gaar ud paa i videst muligt omfang at soerge for distributionen paa en saadan maade , at vi betjener de samme handlende og forbrugere , som tidligere har faaet metal fra Dem med mindst mulig forstyrrelse af de eksisterende prisstrukturer " .
I sit referat til de vestlige producenter angaaende det foerste moede med Raznoimport anfoerte Brandeis Goldschmidt :
" Vi fandt det noedvendigt under forhandlingerne at lade Raznoimport forstaa , at vi havde opbakning fra visse producentinteresser . Vi redegjorde for , at den vaesentligste grund til vor henvendelse var at bevare den eksisterende prisstruktur , hvilket var lige saa meget i deres interesse som i vores ... "
4.3 . Ifoelge den foerste kontrakt ( nr . 68/3326 ) var Raznoimport berettiget til at saelge til bl.a . Argentina og Sverige , men forpligtede sig til i disse lande at saelge til " priser , der ikke var lavere end de i denne aftale indeholdte " . Intrac fik senere en lignende aftale med hensyn til Sverige . Ved et brev af 18 . maj 1964 aendrede Raznoimport sin anden aftale ( nr . 68/4364 ) , der i alt vaesentligt havde lydt som den foerste ) saaledes at organisationen , hvis den blev frit stillet med hensyn til salg af billets , ville foretage saadanne salg til priser , der ikke underminerede " aanden i ovennaevnte aftale " . Lignende prisklausuler optoges i alle senere aftaler med udenrigshandelsorganisationerne .
Hvor der efter Brandeis-aftalerne var mulighed for eksport af mindre maengder halvfabrikata til EF ( denne mulighed bestod kun for Raznoimport's og Metalimpex' vedkommende ) var parterne enige om , at
" nedsaettelser af priser paa aluminiumprodukter efter aanden i denne aftale vil bringe aluminiummarkedet i fare og underminere denne aftale , hvorfor saelgerne forpligter sig til at behandle deres salg af halvfabrikata af aluminium efter aanden i aftalen " .
Denne forpligtelse omfattede ikke blot de smaa maengder halvfabrikata , som det var tilladt at saelge i andre end de undtagne lande , men var en almindelig forpligtelse , som Raznoimport og Metalimpex paatog sig med hensyn til alle deres eksportsalg .
4.4 . Nogle af de klager , der fremfoertes af de vestlige producenter over brud paa aftalen , viser , at prisen var en faktor , der kunne saette sindene i bevaegelse , jfr . bemaerkningerne i afsnit 3.4.7 vedroerende de polske salg af metal til Argentina . Den 4 . december 1970 klagede Swiss Aluminium over et tilbud , der var afgivet til dets belgiske datterselskab paa 220 tons til en nettopris af 198 Pund , hvilket efter selskabets opfattelse ville faa en " skadelig indflydelse paa prinsniveauet " . I en klage over en mindre eksport af plade til Det forenede Kongerige fra Sovjetunionen i 1971 paapegedes det , at prisen efter importstatistikkerne var mellem 171 Pund og 177 Pund under listeprisen paa davaerende tidspunkt og laa ca . 100 Pund under forhandlerprisen . En klage over lavere priser fremsattes senere paa aaret i forbindelse med eksport fra Jugoslavien .
4.5 . Det staar ikke klart , hvorfor priserne i 1963 kunne forurolige de vestlige producenter . I sit svar paa Kommissionens klagepunkter har Alcan oplyst , " at Sovjetunionen i 1963 solgte smaa , men stadig voksende , maengder metal i London for 20 Pund eller Pund 25/t under Alcan's eksportpris ( hvilket svarede til en nedsaettelse med 11 til 14 % " ) . Der forelaa intet , der stoetter denne udtalelse . I det naevnte aar var der tale om nedsaettelse af producenternes listepriser . USA's National Bureau of Economic Research var af den opfattelse , at " store koebere ( ... ) paa davaerende tidspunkt i almindelighed kunne finde aluminium til 1 eller 2 cents under listeprisen " . Dette betyder en nedsaettelse paa mellem 4 % og 8 % . Russerne var ikke veletablerede paa markedet , og en yderligere nedsaettelse paa et svagt marked ville ikke have voldt forstyrrelse . Yderligere har de maengder , der omsaettes paa det frie marked , altid vaeret marginale , hvilket betyder , at priserne har en tendens til at svinge , og at de paa et svagt marked ville gaa laengere ned end de etablerede leverandoerers . Uden naermere kendskab til baade russernes og de vestlige producenters handelspriser paa davaerende tidspunkt er det umuligt at skoenne over , hvor lave de russiske priser i virkeligheden var .
4.6 . Visse af de vestlige producenter har anfoert at de russiske priser var unfair foer 1963 , og de har alle gjort gaeldende , at de oesteuropaeiske priser fortsat ville have vaeret unfair , hvis ikke Brandeis-ordningerne havde eksisteret . Der kan ikke foeres noget bevis paa dette punkt , men argumentationen paa grundlag af priserne fra tiden foer 1963 var langt fra overbevisende . Elkem kaldte dem " politiske " priser , fordi forsyningerne v * hoejst uregelmaessige , og de oestlige organisationer * havde til hensigt at indtjene vestlig valuta . Det blev ikke gjort klart , hvorfor de oestlige organisationer , dersom haard valuta havde vaeret det eneste formaal , var eller skulle have stillet sig tilfreds med at faa mindre , end de kunne opnaa . RTZ har anfoert , at priserne var unfair , fordi oesteuropaeerne havde en monopolstilling paa deres hjemlige markeder og ikke havde grund til at frygte gengaeldelsesaktioner , saaledes at de ustraffet kunne saelge overskydende maengder til " naesten enhver pris , der daekkede deres graenseomkostninger " . De oestlige producenters virkelige graenseomkostninger og gennemsnitsomkostninger kendes ikke af hverken Kommissionen eller RTZ , saaledes at et ellers bestikkende argument alene bliver til en paastand , der ikke kan bevises .
4.7 . Alcan har paastaaet , at de russiske priser var dumpingpriser , og har forsoegt at bevise dette . Alcan byggede sine beregninger af hjemmemarkedspriserne paa raaaluminium i Sovjetunionen paa et arbejde , der er offentliggjort af G . D . Kuznetsov ( 17 ) . Paa basis af de priser , der opgives i dette vaerk , og efter omsaetning af disse til vaerdier i US-dollars efter den gaeldende officielle valutakurs kunne Alcan paavise , at Brandeis-prisen var en dumpingpris , saaledes at ethvert salg til priser under dette niveau ville have givet en stoerre dumpingmargen . Dette argument hviler fuldstaendig paa , hvilken valutakurs man paa papiret benytter ved konverteringen af ikke konvertible valutaer . Det blev af Alcans ekspert under hoeringen som svar paa et spoergsmaal angaaende den kommercielle betydning af den officielle valutakurs anfoert , at " ... prissystemet paa hjemmemarkedet er saa fuldstaendig adskilt fra prissystemet paa eksportmarkedet , at de saedvanlige maal for pariteten af koebekraft ganske enkelt ikke kan anvendes ( ... ) " ( udskriften , s . 180 ) . Kuznetsov's arbejde , som Alcan stoettede sig paa , indeholdt tillige en sammenligning mellem vestlige markedspriser og hjemmemarkedspriserne i Sovjetunionen . Det blev under hoeringen bekraeftet , at disse sammenligninger ikke var og heller ikke kunne have vaeret baseret paa Sovjetunionens officielle dollar/rubel kurs ( 18 ) .
Den metode , som Alcan benyttede under sit forsoeg paa at foere bevis for dumping , er ikke en , der benyttes efter GATT-reglerne i forhold til statshandelslande , hvilket til dels skyldes vanskeligheden ved at benytte officielle valutakurser . Offentlige myndigheder , der er enekompetente til at afgoere , hvorvidt dumping foreligger , har ikke benyttet denne metode , i hvert fald ikke siden vedtagelsen af lovgivning til gennemfoerelse af den supplerende note af 1955 til artikel VI i GATT .
4.8 . Prisfastsaettelsen efter Brandeis-aftalerne
4.8.1 . Alle de vestlige producenter betalte samme pris for hver af de aluminium-kvaliteter , der efter Brandeis-aftalerne blev koebt fra udenrigshandelsorganisationerne . Herudover betalte hver enkelt koeber en provision til Brandeis Goldschmidt for det arbejde som agent . Provisionssatsen pr . ton var den samme for alle koeberne .
4.8.2 . Indtil oestmetalkonferencen i Zuerich ( den 7 . og 8 . juni 1972 ) blev prisen fastsat efter " prisen paa canadisk/amerikansk og britisk aluminium frit leveret som meddelt i seneste nummer af " Metal Bulletin " i London " , hvorfra der blev trukket en aftalt rabat . Den pris , der blev offentliggjort i Metal Bulletin , var faktisk Alcan's listepris . Under hoeringen forklarede en direktoer fra Alcan Aluminium Ltd , at " Alcan var den stoerste producent af metal , der kunne koebes af uafhaengige selskaber verden over . Alcan var ogsaa den stoerste eksportoer af metal i Canada . Der var derfor en tendens til , at selskabet noterede en pris , som formentlig paa det tidspunkt var en af de mest konkurrencedygtige priser paa grund af de kvanta , vi skulle saelge . Som eksempel herpaa kan naevnes , at en tredjedel af det metal , der blev afsendt til Det forenede Kongerige , skulle saelges til uafhaengige selskaber , som stod helt frit med hensyn til koeb " ( udskriften , s . 218 H ) .
Prisen fra maj 1972 til juli 1973 blev fastsat til Pund 186/t fra maj til december 1972 og derefter Pund 191/t . Sidstnaevnte pris blev haevet til Pund 215/t fra februar 1973 . Paa oestmetalkonferencen i Zuerich den 16 til 18 . april 1973 vedtog parterne en pris paa Pund 232,50/t eller listeprisen i Det forenede Kongerige minus 11 % , saaledes at den hoejeste af disse priser skulle vaere gaeldende . Efter konferencen i Brno ( 6 . til 8 . september 1973 ) blev der vedtaget en ordning , hvorefter prisen i pund sterling skulle omregnes til andre valutaer efter de gennemsnitlige kurser " paa 11 medlemslandes valutaer " .
4.9 . Listeprisformierne
4.9.1 . Som resultat af oestmetalkonferencen i Paris den 30 . og 31 . oktober 1973 blev den foerste af disse ordninger indfoert for foerste halvdel af 1974 som gennemsnittet af listepriserne hos de stoerste producenter ( 19 ) i Nederlandene , Forbundsrepublikken Tyskland , Spanien , Italien , Frankrig , Japan , Oestrig , Schweiz , Norge , Sverige , Det forenede Kongerige og Belgien minus en rabat paa 7,25 % . Raznoimport's utilfredshed med den pris , det havde modtaget i sidste halvdel af 1973 ( hvor Metal Bulletin's frie handelspris var hoejere end de fleste listepriser ) foerte i maj 1974 til vedtagelsen af den saakaldte " Venedig-formel " : 50 % af gennemsnittet af 12 nationale listepriser minus 5 % rabat og 50 % af gennemsnittet af 12 nationale listepriser minus 5 % rabat og 50 % af Metal Bulletin's gennemsnitlige pris minus 5 % rabat . " Muenchen-formlen " , der blev vedtaget for 1975 og 1976 var identisk med " Venedig-formlen " , men uden rabat .
4.9.2 . Som svar paa en forespoergsel fra Kommissionen i henhold til artikel 11 i forordning nr . 17 oplyste Brandeis , at de listepriser , der blev anvendt til beregning af koebspriserne efter Brandeis-aftalerne " principielt blev kontrolleret hos producenterne i de paagaeldende lande " .
Ved udgangen af 1973 forelagde Brandeis Goldschmidt Alcan ( 20 ) 12 listepriser til godkendelse . Herefter udvekslede parterne frit oplysninger om deres priser i alle tilfaelde , hvor Alcan som den vigtigste informationskilde gav udtryk for usikkerhed .
4.10 . Brandeis Goldschmidt's provision
I hele Brandeis-aftalernes loebetid modtog Brandeis Goldschmidt en provision for hver ton raaaluminium , der blev solgt i henhold til aftalerne . Tabel 9 viser den provision , selskabet saaledes modtog fra 1970 .
4.11 . Prissammenligninger
4.11.1 . En noejagtig sammenligning mellem prisen ifoelge Brandeis-aftalerne og den vestlige markedspris er vanskelig at foretage . Paa grund af den hoeje grad af vertikal integration inden for aluminiumindustrien sker der ikke salg , men kun interne leverancer inden for en producentgruppe . Desuden er salget af 99,5 % ingots kun en lille del af de primaere aluminiumprodukter , som omfatter vigtige kategorier som valseslabs , extrusion billets , wirebars etc . Endvidere kan 99,5 % ingots ikke bruges uden at vaere smeltet om , da ingots modsat billets og valseslabs ikke egner sig til viderebearbejdning . Som foelge heraf er markedet begraenset til producenter , der selv har onsmeltningsanlaeg , og til aluminiumhandlere med henblik paa videresalg .
Der maa endvidere tages hensyn til :
a ) told ,
b ) forskelle i leveringsbetingelser ,
c ) forskelle i renhed ( 99,5 % og 99,7 til 99,9 % ) ,
d ) forskelle i betalingsbetingelser .
4.11.2 . Visse af disse spoergsmaal blev droeftet i en brevveksling mellem Metalimpex og Brandeis Goldschmidt i 1971 . Ved brev af 16 . april 1971 rejeste Metalimpex spoergsmaalet om rabatten paa 11 % paa den canadiske/britiske listepris ( den pris , der paa dette tidspunkt var aftalt i henhold til Brandeis-aftalerne ) som foelger :
" Med hensyn til raaaluminiumingots af 99,5 % renhed er der under vore forhandlinger truffet aftale om den canadiske pris ifoelge Metal Bulletin minus 11 % . Vi har accepteret denne pris , da vore vestlige partnere , herunder Deres selskab , har meddelt os , at priserne ifoelge den tidligere kontrakt havde vaeret tabgivende for Dem - dvs . den canadiske pris minus 16 1/3 Pund ( 21 ) ved salg af det aluminium , de havde koebt fra de socialistiske lande .
Den rabat , de maatte give deres kunder , oversteg selv prisen paa den canadiske notering minus 11 % paa de aftalte betingelser/i de fleste tilfaelde cif havn i bestemmelseslandet .
Saa vidt jeg husker , er den rabat paa 11 % , som vore vestlige partnere oplyser , at de har givet deres egne kunder paa den canadiske pris , sammensat af foelgende poster :
1 . Tolden , der som regel er paa 7 % , betales af saelgerne .
2 . Salgsprisen gaelder frit leveret kundens lokaler .
3 . 30 til 40 dages finansieringsomkostninger daekkes af saelgerne og ikke af koeberne .
( ... ) Vi ville saette stor pris paa Deres bekraeftelse af disse argumenter - anfoert af Dem og accepteret af os , dvs . at den rabat paa den canadiske pris , der er indroemmet Deres kunder - efter de seneste aars erfaringer - har vaeret paa 11 % , og at klubben derfor insisterede paa , at den ny kontraktpris , der skal vaere gaeldende i de kommende fem aar , skulle fastsaettes i overensstemmelse hermed " .
Ved brev af 28 . april 1971 gav Brandeis Goldschmidt foelgende svar :
" Vi henviser til Deres brev af 19 . april og til rabatten paa 11 % i den aluminiumaftale , De har indgaaet med Brandeis Goldschmidt and Co . AG , Basel .
( ... )
De vestlige producenter saelger aluminium :
a ) tolden betalt ;
b ) frit leveret fabrik ;
c ) normalt 99,7 % ;
d ) betaling 60 dage .
Naturligvis kommer det an paa toldsatserne i hvert enkelt land , men vi mener , at i mange tilfaelde daekker 11 % ikke ovennaevnte poster . Som De ved , blev det under forhandlingerne naevnt , at 15 % ville vaere et mere realistisk tal .
I den nuvaerende markedssituation maa vi tilfoeje , at vi ikke tror , at der vil kunne indgaas en kontrakt med 11 % rabat " .
a ) Told
4.11.3 . I Metalimpex's brev anfoertes en told paa 7 % af det koebte oestmetal , som skulle betales af koeberne . Dette var den told , der skulle betales ved import til EF i henhold til den faelles ydre toldtarif . Foer Det forenede Kongerige traadte ind i EF , opkraevedes der ikke her * af importeret raaaluminium , og vestlige producenter , som importerede metal fra oestlandene til Det forenede Kongerige ( Alcan , Baco og i mindre omfang Swiss Aluminium og PUK ) havde ikke denne ekstra omkostning paa metal fra oestlandene .
b ) Forskelle i leveringsbetingelser
4.11.4 . Priserne i henhold til Brandeis-aftalerne var normalt cif en vesteuropaeisk havn . Prisen omfattede derfor ikke noget beloeb , der skulle daekke transport fra den paagaeldende havn til koeberens smelteri . De vestlige producenters pris var og er imidlertid stadig som regel frit leveret og omfatter derfor noedvendigvis et beloeb til daekning af transporten til den paagaeldende fabrik . Det ville derfor vaere naturligt at forvente , at producentens pris frit leveret fastsaettes hoejere end cif-prisen ved eksportsalg .
Den af Swiss Aluminium fremlagte tabel vedroerende oestmetalkonferencen i Brno viser en rabat for " haandtering og indenlandsk fragt " paa 3,7 % for Tyskland , 3,2 % for Frankrig . 1,6 % for Nederlandene , 1,5 % for Belgien , 2,6 % for Italien , 1,7 % for Det forenede Kongerige og 3 % for Oestrig og Schweiz . Disse rabatter blev bl.a . af Swiss Aluminium fratrukket priserne " frit leveret " i disse lande ved beregning af " nettoprisen cif-betingelser " .
c ) Forskelle i renhed
4.11.5 . Den kvalitet , der blev koebt i henhold til Brandeis-aftalerne , var som regel 99,5 % , men der blev ogsaa leveret 99,7 % . Alcan erklaerer i sit svar , at " det metal , der fremstilles i en moderne smelter , som regel er af en renhed paa mellem 99,7 % og 99,9 % " , og senere
" naar man sammenligner smelterier , der er bygget efter 1960 med dem , der er bygget tidligere , finder man bl.a . foelgende vigtige forbedringer :
( ... ) iv ) Den gennemsnitlige kvalitet af det metal , der fremkommer ved elektrolyseprocessen , er foroeget fra ca . 99,65 % ren aluminium til 99,75 % og 99,8 % ren aluminium " .
I sit ovenfor omtalte brev af 28 . januar 1970 naevnte Aluminium Company of Canada 99,7 % ingots som vaerende " handelskvaliteten " .
4.11.6 . Metal Bulletin's priser for " canadiske , amerikanske og britiske ingots , frit leveret " viser , at der normalt skulle betales et pristillaeg for ingots af stoerre renhed ( 22 ) . Dette pristillaeg var paa ca . 4 % af prisen for 99,5 % ingots . ( Priserne i Metal Bulletin for " visse andre handeler " viser en lignende overpris for ingots af stoerre renhed ( min . 99,7 % ) ) . Hvorvidt et saadant pristillaeg blev debiteret kunden , eller saelgeren gav afkald paa det , afhang naturligvis af markedssituationen . Alcan omtaler i sit svar sagen saaledes : " Leverandoererne kan selv give afkald paa eller nedsaette dette pristillaeg som en form for ... egentlig konkurrence paa priserne " . Under hoeringen oplyste BACO , at det " ikke var normal praksis blandt leverandoererne at tage noget pristillaeg for 99,7 % metal " , og at der " normalt foerst bliver tale om pristillaeg , naar man naar op paa 99,8 % renhed eller derover " .
4.11.7 . Skoent visse vestlige producenter maaske i virkeligheden kraevede pristillaeg for 99,7 % renhed , fandtes der i Brandeis-aftalerne en klausul om pristillaeg for leverancer af aluminium af 99,7 % renhed , og der blev faktisk betalt pristillaeg for saadanne leverancer . Under hoeringen beskrev BACO dette som en " indroemmelse " , der " indgik i de gensidige indroemmelser under salgsforhandlingerne " .
d ) Forskelle i betalingsbetingelser
4.11.8 . Alcan erklaerer i sit svar , at " betalingsbetingelserne er en vigtig del af enhver kontrakt om levering af aluminium , og en lang betalingsfrist bruges ofte som et effektivt vaaben i konkurrencen paa trods af , at den betyder omkostninger for leverandoeren ... Leverandoererne yder undertiden en rabat for kontant betaling " . Alcan erindrer selv at have givet 2 % kontantrabat .
4.11.9 . De vestlige producenters betalingsbetingelser var i 1971 ca . 60 dage i forhold til deres kunder , men ifoelge Swiss Aluminium blev der i 1973 givet op til 120 dage , medens Alcan oplyser , at dets standardbetingelser var loebende maaned plus 30 dage , hvilket gennemsnitligt giver 45 dages kredit . Ifoelge Alcan blev denne frist forlaenget af konkurrencemaessige grunde .
4.11.10 . Ifoelge Brandeis-aftalerne skulle betaling ske mod dokumenter . " Betaling skal ske tre dage efter modtagelsen af telegrafisk meddelelse fra en bank i leverandoerens land om , at dokumenterne er modtaget fra saelger og afsendt til koeber " . Der blev med andre ord ikke givet kredit og ej heller kontantrabat .
4.11.11 . Naevnte betingelser forbavsede RTZ og BICC , som traadte ind i gruppen af koebere i 1971 . RTZ's reaktion fremgaar af foelgende brevveksling mellem de to selskaber , som paa davaerende tidspunkt begge var aktionaerer i Anglesey Aluminium Ltd , og som begge koebte deres tildelte kvoter af oestmetal gennem Swiss Aluminium .
I et brev fra BICC til RTZ Aluminium af 2 . november 1971 hedder det :
" ( ... ) Vi har nu fra Swiss Aluminium Ltd modtaget bekraeftelse af vore ordrer paa 800 tons 99,5 % russisk aluminium . Jeg har allerede direkte over for Dem kommenteret betingelserne , som jeg finder meget beklagelige , og jeg er forbavset over at se , at bekraeftelsen lyder paa 228,91 Pund/1 000 kg cif Western Point plus omkostninger .
Som De ved , har jeg paa ingen maade deltaget i disse forhandlinger , og med betingelser som de foreliggende risikerer vi at blive stillet over for krav , som maaske endnu ikke er fastlagt ( ... ) Hvad der virkelig irriterer mig er betalingsbetingelserne , hvor jeg mener , at vi har handlet overilet ved at acceptere tre dage fra fakturadato ( ... )
Jeg mener , at betaling tre dage efter fakturadato er en fornaermelse mod koebernes soliditet , og jeg undrer mig stadig meget over , hvorledes dette har kunnet accepteres " .
RTZ Aluminium svarede den 22 . juni 1972 som foelger :
" Vi har lige som De haft diskussioner med Swiss Aluminium vedroerende renteomkostningerne i forbindelse med leverancerne af russisk metal .
Vi har optraadt temmelig stejlt over for dem indtil nu , men de har beklaget sig saa meget , at vi til sidst har accepteret , at de kun optraeder som agenter i denne sag , og at de med rette eller med urette foeler , at de goer hele industrien en form for tjeneste .
Jeg faar aldrig at vide , hvorfor de til at begynde med er indgaaet paa en saa kort betalingsfrist " .
Hertil svarede BICC den 26 . juni 1972 :
" Efter noeje at have overvejet sagen mener jeg stadig , at vi ikke boer give efter for deres krav , da vi altid har vaeret af den opfattelse , at hele kontrakten er noget af det vaerste , vi nogen sinde har vaeret ude for , og at foreslaa kontant betaling for aluminium er noget af det mest latterlige , jeg laenge har hoert " .
4.11.12 . Samtlige faktorer under litra a ) til d ) skal tages i betragtning ved sammenligningen af de priser , der blev betalt i henhold til Brandeis-aftalerne , med dem , de vestlige producenter opnaaede . Sidstnaevnte har kraftigt haevdet , at de ikke i almindelighed og forsaetligt betalte " bonus " til udenrigshandelsorganisationerne , forstaaet som en pris , der laa vaesentligt over de priser , de selv opnaaede i lignende handler . De priser , der er oplyst , ligger taet paa priserne i Brandeis-aftalerne , og de beroerte producenter har haevdet , at Brandeis-priserne " laa naesten paa linje med " eller var " sammenlignelige " med priserne paa de vestlige markeder . Ved hoeringen soegte PUK at bevise , at Brandeis-priserne var fastsat " at arm's length " ved at sammenligne disse priser med PUK's egne handelspriser ( udskriften s . 431/437 ) . Men salget af 99,5 % raaaluminium i ingots udgoer ikke nogen stor del af det samlede aluminiumsalg paa grund af den store integration inden for industrien . ( F.eks . for PUK's vedkommende udgjorde salget af ingots til uafhaengige forbrugere ca . 5 % i maengde af det samlede salg af aluminium ) .
4.12 . Synspunkter , der dengang anlagdes af koeberne
4.12.1 . Hvad de vestlige producenter i dag end anfoerer om den pris , de betalte , var i hvert fald nogen af dem til visse tider utilfredse . Bortset fra den allerede citerede korrespondance ( afsnit 4.11.11 ) og til trods for Alcan's anbringende under sagens behandling om , at Brandeis-prisen i sig selv var en dumpingpris , viser udtalelser fremsat af de vestlige producenter i hele Brandeis-aftalernes loebetid , at de ikke betragtede det aluminium , der blev koebt efter aftalerne , som billigt . De vestlige producenter beklagede sig over den hoeje pris , de forventedes at betale , saaledes som det kan vises ved foelgende passager vedroerende perioden 1963 til 1970 .
4.12.2 . Paa et moede den 20 . juli 1976 mellem Board of Trade , Alcan og Baco udtalte de to selskaber foelgende :
" Hvert ekstra ton , der blev aftaget fra oestblokken , betoed , at den vestlige gruppe kunne levere en ton mindre fra deres egne kilder , og udgjorde en foroegelse af den " danegaeld " ( 23 ) , den vestlige gruppe betalte for opretholdelse af et relativt stabilt marked . " ( 24 )
4.12.3 . En lignende udtalelse om den pris , der skulle betales i henhold til Brandeis-aftalerne , findes i Baco's notat vedroerende oestmetalkonferencen i Rom den 21 . til 23 . januar 1970 :
" Baade Sovjetunionen og Rumaenien mener tydeligvis , at de kan haeve " danegaelden " med henblik paa beskyttelse mod sammenbrud paa markedet ( ... ) Den eksisterende aftale om 95 500 tons er allerede mere , end oestlandene ville kunne saelge paa frie betingelser og til en langt bedre pris " .
4.12.4 . Paa oestmetalkonferencen i Zuerich den 9 . og 10 . september 1970 var der store diskussioner om rabatten paa prisen paa canadisk/USA og UK frit leveret som meddelt i Metal Bulletin . Paa den foregaaende oestmetalkonference havde PUK argumenteret for , at rabatten skulle haeves til 10 % . Brandeis-prisen var paa det tidspunkt blevet fastsat til den i Metal Bulletin offentliggjorte listepris med en rabat paa Pund 16/t eller 6 % . Paa konferencen i Zuerich havde Swiss Aluminium , PUK , Alcan , Baco og Ardal og Sunndal Verk forlangt 11,5 % rabat . Udenrigshandelsorganisationerne var ikke villige til at give en saa stor rabat . Baco's notat fra konferencen i Zuerich viser , at Baco mente , " at oestlandene kommer tilbage med et tilbud om 10 % rabat , maaske med en lille indroemmelse for saa vidt angaar betalingsbetingelserne " . Baco var af den opfattelse , at selv med 10 % rabat ville prisen ikke blive lavere end priserne i vesten . " Med dette prisniveau ville prisen paa oestmetal leveret til fabrikker i vesten sandsynligvis blive hoejere end priserne fra andre kilder i vesten " . Der blev til sidst truffet aftale om 11 % rabat paa prisen for canadisk og britisk aluminium frit leveret som meddelt i Metal Bulletin .
4.12.5 . Alcan havde ogsaa fundet , at den pris , der blev betalt i henhold til aftalerne i 1968 til 1970 , var en byrde . I et brev fra Aluminium Company of Canada Ltd af 28 . januar 1970 til Alcan ( UK ) Ltd hedder det :
" En rabat paa 1,75 cent er i sig selv meget lav for de maengder , der aftages i henhold til denne aftale , og naar der yderligere kraeves betaling mod dokumenter , bliver det en endnu stoerre byrde . Disse rabatter og betalingsbetingelser maa give oestblokken en nettofortjeneste paa den rene fremstillingspris paa omkring 24 cents/lb . , hvilket afgjort er langt mere end vi , og formentlig ogsaa andre vestlige producenter , kan opnaa " ( 25 ) .
I et senere brev fra Aluminium Company of Canada til Alcan ( UK ) af 23 . marts 1970 findes foelgende henvisning til ovennaevnte brev :
" I et af mine tidligere breve har jeg gjort opmaerksom paa , at rabatten paa 1 3/4 cent paa den britiske listepris sammen med betaling mod dokumenter mildest talt var en byrde , og at vi burde insistere paa en meget lavere pris " .
4.12.6 . I nogle papirer , der var udarbejdet af Swiss Aluminium til brug under Brno-konferencen ( 7 . og 8 . september 1973 ) og af PUK til brug ved konferencen i Koebenhavn ( december 1974 ) soegtes det i alle tilfaelde paavist , at de priser , der blev betalt i henhold til Brandeis-aftalerne , i almindelighed laa over markedsprisen , men disse papirer var udfaerdiget til forelaeggelse for de oestlige udenrigshandelsorganisationer , og kan derfor indeholde visse advokatoriske overdrivelser ( 26 ) .
4.13 . Andre prissammenligninger
4.13.1 . Ved visse lejligheder , navnlig i 1972 og 1973 , var Brandeis-prisen hoejere end de officielt tilladte listepriser i Det forenede Kongerige og Italien . Det er ligeledes oplyst , at norske producenter solgte raaaluminium i Tyskland til priser , der laa under Brandeis-prisen .
4.13.2 . Det fremgaar ligeledes klart af dokumenter , der blev fremlagt af BICC Ltd . under hoeringen , at dette selskab led betydelige tab , naar det videresolgte sin kvote efter Brandeis-aftalerne paa det fri marked . I 1972 androg tabet op til 20 % af Brandeis-prisen , hvorimod tabet i 1975 laa paa ca . 11 % . Det mest slaaende er , at naar BICC solgte oestmetal til RTZ , der var dets partner i Anglesey Aluminium , der ogsaa aftog en kvote oestmetal i henhold til Brandeis-aftalerne , led BICC et tab paa 20 % af Brandeis-prisen .
4.13.3 . I et brev af 17 . februar 1971 fra Alcan til Department af Trade and Industry hedder det :
" Vi har hoert om salg af og tilbud paa rumaensk aluminium til ca . 20/21 cents pr . pund for 99,5 % ingots ) , dvs . ca . Pund 190/t , hvilket Metal Bulletin offentliggoer som det oejeblikkelige indeks for " visse transaktioner " , og vi betragter dette som en bekraeftelse paa , af Metal Bulletin stadig indeholder paalidelig angivelse af prisen paa metal fra oestlandene i Det forenede Kongerige " .
Alcan's listepris var paa davaerende tidspunkt 27,85 cents/lb , saaledes at det rumaenske metal blev solgt til en pris , der tilsyneladende laa 25 til 28 % lavere ( 27 ) .
Hvis aluminium i 99,5 % ingots fra andre oesteuropaeiske lande med undtagelse af Rumaenien og Jugoslavien var blevet solgt paa det frie marked i Det forenede Kongerige eller i andre vesteuropaeiske lande og EF , forekommer det ikke sandsynligt , at det ville have vaeret dyrere end rumaensk metal . De vestlige producenter vidste , at udenrigshandelsorganisationerne kunne konkurrere med de rumaenske priser . Board of Trade oplyser , at Alcans repraesentant paa et moede den 3 . september 1970 udtalte , at " rumaenerne havde daekket sig bag aftalen , og at russerne , som over for dette indvendte , at hvis de havde lov til det , med lethed kunne tage konkurrencen op med Rumaenien , sagtens kunne taenkes at bruge dette som et staerkt argument for ikke at indgaa en ny aftale " . Baco udtalte endvidere , at det faktum , at Brandeis-aftalerne havde fjernet Rumaeniens oesteuropaeiske konkurrenter , havde sat rumaenske leverandoerer i stand til at haeve deres priser .
5 . Virkningerne af aftalerne
5.1 . Den industrielle baggrund
5.1.1 . I den kommercielle produktionsproces gennemgaar raaaluminium tre stadier fra malm til metal , nemlig bauxit , aluminiumoxid og raaaluminium . Raaaluminium forarbejdes herefter til et stort antal halvfabrikata og dernaest faerdigvarer . Skrot , som fremkommer ved disse produktionsmetoder , kan , hvis det ikke er alt for forurenet , hos producenterne af raametal genbruges som rent produktionsskrot ved fremstilling af raametal . I andre tilfaelde , f.eks . ved genbrug af aluminiumprodukter , anvendes skrot til fremstilling af sekundametal . Sekundaaluminium , hvis renhed noedvendigvis maa vaere lavere end raaaluminiums , bruges saerlig til produktion af stoebelegeringer . Disse legeringer indeholder typisk ca . 85 til 90 % aluminium .
5.1.2 . De etablerede , integrerede producenter af raaaluminium har altid kontrolleret en stor del af den vestlige verdens bauxit-forekomster . I 1977 ejede seks selskaber 57,7 % af verdens forekomster , naar man ser bort fra Sovjetunionen , Ungarn , Rumaenien og Den kinesiske Folkerepublik . Raaaluminiumproducenterne kontrollerede tillige en stor del af forekomsterne af aluminiumoxid i den vestlige verden . I 1975 var de samme seks selskaber ejere af 63,3 % af den vestlige verdens forekomster .
5.1.3 . Raaaluminium fremstilles af aluminiumoxid ved elektrolytisk reduktion . Til denne proces medgaar enorme maengder af elektricitet . F.eks . brugte aluminiumindustrien i USA i 1974 og 1975 over 4 % af landets elektricitetsforsyninger . Et smeltevaerk med en aarlig kapacitet paa 100 000 tons bruger omtrent samme maengde elektricitet som en by med 400 000 indbyggere . Det er ikke overraskende , at adgangen til billige og store elektricitetsforsyninger er en afgoerende faktor ved placeringen af raaaluminiumsmeltevaerker . Som regel er hydro-elektrisk kraft den billigste elektricitetskilde , medens elektriciteten fra oliefyrede kraftvaerker ( saerlig siden 1973 ) er den dyreste .
Den forholdsmaessige afhaengighed af forskellige braendstofkilder i visse lande i 1974 er vist i tabel 10 .
5.1.4 . De forskellige aluminiumproducenters energiomkostninger er meget forskellige . I 1973 anslog OECD , at de laa paa mellem mindre end 0,2 og 0,7 US cent/kWh . I 1977 blev omkostningerne anslaaet til mellem 0,4 og 1,8 US cent . Med et energiforbrug fra ca . 17 000 kWh/t i aeldre smelterier ned til ca . 13 000 kWh i mere moderne smelterier svarer en forskel i energiomkostningerne paa 0,1 US cent til en forskel paa mellem dollars 17 og dollars 13 i de enkelte produktionsomkostninger for raaaluminium .
5.1.5 . Det fremgaar af en rapport , der i 1976 blev udarbejdet af en ledende canadisk oekonom ( 28 ) , at Alcan's energiomkostninger i Canada er de laveste i den vestlige verden . Det hedder i rapporten :
" Alcan's energiomkostninger i Canada ligger paa mellem 1 og 20 cents/lb under de forskellige konkurrenters verden over , og denne fordel bliver sandsynligvis stoerre i de kommende aar ... "
Navnlig af denne grund er Alcan blevet prisfoerer blandt de vestlige producenter .
5.1.6 . Den foerste producent af raaaluminium i Vesteuropa var PUK , fulgt af Swiss Aluminium og Baco . VAW begyndte at producere kort efter , og blev efterfulgt af Montedison . Alle disse producenter har vaeret fuldt integrerede , lige siden de begyndte at producere , dvs . de har selv haft produktion af bauxit og aluminiumoxid .
5.1.7 . Siden anden verdenskrig er intet vesteuropaeisk foretagende gaaet ind i produktionen af raaaluminium uden at vaere i partnerskab med eller tilknyttet de etablerede producenter , ved en joint venture aftale eller paa anden maade , eller uden at have indgaaet en aftale , der sikrede adgang til bauxit eller aluminiumoxid . Flere nytilkomne har trukket sig ud af de interessentskabsforhold , i hvilke de havde optaget produktion af raaaluminium , og overladt dette omraade til den integrerede producent/partner .
5.1.8 . De foerende raaaluminiumproducenters position i forhold til hinanden i EF og Vesteuropa er vist summarisk i tabel 11 . Syv producenter , nemlig Swiss Aluminium , PUK , Alcan , VAW , Baco , Montedison/Alumetal og ASV havde i den periode , der er daekket af denne undersoegelse , ca . 75 % af raaaluminiumproduktionen i Vesteuropa .
5.1.9 . I begyndelsen af 1960'erne kom nye producentlande , som f.eks . Graekenland , Ghana , Island , Nederlandene og Cameroun ind i verdenshandlen med aluminium og reducerede USA's , Canadas , Norges og Frankrigs andel ; disse lande havde indtil da vaeret praktisk taget de eneste vestlige eksportoerer af raaaluminium . En betydelig del af handlen med raaaluminium sker i form af leverancer fra producenter til deres integrerede datterselskaber i andre lande . Eksporten fra Graekenland og Cameroun sker vaesentligst til Frankrig , idet PUK er ejer af en kontrollerende aktiepost i raaaluminiumsmelterier i disse to lande . Eksporten fra Ghana ( Kaiser 90 % , Reynolds 10 % ) gaar til Japan , USA og Det forenede Kongerige .
5.1.10 . Canada , Norge og Sovjetunionen er verdens foerende eksportoerer af raaaluminium . Verdens foerende producent af raaaluminium , nemlig USA , har i de seneste aar haft en nettoimport af raaaluminium . EF har laenge haft en nettoimport af raaaluminium , selv om inden for EF Frankrig og Nederlandene har haft nettoeksport .
5.1.11 . Praktisk taget alle producenter af raaaluminium er tillige beskaeftiget med produktion af halvfabrikata , og mange producerer tillige faerdigvarer og omsmelter nyt og gammelt skrot til produktion af sekundaaluminium . Disse transaktioner er af en saadan stoerrelsesorden , at det meste raaaluminium bruges til videreforarbejdning eller fabrikation af de virksomheder , der har produceret det oprindelige raaaluminium i ingots . I begyndelsen af 70'erne skoennede visse virksomheder inden for denne industri , at graden af horisontal integration var paa omkring 80 % . Dette skoen angaar hele industrien .
Nogle i industrien er integreret i stoerre eller mindre grad end andre . Herudover er der tale om gennemsnitlige skoen for alle grupper af aluminiumproducenter , men visse produktgrupper er i hoejere grad horisontalt integrerede end andre . I almindelighed kan man sige , at sektoren for valsede produkter ( plade , baand og folie ) er mere integreret end sektoren for strengpressede og trukne produkter ( staenger , profiler , roer og traad ) , som paa den anden side er mere integreret end stoeberisektoren .
5.1.12 . Den hoeje grad af horisontal integration har to vigtige oekonomiske virkninger . Den foerste er , at uafhaengige producenter af halvfabrikata og faerdigvarer maa skaffe deres forsyninger fra producenter , som tillige er deres konkurrenter ved fremstilling af disse varer , medmindre de har adgang til andre forsyningskilder . Den anden er , at der praktisk taget ikke eksisterer noget marked eller kun er meget lille marked for mellemprodukter , som f.eks . bauxit , aluminiumoxid og raaaluminium , i sammenligning med markedet for halvfabrikata og faerdigvarer . Som foelge heraf er det vanskeligt at fastslaa den markedspris , til hvilke disse mellemprodukter faktisk handles . Den mindst integrerede sektor , nemlig stoeberisektoren , er saerlig afhaengig af leverandoerer af sekundametal ( dvs . skrot ) eller ingots , og det er saaledes i denne sektor , at der er behov for forsyninger med ingots af den forholdsvis lave renhedsgrad af 99,5 % .
5.1.13 . Det antages ( ogsaa af industrien ) , at den ikke integrerede del af markedet for sekundaaluminium og halvfabrikata aftager 20 % af det samlede forbrug af raaaluminium i Europa .
5.2 . Brandeis-aftalernes indvirkning paa markedet
5.2.1 . En oversigt over de kvantitative virkninger af de forskellige bestemmelser i Brandeis-aftalerne er givet i tabel 12 .
Raaaluminium
5.2.2 . De vestlige producenter var uvillige til at koebe og koebte faktisk heller ikke alt det raaaluminium i ingots , som udenrigshandelsorganisationerne mente sig i stand til at tilbyde . Ved naesten enhver lejlighed , hvor der skulle foeres forhandlinger om en ny raekke Brandeis-aftaler , var den maengde raaaluminium i ingots , som i foerste omgang blev tilbudt af udenrigshandelsorganisationerne , meget stoerre end den maengde , som faktisk blev aftalt .
De aftalte maengder blev hyppigt nedsat efter krav fra de vestlige producenter paa senere oestmetalkonferencer . Paa konferencen i Budapest den 28 . og 29 . oktober 1971 opnaaede " den vestlige gruppe " en nedsaettelse med 20 % af de maengder , der skulle leveres i 1972 , medens kvoten paa Brno-konferencen den 6 . til 8 . september 1973 blev nedsat fra 67 000 tons til 53 000 tons for andet halvaar 1973 . Paa samme maade blev den resterende del af den aftalte maengde for 1974 ( 60 600 tons ) reduceret med en tredjedel paa oestmetalkonferencen i Venedig den 15 . og 16 . maj 1974 , og de vestlige producenter naegtede at give udenrigshandelsorganisationerne tilladelse til at saelge den fradragne maengde paa de vestlige markeder , selv om der til slut opnaaedes et kompromis , hvorefter udenrigshandelsorganisationerne fik tilladelse til at saelge til Japan og Tyrkiet , men ikke andetsteds . De aftalte maengder for det foerste halvaar af 1975 blev igen nedsat med 30 % paa oestmetalkonferencen i Muenchen den 14 . og 15 . november 1974 .
5.2.3 . Tabel 13 viser forskellene mellem de oprindeligt aftalte maengder og de maengder , der faktisk solgt i henhold til Brandeis-aftalerne . Tabellen viser tillige forskellene mellem maengderne ifoelge udenrigshandelsorganisationernes foerste udspil og de maengder , der faktisk blev solgt . I begge tilfaelde er der betydelige forskelle . Udenrigshandelsorganisationernes foerste tilbud var utvivlsomt beregnet til at slaa af paa , men der er ikke under sagen fremkommet materiale , der beviser , at udenrigshandelsorganisationerne ikke kunne have leveret de maengder aluminium , de tilboed i foerste omgang . Saerlig i Sovjetunionen og Ungarn blev produktionskapaciteten udvidet betydeligt i Brandeis-aftalernes loebetid , medens produktionen i Tjekkoslovakiet og Den tyske demokratiske Republik ikke naaede op paa den anslaaede kapacitet .
Afslagene fra regeringerne i Den tyske demokratiske Republik og Polen paa tilladelse til eksport af aluminium i 1974 og 1975 havde ingen virkning . De aftalte maengder , der stod til de vestlige producenters raadighed , var allerede stoerre end dem , de oenskede at aftage , og de foerte haarde forhandlinger , endda med tilbud om hoejere betaling pr . ton , for at opnaa nedsaettelse af de maengder , der skulle aftages , samtidig med , at de oenskede at sikre , at overskudet ikke kom ud paa deres markeder ad andre kanaler .
5.2.4 . Ud fra den antagelse ( afsnit 5.1.3 ) , at den ikke integrerede del af markedet for sekundaaluminium og halvfabrikata aftager 20 % af den samlede produktion af raaaluminium i Europa , fremgaar virkningerne for det ikke integrerede marked af tabel 12 .
5.2.5 . I 1971 rettede Alcan og Baco henvendelse til myndighederne i Det forenede Kongerige om indfoerelse af antidumpingtold paa rumaensk aluminium . Paa davaerende tidspunkt androg den rumaenske eksport til Det forenede Kongerige efter Metallgesellschafts statistikker ca . 8 til 9 000 tons aarligt . I Baco's henvendelse , der stoettedes af Alcan , henvistes der til , at " naesten 90 % af markedet i Det forenede Kongerige ( der har et forbrug paa naesten 400 000 tons ) var bundet af oekonomiske forbindelser eller langtidsaftaler " , og at " importen fra Rumaenien udgoer en betydelig maengde i forhold til det relativt begraensede ikke integrerede marked " .
Salget fra Rumaenien udgjorde ca . 20 % af det frie forbrug i Det forenede Kongerige . I Baco's henvendelse hed det , at selskabet , hvis ikke disse salg fandt sted , " efter al sandsynlighed ville have opnaaet ca . Pund 10 mere pr . ton , end selskabet nu fik " . Paa davaerende tidspunkt var den gennemsnitspris , Baco opnaaede ved salg til uafhaengige forbrugere , Pund 236,85/t , hvilket var 8 % lavere end Alcan's listepris paa Pund 257,20/t . Virkningerne af det rumaenske salg var derfor efter Baco's mening , at priserne faldt med 4,2 % .
Paa samme tidspunkt androg importen til Det forenede Kongerige af oestmetal i henhold til Brandeis-aftalerne ca . 14 000 tons aarligt .
5.2.6 . Det er ikke Kommissionens sag at beskaeftige sig med virkningen paa priserne i Det forenede Kongerige paa davaerende tidspunkt . Det er dog rimeligt at antage , at oestmetal , hvis ikke begraensningerne ifoelge Brandeis-aftalerne havde eksisteret , ville have haft en tilsvarende virkning i de davaerende EF-lande .
Fra disse tal kan man slutte analogt til den sandsynlige indvirkning paa prisen i de davaerende EF-lande , hvis de maengder , der var omfattet af Brandeis-aftalerne , var kommet paa markedet uden begraensningerne ifoelge disse aftaler .
Markedet for sekundaaluminium og skrot
5.2.7 . Markederne for raaaluminium og sekundaaluminium er indbyrdes forbundet . Svingninger i prisen paa raaaluminium vil paavirke priserne paa sekundaaluminium , eftersom der bruges en vis maengde raaaluminium under produktionen af sekundaaluminium . Prisen paa sekundaaluminium paavirkes endvidere af prisen paa og muligheden for at skaffe det vaesentligste raamateriale hertil , nemlig skrot . Den vigtigste form for skrot er : " nyt " eller " rent produktionsskrot " , en kilde , der i vidt omfang kontrolleres af de etablerede og integrerede aluminiumproducenter , eftersom dette raastof stammer fra deres produktion . Producenter af sekundaaluminium er som foelge heraf i vidt omfang afhaengige af producenterne raaaluminium med hensyn til forsyninger med deres vigtigste raastof .
5.2.8 . De samlede aarlige maengder sekundaaluminium og skrot var i henhold til Brandeis-aftalerne :
- 1 . juli 1963-30 . juni 1964 : Ingen begraensning ,
- 1 . juli 1964-30 . juni 1965 : Ingen begraensning ,
- 1 . januar 1966-31 . december 1967 : 25 400 tons ,
- 1 . januar 1968-31 . december 1970 : 15 240 tons ,
- 1 . januar 1971-30 . juni 1976 : 15 240 tons .
Tabel 12 viser det samlede forbrug af sekundaaluminium i EF-medlemsstaterne fra 1966 til 1976 samt disses import af skrot i de samme aar ( de seks til udgangen af 1972 og de ni fra 1973 til 1976 ) . Det antages , at noget af det metal , der var til fri raadighed inden for Brandeis-kvoterne , sikkert har fundet vej til Det forenede Kongerige ( navnlig ) foer 1973 . Hvis Det forenede Kongerige medtages for hele perioden , udgjorde Brandeis-kvoterne foelgende procentvise andele af importen :
Aar * Sekunda * Skrot *
1966 * 4,6 * 19,0 *
1967 * 4,6 * 18,0 *
1968 * 2,3 * 10,8 *
1969 * 2,0 * 8,6 *
1970 * 2,1 * 8,6 *
1971 * 2,0 * 9,6 *
1972 * 2,0 * 7,1 *
Halvfabrikata
5.2.9 . De kvoter , der var fastsat ifoelge Brandeis-aftalerne for de oestlige udenrigshandelsorganisationers salg ( se tabel 12 ) var :
- 1 . juli 1963-30 . juni 1964 : Ingen begraensning ,
- 1 . juli 1964-30 . juni 1965 : Ingen begraensning ,
- 1 . januar 1966-31 . december 1967 : 4 000 tons ,
- 1 . januar 1968-31 . december 1970 : 2 500 tons ,
- 1 . januar 1971-30 . juni 1976 : 2 540 tons + 1 524 tons kabel .
5.2.10 . Enhver af de producenter af raaaluminium , der var deltagere i Brandeis - og Eisen und Metall-aftalerne , var tillige producent af halvfabrikata eller medlem af en horisontalt integreret koncern , der ogsaa producerede halvfabrikata . Langt den stoerste del af raaaluminium gaar til produktion af halvfabrikata ( plade , staenger , roer , traad , profiler mv . ) , medens sekundaaluminium i vidt omfang anvendes til produktion af stoebegods . Halvfabrikata og stoebegods udgoer over 90 % af forbruget i EF af raaaluminium sekundaaluminium .
5.2.11 . For samtlige de vestlige raaaluminiumproducenter , der omfattet af denne sag , udgjorde salget af halvfabrikata deres stoerste og mest indbringende marked . Halvfabrikata er af betydeligt stoerre vaerdi pr . vaegtenhed end raaaluminium , da forarbejdningen af aluminium til halvfabrikata gennemsnitligt fordobler dets vaerdi .
Den slutning , der drages i den allerede citerede rapport fra Greenshield , er , at Alcan kunne saette sin fortjeneste ved salget af halvfabrikata betydeligt op i aarene 1964 til 1975 . Halvfabrikata udgjorde et meget stort og indbringende marked for samtlige de horisontalt integrerede koncerner . Det foreligger ikke oplyst , at Alcan's tal paa nogen maade er atypiske . Det forekommer ogsaa usandsynligt , at Alcan kunne have opnaaet saadanne prisstigninger paa halvfabrikata uden hensyn til prisniveauet paa de markeder , det leverede til .
5.2.12 . De vestlige producenters bestraebelser for at beskytte deres mest vaerdifulde og givtige markeder genspejles i bestemmelserne i Brandeis - og Eisen und Metall-aftalerne . Som det fremgaar af tabel 14 , var der faktisk tale om et forbud mod import af halvfabrikata fra Oesteuropa . De kvoter , det var tilladt Raznoimport og Metalimpex at saelge , var helt uden betydning , idet de udgjorde mindre end 0,1 % alene af produktionen i EF ( se tabel 15 ) . Det er ogsaa vaerd at bemaerke , at naar udenrigshandelsorganisationerne havde ret til at eksportere halvfabrikata til visse lande ( hvoraf ingen var var EF-medlemsstater ) , forpligtede de sig baade udtrykkeligt og gennem klausulen om " aanden i aftalen " til ikke at gaa under de vestlige producenters priser .
De vestlige producenter bestraebte sig i saerlig grad paa at haandhaeve de bestemmelser i Brandeis-aftalerne , der forboed eksport af halvfabrikata . Raznoimport's anmodning om tilladelse til en aarlig eksport af indtil 15 000 tons halvfabrikata efter en ny aftale for 1976/81 var et af de punkter , der foerte til sammenbrud af forhandlingerne .
5.2.13 . Halvfabrikata blev fremstillet i Sovjetunionen , Polen , Ungarn , Tjekkoslovakiet og Den tyske demokratiske Republik i hele Brandeis-aftalernes loebetid . Disse lande havde ogsaa halvfabrikata til raadighed for eksport . Eksporten alene fra Sovjetunionen androg ca . 100 000 tons i de fleste af de aar , hvor Brandeis-aftalerne var gaeldende , og eksportsalg fandt sted til de lande , der var holdt uden for aftalerne ( saerlig andre oesteuropaeiske lande , Egypten og Cuba ) .
5.2.14 . De salgskvoter for aluminiumkabel , der foerste gang kom med i aftalerne i 1968 , skulle beskytte Graenges og de skandinaviske markeder . Indtil Danmarks tiltraedelse er denne kvote Kommissionen uvedkommende . Fra datoen for tiltraedelsen kom denne kvote til at faa virkninger i EF . Graenges havde tilkendegivet , at det ikke ville acceptere forslaget til 1976-aftalen , medmindre eksporten af kabel til Danmark blev begraenset til kabel med et aluminiumindhold paa i alt 500 tons .
Resumé
5.2.15 . Det historiske forloeb af oestmetal-konferencerne viser , at de foerste tilbud , udenrigshandelsorganisationerne fremsatte om salg af aluminium , var betydelig hoejere end de kvoter , man til slut enedes om , samt tillige , at udenrigshandelsorganisationerne ogsaa oenskede at vaere frit stillet med hensyn til salg af halvfabrikata , sekundaaluminium og skrot paa de vestlige markeder .
Saadanne salg fandt faktisk sted i meget ringe omfang i strid med Brandeis-aftalerne hvilket viser , at disse produkter var til raadighed for eksportsalg .
5.3 . London Metal Exchange
Klausulen om " aanden i aftalen "
5.3.1 . Fra 1964 og fremefter indeholdt Brandeis-aftalerne den saakaldte klausul om " aanden i aftalen " ( afsnit 1.4.4 ) .
Under de forhandlinger , der blev foert i juni 1967 i Budapest med henblik paa fornyelse af aftalerne for 1968 til 1970 , tilkendegav udenrigshandelsorganisationerne , at de ville saelge deres produktion paa London Metal Exchange , medmindre man naaede frem til en aftale .
5.3.2 . Som resultat af den naeste aftaleraekke , nemlig for 1968 til 1970 , blev klausulen om " aanden i aftalen " udvidet saaledes :
" Optages aluminium til handel paa London Metal Exchange , eller viser det sig ... " osv . ( Aftale nr . 2100 mellem Brandeis Goldschmidt og Raznoimport af 5 . februar 1968 ) .
5.3.3 . I Alcan's notat fra oestmetalkonferencen i Zuerich den 9 . og 10 . september 1970 , hvori deltog Raznoimport , Metalimpex , Impexmetal , Intrac , Metalimex/Kerametal , Swiss Aluminium , PUK , Alcan Aluminium Ltd , Alcan SA , Baco , AVS og Brandeis Goldschmidt , hedder det :
" Om eftermiddagen forlangte oestlandene 150 000 tons , og ungarerne , som russerne benytter som bistaaende talsmaend , erklaerede rent ud , at , hvis der ikke blev indgaaet nogen aftale , ville man fra oestlig side paafoere de vestlige selskaber saa megen skade , som man kunne , herunder soerge for , at deres produkter blev optaget til notering paa London Metal Exchange . Deres trussel var saa grov , at jeg bemaerkede , at de syntes at glemme , at der var ved at blive foretaget investeringer paa Pund 160 mio , hvoraf en stor del var offentlige midler , i nye smeltevaerker i Det forenede Kongerige , og at man ikke ville tillade , at disse investeringer kom i risiko " .
5.3.4 . Samtlige de aftaler , der blev indgaaet i 1971 mellem Brandeis Goldschmidt og udenrigshandelsorganisationerne ( nr . 4000 , nr . P 6000 , nr . H/5000 , nr . C/8000 A og nr . EG/1000 ) indeholdt en bestemmelse om genforhandling eller ophoer af aftalen , hvis aluminium blev optaget til handel paa London Metal Exchange .
5.3.5 . Denne bestemmelse optoges tillige gennem henvisning i den aftale , der blev indgaaet mellem Eisen und Metall AG og Intrac Handelsgesellschaft i 1971 . Ved klausul 1 i denne aftale forpligtede Intrac sig til ikke at saelge andet raaluminium eller halvfabrikata af aluminium i Forbundsrepublikken Tyskland end de i aftalen omhandlede maengder . Parterne aftalte dengang :
" I oevrigt gaelder de i Brandeis-aftalen fastsatte bestemmelser " ( tysk original ) .
5.3.6 . Bestemmelsen figurerede ligeledes i RU - , P - , H - , C - og EG-standardformularen for den raekke aftaler , der blev indgaaet mellem de vestlige producenter , der var etableret uden for det davaerende EF , og Brandeis Goldschmidt . Bestemmelsen loed saaledes :
" Saelgerne har truffet aftale med deres leverandoerer om , at saelgerne og koeberne , dersom aluminium optages til handel paa London Metal Exchange ( ... ) , har ret til at kraeve aftalen genforhandlet med tre maaneders varsel . Er parterne ikke naaet til enighed inden udloebet af denne periode , ophoerer aftalen paa denne dato . De maengder , der skal annulleres , beregnes proratarisk " .
5.3.7 . I de aftaler , der blev truffet under brug af den " korte formular " mellem Brandeis Goldschmidt og de vestlige producenter inden for det davaerende EF ( se afsnit 7.2 ) , formuleredes bestemmelsen saaledes :
" Viser det sig , at eksport af aluminium fra andre kilder bliver af et saadant omfang , at den griber ind i pligten til at levere og aftage den aftalte maengde , har saelgerne og koeberne ret til at kraeve aftalen genforhandlet med tre maaneders varsel . Er parterne ikke naaet til enighed inden udloebet af denne periode , ophoerer aftalen paa denne dato " .
London Metal Exchange's bestyrelses forslag til aluminiumkontrakt - 1970
5.3.8 . I oktober 1970 opfordrede London Metal Exchange's bestyrelse Raznoimport . Impexmetal og aluminiumproducenter i Ungarn og Tjekkoslovakiet til at overveje , hvorvidt det kunne vaere fordelagtigt at oprette et aluminiummarked paa London Metal Exchange , og hvorvidt de ville vaere interesseret i at benytte at saadant marked .
5.3.9 . Den 26 . februar 1971 sendte Brandeis Goldschmidt foelgende telex til Raznoimport med kopi til Impexmetal :
" De har uden tvivl kendskab til en udtalelse fra formanden for forretningsudvalget for London Metal Exchange's bestyrelse om , at forretningsudvalget har godkendt de almindelige vilkaar for aluminiumkontrakt paa London Metal Exchange . Vi er endvidere underrettet om , at denne kontrakt er baseret paa aluminiumleverancer fra oestlandene .
Vi anmoder Dem venligst om at bekraefte , at hverken De eller de oevrige parter , der er saelgere i henhold til aftalen , har stoettet dette forslag til aluminiumkontrakt paa London Metal Exchange . Vi er sikre paa , at vore venner vil opsige den nylig med Dem indgaaede aftale , hvis aluminium optages til handel paa London Metal Exchange . Vi foreslaar derfor , at De og Deres venner , hvis De da ikke allerede har gjort det , straks goer det klart for formanden for London Metal Exchange's bestyrelse ... , at De for det foerste ikke gaar ind for aluminiumhandel paa London Metal Exchange , og at De for det andet ikke vil have aluminium at tilbyde paa London Metal Exchange inden for en overskuelig fremtid .
Som De ved , falder en eventuel London Metal Exchange-kontrakt ind under opsigelsesklausulen . Vi haaber imidlertid , at der ikke vil blive tale herom . Vi ved ikke , om De sidste aar har modtaget nogen henvendelse fra London Metal Exchange's forretningsudvalg angaaende Deres interesse i en aluminiumkontrakt , men hvis De paa davaerende tidspunkt har tilkendegivet , at De ikke havde interesse heri , er det unoedvendigt at foretage videre " .
Ved telex-meddelelse af samme dato til Brandeis Goldschmidt svarede Metalimpex :
" Vi er overrasket over at hoere , at London Metal Exchange's har godkendt aluminiumkontrakten med det formaal at optage dette metal til handel paa basis af oesteuropaeiske leverancer . For nogen tid siden modtog vi en henvendelse fra London Metal Exchange angaaende dette spoergsmaal , men vi meddelte dem , at vi i betragtning af vore loebende forpligtelser ikke ville tilfoere denne boers aluminium . Jeg understreger , at aftalen mellem Metalimpex og Dem for 1971 til 1975 staar uaendret ved magt " .
5.3.10 . Kommissionen har ikke fra Brandeis Goldschmidt faaet forelagt eventuelle svar fra Raznoimport og Impexmetal paa Brandeis' telex af 26 . februar 1971 . Forholdet er imidlertid det , at ingen af udenrigshandelsorganisationerne i den periode , hvori de i denne sag omhandlede aftaler loeb , udboed noget som helst aluminium paa London Metal Exchange . Det er klart , at medlemmerne af EPAA ville have betragtet ethvert udbud af denne art som et brud paa deres aftaler med udenrigshandelsorganisationerne .
5.3.11 . Ogsaa visse medlemmer af EPAA ( PUK , Baco , VAW , A/S Alnor ( Norsk Hydro ) , Ardal og Sunndal Verk , Endasa , Svenska Aluminium ( Graenges Aluminium ) , Swiss Aluminium , VMW , Holland Aluminium og Montecatini-Edison ) samt andre producenter , som direkte eller indirekte er involveret i denne sag ( Alcan Aluminium Ltd . , Alcoa , Mosal A/S , NLM , Reynolds Metals Co . og Kaiser Aluminium and Chemical Corporation ) modtog i 1970 et brev ( 29 ) fra formanden for London Metal Exchange's bestyrelse med opfordring til at benytte sig af de fordele , der var forbundet med en aluminiumkontrakt paa London Metal Exchange og handel paa denne boers . Ikke én af naevnte modtagere svarede bekraeftende paa dette brev .
Mange af de producenter , der er omfattet af denne sag , fremfoerte de samme argumenter i deres svar paa ovennaevnte brev fra London Metal Exchange's bestyrelse . Baco ( brev af 24 . november 1970 ) , Svenska Metallverken ( nu Graenges Aluminium ) og VAW ( brev af 25 . november 1970 ) , PUK ( brev af 27 . november 1970 ) , Mosal Aluminium A/S ( brev af 9 . november 1970 ) og Ardal ( brev af 30 . november 1970 ) lagde alle vaegt paa at de oenskede at bevare stabile priser paa aluminium . Svarene fra Alumined ( i dag Holland Aluminium ) og Swiss Aluminium er desuden naermest enslydende .
EPAA's rolle
5.3.12 . London Metal Exchange's bestyrelse fortsatte sine bestraebelser paa at faa handelen med aluminium i gang paa London Metal Exchange .
5.3.13 . Muligheden for handel med aluminium paa London Metal Exchange droeftedes af medlemmerne af EPAA paa en generalforsamling i organisationen i Muenchen den 31 . oktober 1974 . Af et notat ( dateret den 4 . november 1974 ) fra moedet , som blev udfaerdiget af Giulini , fremgaar , at samtlige medlemmer af EPAA var imod denne handel , og at Baco skulle foelge udviklingen og holde de oevrige medlemmer orienteret . Dette er bekraeftet i det referat af moedet , der blev udfaerdiget af EPAA og rundsendt til samtlige medlemmer .
5.3.14 . Dette punkt droeftedes igen paa en generalforsamling i EPAA i London den 30 . september 1976 , hvori deltog Alcan UK , Alsar , Alumetal , PUK , Ardal og Sunndal Verk , Baco , Elkem , ENDASA , Giulini , Graenges Aluminium , Holland Aluminium , Kaiser Aluminium Europe , Metallgesellschaft , Norsk Hydro , RTZ , Swiss Aluminium , VAW og Reynolds Aluminium Deutschland Inc .
Af EPAA's referat , der rundsendtes til samtlige medlemmer , fremgaar :
" Formanden ( Baco ) meddelte generalforsamlingen , at London Metal Exchange paa ny soeger at indfoere en aluminiumkontrakt . Han har derfor rettet henvendelse til den britiske regering og forklaret , at aluminiumindustrien nu som foer er imod en saadan kontrakt ... Spoergsmaalet var fortsat under droeftelse , og formanden ville holde samtlige medlemmer af EPAA underrettet om den videre udvikling " .
5.3.15 . London Metal Exchange blev igen droeftet paa en generalforsamling i EPAA den 4 . oktober 1977 . Af EPAA's referat fremgaar foelgende :
" London Metal Exchange ( LME ) .
Formanden ( Baco ) naevnte , at der inden for de seneste uger havde vaeret artikler i forskellige aviser og ugeblade angaaende en aluminiumkontrakt . Da disse artikler kunne misforstaas , forklarede han , at disse kontrakter kun var indfoert af en enkelt maegler for at goere det muligt for institutionelle investorer at spekulere i aluminium . De havde intet goere med en kontrakt paa London Metal Exchange . Yderligere var den britiske regering af aluminiumproducenter saavel som aluminiumforbrugere blevet underrettet om , at de fortsat var imod en saadan kontrakt ... ( Baco ) ville holde samtlige medlemmer af EPAA underrettet om den videre udvikling i sagen " .
5.3.16 . London Metal Exchange var paa ny genstand for droeftelse paa en generalforsamling i EPAA den 11 . april 1978 . Kommissionens klageskrift , hvori det goeres gaeldende , at der var sket boycott af London Metal Exchange , blev forkyndt for parterne i denne sag i september 1978 .
5.4 . Importordninger , der gjaldt i medlemsstaterne over for oesteuropaeiske lande
5.4.1 . I almindelighed havde samtlige de vesteuropaeiske lande i hele den relevante periode befoejelser til at forbyde import , fastsaette restriktioner for importmaengder eller paalaegge importtold , saerlig hvis der var tale om " dumpingvarer " . De stater , der var medlemmer af GATT , accepterede indbyrdes visse indskraenkninger i deres frihed til behandle import efter eget skoen , men af de oesteuropaeiske lande var kun Polen , Tjekkoslovakiet og Ungarn medlemmer af GATT i noget tidsrum , der har betydning for denne sag .
5.4.2 . I betragtning af vanskeligheden ved blot nogenlunde noejagtigt at bestemme den fair markedspris i oprindelseslandet , saerlig i lande , der ikke har markedsoekonomi , fandtes der og findes der stadig andre metoder til fastlaeggelse af dumping i den antidumpinglovgivning , der er inspireret af GATT . Oprindelig var den baseret paa en vurdering af produktionsomkostningerne , men senere indfoertes der en aendring med det udtrykkelige formaal at ramme lande med centralt dirigeret planoekonomi , hvor det ikke var muligt a * fastlaegge den fair markedspris . Denne aendring tillod importlandet at sammenligne den paastaaede dumpingpris med importpriser fra et andet land end det eksporterende . I henhold til GATT skulle importlandet i begge tilfaelde vaere overbevist om , at foelgen af dumpingimporten ville vaere , at der tilfoejedes industrien i importlandet " vaesentlig skade " .
5.4.3 . I 1971 fremkom der paa grundlag af den nye lovgivning en henvendelse fra Alcan og Baco vedroerende aluminium fra Rumaenien . Denne henvendelse ( der ikke foerte til paalaeggelse af antidumpingtold ) var ikke baseret paa de rumaenske producenters hjemmemarkedspris , men paa den alternative metode , der kunne anvendes efter GATT-reglerne og lovgivningen i Det forenede Kongerige ( se afsnit 4.7 ) .
5.4.4 . I perioden 1963 til 1976 blev handelen mellem de vesteuropaeiske lande og Sovjetunionen og Oesteuropa efterhaanden liberaliseret . Denne liberalisering kom ogsaa til at omfatte aluminium og produkter heraf . I visse lande , saerlig Det forenede Kongerige , var der formelt ikke restriktioner for import af raaaluminium og produkter heraf fra Sovjetunionen og Oesteuropa . I andre lande , navnlig Italien , Belgien og Luxembourg , anvendtes et licenssystem . Hvor der kraevedes licens til import af aluminium , kunne licenser ikke lovligt begraenses til EPAA-medlemmer , og i praksis fandtes der aabenbart ikke nogen saadan begraensning , hvilket fremgaar af de salg , der blev foretaget uden om Brandeis-aftalerne , og som foerte til , at EPAA-medlemmerne tog skridt til haandhaevelse af aftalerne ( se afsnit 3 ) .
5.4.5 . I Frankrig kraevedes licens til import af raaaluminium fra statshandelslande indtil 1975 . Importen af halvfabrikata fra Sovjetunionen , Ungarn , Polen og Tjekkoslovakiet blev imidlertid givet fri i 1966 . Import * af halvfabrikata af aluminium fra Den tyske demokratiske Republik blev givet fri i 1968 .
5.4.6 . I Forbundsrepublikken Tyskland kraevedes der licens til import af aluminium fra statshandelslande , medmindre der fandtes handelsaftaler med de enkelte lande ( saadanne aftaler blev i 1969 og 1970 indgaaet med Tjekkoslovakiet , Polen og Ungarn ) . For saa vidt angaar Den tyske demokratiske Republik blev handelen reguleret ved " Interzonenhandelsabkommen " . I dette tilfaelde holdt de af Eisen und Metall indgaaede aftaler importen af aluminium nede paa det halve af det kvantum , der var truffet aftale om mellem regeringerne i Forbundsrepublikken Tyskland og Den tyske demokratiske Republik .
5.4.7 . I Nederlandene var der afsat en kvote ( oprindelig paa 3 000 tons ) til import af raaaluminium fra statshandelslande . I 1973 var denne kvote blevet haevet til over 9 000 tons . Der var ikke kvoter for skrot og halvfabrikata . I Belgien og Luxembourg kraevedes der importlicens , og der blev indfoert en kvote , der til at begynde med ( 1964 ) var paa 5 100 tons , men som senere blev haevet til over 10 000 tons .
5.4.8 . I Italien kraevedes der licens til import af aluminium fra uden * handelslandene , men udstedelsen af saadanne licenser blev ikke begraenset til de vestlige producenter , der var parter i Brandeis-aftalerne . Dette fremgaar af de vestlige producenters forsoeg paa at haandhaeve restriktionerne i Brandeis-aftalerne for import til Italien ( navnlig Swiss Aluminiums aktion for at hindre den ungarsk/italienske kommission for oekonomisk samarbejde i at udfoere sit arbejde ) .
5.4.9 . Paa EF-niveau har medlemsstaterne vedtaget faelles importordninger med hensyn til statshandelslande . I henhold til Raadets forordning ( EOEF ) nr . 109/70 ( 30 ) skulle visse produkter fra statshandelslandene ikke vaere undergivet kvantitative restriktioner . Aluminiumprodukter , der falder ind under pos . 76.05 , 76.08 , 76.09 , 76.10 , 76.13 og 76.14 i den faelles toldtarif ( pulver , strengpressede og valsede produkter til bygningskonstruktioner , beholdere af aluminium , traadgitter og traadvaev , skulle ikke vaere underkastet kvantitative restriktioner , for saa vidt de stammede fra Bulgarien , Ungarn , Polen , Rumaenien eller Tjekkoslovakiet .
Ved Raadets beslutning 75/210/EOEF ( 31 ) vedtog medlemsstaterne faelles autonome importordninger med hensyn til statshandelslande . I denne beslutning vedtog medlemsstaterne kvoter for visse produkter , herunder i visse tilfaelde aluminium . For produkter , der var undergivet kvantitative restriktioner , men ikke kvoter fastsat ved beslutningen , vedtog medlemsstaterne at tillade import fra det paagaeldende land op til den stoerste vaerdi eller de stoerste maengder , der var naaet i de foregaaende tre aar . Kvoterne for 1976 blev aendret ved beslutning 75/788/EOEF ( 32 ) .
5.4.10 . Brandeis-kvoterne blev tildelt efter selskaber snarere end efter lande , og da industrien var meget international , blev et givet selskabs kvote ikke altid leveret til det land , hvor selskabet var etableret . Men selv hvis det forudsaettes , at Brandeis-kvoterne blev sendt til det land , hvor de beroerte selskaber var etableret , laa disse kvoter langt under de tilladte maksima ( 33 ) . Kun i et tilfaelde , nemlig Beneluxlandenes import fra Ungarn i 1975 , blev den kvote , der var tildelt af en medlemsstats , udnyttet naeste fuldt ud ( 1 310 tons ud af en kvote paa 1 500 tons ) .
5.4.11 . De faelles ensidige importordninger efter beslutning 75/210/EOEF og 75/788/EOEF vedroerende aluminium og aluminiumprodukter fremgaar af tabel 16 .
6 . De nationale regeringers holdning til Brandeis-aftalerne
Visse vestlige producenter , navnlig Alcan , Baco og VAW , har haevdet , at regeringerne i visse af de stater , som nu er medlemmer af EF , har opfordret til og stoettet oestmetalordningerne . Det eneste bevismateriale , der er fremlagt , vedroerer regeringerne i Det forenede Kongerige og Forbundsrepublikken Tyskland .
6.1 . Regeringen i Det forenede Kongerige
6.1.1 . Et ministerium i Det forenede Kongerige ( Department of Industry ) gav Alcan og Baco adgang til visse referater udarbejdet af regeringen vedroerende moeder , hvor oestmetalordningerne var blevet droeftet . Disse referater indeholder ikke dokumentation for , at Det forenede Kongeriges regering har lagt pres paa Alcan og Baco , men det fremgaar , at regeringen opfordrede til og stoettede Alcan's og Baco's deltagelse i ordningerne .
6.1.2 . Den holdning , som Department of Industry indtog , fremgaar af to notater , som Department of Industry har udarbejdet under proceduren i naervaerende sag og efter at vaere blevet informeret om den . Det foerste notat , der er dateret den 17 . marts 1977 , blev fremsendt til Kommissionen i april 1977 , medens det andet , der er dateret den 8 . november 1978 , blev sendt til Alcan og Baco og senere indgik i de dokumenter , der blev fremsendt som svar paa Kommissionens klagepunkter .
6.1.3 . Disse notater ( der i det vaesentlige er holdt i samme vendinger ) opridser det historiske forloeb i forbindelse med Brandeis-aftalerne , idet det accepteres , at aftalerne fra foer 1965 blev indgaaet uden medvirken af regeringen i Det forenede Kongerige . Regeringen rettede derimod henvendelse til den russiske regering i 1965 og igen i 1970 med tilkendegivelse af , at hvis der ikke blev truffet nogen aftale direkte mellem de paagaeldende industrier , ville regeringen i Det forenede Kongerige gribe til handling " fremfor at tillade , at der skete forstyrrelser paa det britiske marked " .
6.1.4 . Ifoelge et notat udarbejdet af Baco meddelte Board of Trade i oktober 1967 Alcan og Baco , at de maatte vaere forberedt paa en henvendelse fra Det forenede Kongeriges Registrar of Restrictive Trade Practices vedroerende oestmetalordningerne . Registrar fremsatte herefter i medfoer af § 14 i Restrictive Trade Practices Act i 1956 begaering om oplysninger om oestmetalordningerne . Som svar herpaa beskrev Baco og Alcan Brandeis-aftalerne og fremsendte kopier af de aftaler , der var indgaaet indtil 1968 . I Baco's svar paa § 14-begaeringen fra Registrar of Restrictive Trade Practices hedder det , at " i maanederne november 1962 til februar 1963 " blev der indgaaet en aftale mellem Baco , Swiss Aluminium , Montecatini , VAW og Aluminium Francais om , at der skulle rettes henvendelse til Raznoimport . I svaret stod der intet om , at regeringen i Det forenede Kongerige stoettede aftalen paa nogen maade .
6.1.5 . I § 8 , stk . 1 , i Restrictive Trade Practices Act 1956 hedder det , at der ikke skal foretages registrering af " aftaler , der udtrykkeligt er tilladt ved lov eller nogen ordning , bekendtgoerelse eller anden forvaltningsakt udstedt i medfoer af lovgivningen " . I medfoer af § 11 , stk . 3 , i samme lov kan Board of Trade give paalaeg om , at en aftale skal optages i en saerlig ( ikke offentligt tilgaengelig ) afdeling af registret , dersom aftalen indeholder enkeltheder , som det " efter Board of Trade's skoen ville stride mod offentlige interesser " at offentliggoere . Dette blev bestemt med hensyn til Baco's svar i medfoer af loven . Var aftalen ikke blevet aendret , ville Registrar have vaeret forpligtet til at sende indberetning til Restrictive Practices Court angaaende aftalen .
6.1.6 . I 1968 blev der foretaget aendringer , saaledes at kun et selskab registreret i Det forenede Kongerige , nemlig Baco , formelt var part i Brandeis-aftalen , idet Brandeis og Alcan deltog henholdsvis gennem et schweizisk og et canadisk selskab . Disse aendringer blev ifoelge Brandeis Goldschmidt foretaget " for at undgaa registrering af aftalen hos Registrar of Restrictive Practices " . De aftaler , der blev indgaaet i 1968 og som Baco beskrev som " den nye ordning " , var i alt vaesentligt uaendrede , idet kun deltagernes formelle identitet var blevet aendret .
Brandeis Goldschmidt and Co . Ltd fortsatte imidlertid med at administrere aftalerne ( se afsnit 7.1.7 ) , og Alcan ( UK ) repraesenterede fortsat Alcan-koncernen i praksis , ved korrespondance og ved deltagelse i EPAA's moeder .
6.1.7 . I en erklaering afgivet med henblik paa hoeringen i Kommissionen sagde Alcan ( UK)'s davaerende administrerende direktoer : " Efter saa mange aar er jeg ikke ganske sikker paa , hvem der oprindelig foreslog ( Brandeis-aftalerne ) " , men at , " det synes ret sandsynligt , at forslaget ( ... ) kom fra selve den britiske regering " . Der er ingen stoette herfor i noget af det fremlagte bevismateriale .
6.1.8 . I 1965 skrev Swiss Aluminium i et brev til Alcan ( UK ) og stilet til naevnte administrerende direktoer bl.a . : " Det er en fremherskende opfattelse hos nogle af deltagerne , at hele formaalet med aftalen med Raznoimport alene er at beskytte Det forenede Kongerige " . Ud for denne passage skrev direktoeren for Alcan ( UK ) Ltd's eksportafdeling i haanden :
" Det er tyskerne og schweizerne der fra foerste faerd har besnakket os til at gaa ind i den . "
6.1.9 . Paa et moede den 14 . januar 1970 blev Alcan ( UK ) og Baco af Board of Trade i Det forenede Kongerige anmodet om at oplyse , " hvilke indvendinger industrien ville have imod gennemfoerelsen af en almindelig britisk politik over for oestblokken , dvs . en liberalisering af importen under den klare forudsaetning , at hvis vort hjemmemarked blev oedelagt , vil vi paalaegge antidumpingtold eller igen gribe til indfoerelse af kvoteordninger " .
Ifoelge akterne i sagen svarede Alcan og Baco , at :
" ( ... ) som forstyrrelser paa markedet kunne ikke blot betragtes import af ingots til Storbritannien . Hvis de britiske producenter trak sig tilbage fra den indgaaede " gentlemen's agreement " , var det muligt , at hele aftalen som saadan ville falde bort . Dette ville betyde ubegraenset import af oestmetal til de vesteuropaeiske lande , og som foelge heraf ville faerdigvarer fremstillet af dette metal i lande uden for oestblokken vinde indpas i Storbritannien " .
Endvidere understregede Alcan og Baco , " at da dette er et international problem , ligger den mest tilfredsstillende loesning i at reagere paa internationalt plan frem for at bygge paa handlinger , der ivaerksaettes af de enkelte lande i form af paalaeggelse af antidumpingtold eller kvoteordninger , dersom der bliver tale om forstyrrelser " .
6.1.10 . I en telexmeddelelse af 1 . april 1971 , som Baco med tilslutning fra Alcan sendte til PUK , hedder det :
" ... det har altid vaeret accepteret af de vestlige producenter ... , at en femaarig handelsaftale paa laengere sigt giver bedre beskyttelse end regeringskontrol " .
6.2 . Forbundsrepublikken Tysklands regering
6.2.1 . De af VAW fremlagte dokumenter vedroerende Forbundsrepublikken Tysklands regering bestaar hovedsagelig af breve sendt til " Bundeswirtschaftsministerium " , hvori der argumenteres for restriktioner i importen fra Oesteuropa , og VAW's referater af moeder med embedsmaend i ovennaevnte ministerium .
6.2.2 . De eneste dokumenter fra regeringskilde er et notat af 8 . juni 1965 og et brev af 15 . november 1967 .
6.2.3 . Notatet , der er udarbejdet af Bundeswirtschaftsministerium , omtaler , at Ungarn og Rumaenien havde anmodet den tyske regering om en foroegelse af deres eksportkvoter for aluminium og halvfabrikata af aluminium , selv om eksportkvoten for aluminium og aluminiumlegeringer fra " Sowjetzone " ( Den tyske demokratiske Republik ) var blevet foroeget .
Det fremgaar af notatet , at det var ministeriets opfattelse , at de ungarske og rumaenske krav burde afslaas , og at der ikke burde gives yderligere indroemmelser til Den tyske demokratiske Republik . I notatet omtales ligeledes muligheden af at tillade en foroegelse af importen af skrot fra Oesteuropa paa grund af manglen herpaa i Forbundsrepublikken Tyskland .
" 3 . For at imoedekomme oestbloklandene kunne der tilbydes kvoter af aluminiumskrot , hvis der ligesom for Tjekkoslovakiet kunne indfoejes et pristilsagn . Der er en udtalt mangel paa importeret skrot , som efter al sandsynlighed ikke laengere i fuldt omfang kan daekkes fra Nordamerika ( USA og Canada ) " original tysk ) .
Selv om det tyske ministerium maaske var parat til at tillade en foroegelse af importen af skrot fra Oesteuropa , blev denne mulighed enten helt udelukket eller begraenset ved den raekke aftaler , der var gaeldende fra 1966 og fremefter , med udenrigshandelsorganisationerne i USSR , Polen , Ungarn , Tjekkoslovakiet og Den tyske demokratiske Republik .
6.2.4 . Et brev af 15 . november 1967 fra Bundeswirtschaftsministerium's afdeling IV/A/5 gav to eksempler paa " gewisse Regelungen hinsichtlich der Osteinfuhren " , der betragtedes som vaerende af interesse for VAW . I brevet omtaltes to ordninger , der blev anvendt henholdsvis ved import af raaolie fra USSR og kul fra Tjekkoslovakiet . Det fremgaar klart af beskrivelsen , at ingen af disse ordninger har nogen lighed med Brandeis-aftalerne , navnlig fordi de ikke udelukkede andre potentielle koebere og ikke indholdt nogen bestemmelse , der hindrede salg af andre maengder end de i aftalen omhandlede .
6.2.5 . VAW har fremlagt sit referat at to moeder med embedsmaend i Bundeswirtschaftsministerium den 12 . januar 1968 og den 5 . april 1968 . I VAW's notat af 5 . april 1968 hedder det :
" Wir haben besonders darauf hingewiesen , dass wir Wert darauf legten , unser Vorgehen mit dem BMW ( Bundeswirtschaftsministerium ) abzustimmen " .
6.2.6 . De dokumenter , som VAW har fremlagt for Kommissionen , viser ikke , at VAW havde informeret den tyske regering om , at det inden januar 1968 havde vaeret involveret i Brandeis-aftalerne . I referatet af 12 . januar 1968 hedder det , at VAW underrettede Bundeswirtschaftsministerium om , at underskrivelsen af Brandeis-aftalerne var umiddelbart forestaaende ( det drejede sig om aftalerne for 1968 til 1970 ) . VAW havde imidlertid siden 1963 faktisk vaeret part i Brandeis-aftalerne gennem ordningen med Alcan . I brev af 23 . januar 1980 til Kommissionen forklarede Alcan , at
" VAW i princippet stoettede de foreslaaede ordninger , men at de var ude af stand til at deltage direkte i dem , da import af aluminium fra oestlandene til Forbundsrepublikken Tyskland paa davaerende tidspunkt var forbudt eller underkastet meget streng kontrol . For at overvinde denne vanskelighed aftalte Alcan og VAW , at Alcan skulle aftage en kvote sovjetisk metal paa VAW's vegne ud over sin egen kvote i henhold til de foreslaaede ordninger " .
6.2.7 . Det fremgaar af et brev af 5 . januar 1979 fra Bundeswirtschaftsministerium til bestyrelsesformanden for VAW , at VAW i 1968 havde droeftet sin deltagelse i Brandeis-aftalerne , og at det havde fremlagt udkast til aftaler . ( Det er imidlertid ikke klart , og er heller ikke blevet oplyst under hoeringen , hvilken form for aftale der blev indgaaet mellem Brandeis Goldschmidt og de vestlige producenter , da det ene referat indeholder en gengivelse af de restriktioner , som udenrigshandelsorganisationerne havde paataget sig , medens alle oplysninger herom var udeladt i det andet referat . )
Dette brev er gengivet i hovedtraek nedenfor :
" Vedroerende eksklusivaftaler for aluminium fra statshandelslande
( ... ) Det fremgaar af vore optegnelser , at forslaget om VAW's deltagelse i Brandeis Goldschmidt and Co . , London's eksklusivaftale med producenter i statshandelslande om import af raaaluminium samt i vestlige producenters ordninger med Brandeis om aftagelse af importen fra oestlandene har vaeret genstand for mundtlige og skriftlige droeftelser mellem VAW og Forbundsrepublikken Tysklands oekonomiministerium . Udkastene til aftalerne blev ogsaa forelagt ministeriet .
Ifoelge optegnelserne fremsatte ministeriet ikke indsigelser af oekonomiskpolitisk karakter mod VAW's deltagelse i aftalerne . Ministeriet var aabenbart parat til at tolerere VAW's deltagelse . Det lader til at have vaeret en afgoerende faktor , at De mener , at indgaaelsen af disse eksklusivaftaler ville blive bragt i fare , hvis VAW ikke deltog . Den fare , De i dette tilfaelde saa for alvorlige tilbageslag paa det vesteuropaeiske og det tyske aluminiummarked ved import fra statshandelslandene til lave priser , endog dumpingpriser , kunne tydeligvis ikke blot afvises .
Det juridiske spoergsmaal , om VAW ville handle i strid med tysk ret ved at deltage i aftalerne , blev ligeledes droeftet paa dette tidspunkt . Det blev fastslaaet , at eksklusivaftaler ( 34 ) i sig selv principielt var i overensstemmelse med tysk konkurrenceret . Men paa grund af den planlagte horisontale overenskomst mellem de vestlige producenter om at aftage det aluminium , som Brandeis-importerede fra statshandelslandene , skulle bestemmelserne om importkarteller overholdes . VAW blev derfor opfordret til at forelaegge sagen for Bundeskartellamt .
I henhold til de eksisterende optegnelser herskede der stor tvivl - ogsaa i Deres selskab - om , hvorvidt aftalerne var i overensstemmelse med EF's konkurrenceregler . Det blev derfor tilraadet Dem at soege disse tvivlsspoergsmaal loest ved at forelaegge aftalerne for EF-Kommissionen " .
6.3 . Andre medlemsstater
6.3.1 . Der foreligger ikke bevis for , at andre medlemsstaters regeringer havde kendskab til Brandeis-aftalerne .
7 . Anmeldelsen
7.1 . Aftalerne
7.1.1 . Indtil 1968 indeholdt den formular , som brugtes til aftaler mellem Brandeis Goldschmidt og de paagaeldende vestlige producenter , en gengivelse af alle vaesentlige vilkaar i den aftale , som Brandeis Goldschmidt havde indgaaet med udenrigshandelsorganisationerne . Saerlig gjaldt , at de begraensninger , som disse havde underkastet sig , blev gengivet fuldt ud , idet man benyttede formuleringen " saelgernes leverandoerer " i stedet for " saelgerne " .
7.1.2 . Den fremgangsmaade , hvorved dette resultat opnaaedes , er beskrevet i brev af 8 . november 1979 fra Brandeis Goldschmidt's juridiske konsulenter til Kommissionen .
" ... Brandeis Goldschmidt fik besked fra Swiss Aluminium i dettes egenskab af koordinator for de vestlige producenter om at soerge for skriftlig affattelse af aftalerne mellem disse og Brandeis Goldschmidt , saaledes at kontrakten mellem Brandeis Goldschmidt og Raznoimport ( 35 ) blev optaget i disse aftaler . Efter at den endelige tekst til aftalerne mellem de vestlige producenter og Brandeis Goldschmidt var blevet gennemgaaet og godkendt af Swiss Aluminium , blev eksemplarer af disse aftaler af Brandeis Goldschmidt tilstillet hver enkelt af de vestlige producenter til underskrift .
En i alt vaesentligt lignende fremgangsmaade fulgtes af Brandeis Goldschmidt ved alle nye aftaler fra 1963 til 1971 , hvor den sidste raekke aftaler blev indgaaet .
7.1.3 . I brev af 7 . januar 1980 til Kommissionen anfoerte Brandeis Goldschmidt , at den saedvanlige formular til aftale med producenterne blev sendt til alle kontraherende parter paa davaerende tidspunkt . Disse var Aluminium français , Aluminium Company of Canada , Swiss Aluminium , Baco , A/S Ardal og Sunndal Verk , Montedison , VMW , Mosal Aluminium A/S , AB Svenska Aluminiumkompaniet , Endasa , Nippon Light Metals Co . Ltd , Holland Aluminium " Alumined " og VAW .
7.1.4 . Aftaleformularen var forskellig alt efter den udenrigshandelsorganisation , som havde solgt aluminium til Brandeis Goldschmidt . RU-aftaleraekken gengav saaledes fuldt ud de begraensninger , som var paalagt Raznoimport , H-raekken de begraensninger , der var paalagt Metalimpex , P-raekken de begraensninger , der var paalagt Impexmetal , EG-raekken de begraensninger , der var paalagt Intrac og C-raekken de begraensninger , der var paalagt Metalimex ( Kerametal ) .
7.1.5 . Brandeis Goldschmidt anfoerte videre i sit brev af 7 . januar 1980 :
" I overensstemmelse med vor almindelige fremgangsmaade blev aftaler i den lange form udsendt af Brandeis Goldschmidt and Co . AG med standardfoelgebreve " ( aftalen i den lange form er vist i bilag 3 ) .
7.1.6 . Brandeis Goldschmidt har medsendt kopier af de omtalte standardfoelgebreve , der blev sendt til Aluminium francais ( nu PUK ) , og bekraeftet , at disse kopier var
" repraesentative for dem , som blev sendt til alle andre deltagende producenter , alene med de fornoedne forskelle i oprindelse , maengder og bestemmelsessteder " .
7.1.7 . De foelgebreve , som blev sendt til Aluminium français , var dateret den 19 . marts 1968 og henviste udtrykkeligt til aftale nr . RU 4006 , EG 4007 , H 4008 og P 4009 . Ved brevene underrettedes Aluminium français om , at Brandeis Goldschmidt and Co . AG havde givet Brandeis Goldschmidt and Co . Ltd fuldmagt til " at soerge for alle afskibninger og indkassering af midler paa vore vegne " . I de to breve henvistes der udtrykkeligt til de begraensninger , som udenrigshandelsorganisationerne havde paataget sig .
" Vi henviser til vor aftale nr . RU 4006 . Det er aftalt med saelgerne , at begraensningerne med hensyn til salg og eksport af raaluminium ( klausul 2 ) , sekundaaluminium/skrot ( klausul 4 ) og halvfabrikata af aluminium samt aluminiumkabel omfatter salg og eksport af alle saadanne produkter fra Bulgarien . Det er aftalt , at eventuelt salg eller eksport fra Bulgarien til lande , der ikke er naevnt i klausul 2 i denne aftale , skal fradrages i den maengde , der skal aftages af koeberne i medfoer af klausul 1 i denne aftale " .
" Vi henviser til vor aftale nr . RU 4006 . Vi har aftalt med leverandoererne , at hvis aluminiummarkedet paa vort omraade skulle blive oedelagt ved eksport fra socialistiske lande , vil vi henlede leverandoerernes opmaerksomhed paa dette forhold . Hvis forholdet ikke afhjaelpes , har vi saerlig forbeholdt os ret til at bringe klausul 12 , sidste stykke i ovennaevnte aftale i anvendelse " .
7.1.8 . Disse aftaler blev nummereret fortloebende , saaledes at man begyndte med RU 4001 for aftalen mellem Brandeis Goldschmidt og NLM . Fakturaer , der blev sendt af Brandeis Goldschmidt til hver enkelt koeber , indeholdt nummeret paa den aftale , som var indgaaet med ham . Disse numre forblev uaendret i Brandeis' fakturarer , selv efter at aftalen med producenter i EF-landene var blevet aendret paa den nedenfor beskrevne maade . Nedenstaaende liste er baseret paa aftalenumre , der indeholdes i fakturaer fra Brandeis .
Koeber * Aftalenr . *
Nippon Light Metal Co . Ltd * RU 4001 *
Aluminium Company of Canada Ltd . * RU 4002 *
* EG 4003 *
* H 4004 *
* P 4005 *
Aluminium français * RU 4006 *
* EG 4007 *
* H 4008 *
* P 4009 *
Swiss Aluminium * RU 4010 *
* EG 4011 *
* H 4012 *
* P 4013 *
* C 4014 *
Aluminium français * C 4015 *
Baco * RU 4016 *
* P 4017 *
Ardal og Sunndal Verk A/S * RU 4018 *
Mosal Aluminium A/S * RU 4019 *
Alumined * H 4020 *
AB Svenska Aluminiumkompaniet * RU 4021 *
ENDASA * P 4022 *
VMW * RU 4023 *
* P 4024 *
* C 4025 *
Montedision * H 4026 *
VAW * RU 4028 *
* EG 4030 *
Nemag Metallhandels AG * P 4031 *
VAW * C 4032 *
Aluminium Company of Canada * C 4033 *
VMW * H 4034 *
Alnor A/S * RU 4035 *
7.1.9 . Efter at aftalerne i den ovenfor beskrevne lange form var blevet sendt til alle de deltagende vestlige producenter , meddelte Brandeis Goldschmidt , at producenter , der var etableret i EF , havde anmodet om aendringer i deres aftaler , og i juni 1968 fik Brandeis Goldschmidt fra Swiss Aluminium meddelelse om aendringernes endelige ordlyd .
Brandeis Goldschmidt mangfoldiggjorde de aendrede versioner og sendte dem efter kontrol hos Swiss Aluminium til de paagaeldende vestlige producenter .
7.1.10 . Den korte aftaleform er gengivet i bilag 4 .
I disse aendrede aftaler udelodes enhver omtale af de begraensninger , som udenrigshandelsorganisationerne havde paataget sig med hensyn til deres leverancer af raaluminium , sekundaaluminium , skrot og halvfabrikata . I den aendrede aftaleformular udelodes tillige enhver henvisning til aftalen med udenrigshandelsorganisationerne om , at disse ikke til visse omraader maatte saelge aluminium til priser , der laa under de i Brandeis-aftalerne omhandlede , og ligeledes var den udtrykkelige henvisning til London Metal Exchange udeladt i klausulen om " aanden i aftalen " . Ej heller var begraensningen med hensyn til omdannelse medtaget . Som omtalt nedenfor havde ingen af disse aendringer til formaal eller til foelge at paavirke gennemfoerelsen af Brandeis-aftalerne i almindelighed eller i saerdeleshed de i EF hjemmehoerende producenters haandhaevelse af de nu udeladte begraensninger .
7.1.11 . Den aendrede aftale , som benyttedes af producenter , der var hjemmehoerende i EF ( i 1968 var der tale om Aluminium français , Alumined , Montedison og VAW ) var formuleret paa samme maade for hver enkelt producent . Hver enkelt aftale bar et nummer , der var det samme , som var benyttet til RU - eller H-raekken af aftaler , der oprindelig var udsendt af Brandeis Goldschmidt i marts 1968 , dog at kodebogstaverne RU eller H var udgaaet og erstattet af bogstavet A . Aftalen med Aluminium français fik foelgelig nummeret 4006A . I tabellen nedenfor gives en samlet oversigt over de aendrede betegnelser af aftalerne .
* Oprindelig aftale * AEndret aftale * Dato *
Aluminium français * RU 4006 * 4006A * 2 . juli 1968 *
* EG 4007 * * *
* H 4008 * * *
* P 4009 * * *
* C 4015 * * *
Alumined * H 4020 * 4020A * 24 . juni 1968 *
Montedison * H 4026 * * *
VAW * RU 4028 * 4028A * 28 . juni 1968 *
* EG 4030 * * *
* P 4031 * * *
* C 4032 * * *
7.2 . Oprindelsen til den " korte form "
7.2.1 . De droeftelser , som foerte til naevnte aendringer og ophaevelse af bestemmelser , eller i hvert fald visse af disse droeftelser , er refereret i to breve af 18 . marts og 24 . april 1968 fra VAW's juridiske raadgivere samt i de forklaringer , som parterne har afgivet under hoeringen .
7.2.2 . I det foerste brev referes resultatet af en droeftelse , den 15 . marts 1968 mellem " Péchiney " ( Aluminium français ) og VAW . Der foretoges foelgende henvisning til aendringerne i aftalerne :
" 1 . Den enkelte aftale mellem en vesteuropaeisk producent og Brandeis , London , angaaende indkoeb af oestaluminium falder ikke ind under artikel 85 , stk . 1 i EOEF-traktaten , hvis de kontraktklausuler bliver stroeget , som kan forstaas som et forbud mod videresalg til andre EF-lande , og hvis man stryger ordningerne om eneret til indkoeb og ligeledes undlader at tale om indkoebskvoter " ( tysk original ) .
" Ej heller kan der vaere tale om noget erhvervsmaessigt betaenkeligt ved at stryge disse passager , da det indkoebte oestaluminium enten senere anvendes af den vesteuropaeiske producent i hans foraedlingsvirksomhed eller saelges sammen med hans egen produktion til hans konkurrencepriser og i overensstemmelse med konkurrencevilkaarene ( ... ) " .
" For saa vidt angik udredningen under paragraf 1 tilskyndede chefen for juridisk afdeling ( 36 ) i endnu hoejere grad til at foretage en aendring af klausul 9 , stk . 3 , i Brandeis-aftalen , fordi der heri tales om aanden i aftalen og en proratarisk ordning . Denne tilskyndelse kommer ud fra den betragtning , at den rensede tyske kontrakt med Brandeis skulle kunne fungere som standardformular i de oevrige indkoebsaftaler .
Jeg vil derfor foreslaa foelgende affattelse af klausul 9 , stk . 3 " .
( Den foreslaaede version blev faktisk i sidste instans vedtaget . )
7.2.3 . Den forklaring om disse begivenheder , som blev givet af VAW's juridiske raadgiver under hoeringen , lader formode , at det var VAW , der havde aendret klausul 2 i aftalen ( 37 ) ved , at bestemmelsen
" saelgerne forpligter sig til ikke at saelge leverancer af raaaluminium bortset fra salg der tillades og godkendes af koeberne " .
udgik og blev erstattet af :
" Saelgerne giver herved koeberne eneret for Forbundsrepublikken Tyskland til at koebe disse maengder fra ovennaevnte lande " .
7.2.4 . Denne foerste aendring vedroerte ikke de begraensninger , som udenrigshandelsorganisationerne havde paataget sig , og som alle gengaves paa saedvanlig maade . VAW's juridiske konsulent oplyste under hoeringen :
" For at fremhaeve denne nationale eneret for VAW havde selskabet nu indsat et stykke i artikel 2 og dog gentaget reguleringerne af enerettigheder i den grundlaeggende kontrakt mellem Brandeis og oestlandene " ( tysk original ) .
Han bemaerkede , at han protesterede mod den aendrede affattelse af klausul 2 . Senere aendrede VAW yderligere klausul 2 ved helt at stryge den .
VAW's juridiske raadgiver forklarede videre , at han den 17 . marts 1968 modtog et udkast til aftale , som kun henviste til enerettigheder til koeb af raaaluminium , men ikke til de begraensninger , som udenrigshandelsorganisationerne havde paataget sig .
Det vil erindres , at man i brevet af 18 . marts 1968 angaaende resultaterne af moedet den 15 . marts 1968 havde henvist til VAW's udkast som den " rensede " tyske aftale ( der bereinigte deutsche Vertrag ) , der skulle danne forbillede for de oevrige kontrakter angaaende koeb med Brandeis Goldschmidt .
7.2.5 . VAW's udkast blev senere diskuteret paa et moede mellem VAW og Montedison den 23 . april 1968 . I et brev af 24 . april til VAW hedder det , at " fuldstaendig enighed " opnaaedes om de forslag , der var fremsat i brevet af 18 . marts , et brev som oejensynlig er skrevet efter modtagelsen af VAW's udkast den 17 . marts 1968 . Paa moedet godtog Montedison en kopi af en Brandeis-aftale , der var aendret af VAW .
" De ( dvs . VAW ) overrakte i Milano hr . ... ( fra Montedison ) en kopi af den paa grundlag af min raadgivning aendrede individuelle aftale med Brandeis . Disse aendringer er i mellemtiden blevet tiltraadt af hr . Brandeis , og det samme gaelder Pechiney . Den tyske kontrakt har herefter betydning som standardkontrakt for at undgaa , at der kan rejses indvendinger i henhold til afsnit 1 i mit brev af 18 . marts 1968 " ( tysk original ) .
Efter formuleringen af brevet af 24 . april 1968 er det klart , at Alumined allerede havde erklaeret sig enig i de beskrevne aendringer .
7.2.6 . Ved hoeringen haevdedes det foerst , at disse droeftelser ikke angik slettelsen af de begraensninger , som udenrigshandelsorganisationerne havde paataget sig , men den klausul , som havde figureret i de tidligere aftaler mellem Brandeis og de vestlige producenter , og hvori det hed , at :
" Saelgerne forpligter sig til ikke at saelge leverandoerens raaaluminium , medmindre koeberne giver tilladelse hertil og godkender priserne " .
Da denne klausul allerede var blevet slettet i de kontraktudkast , som blev tilstillet alle koeberne i marts 1968 , synes den fremsatte forklaring vedroerende genstanden for droeftelserne i det mindste ufuldstaendig .
7.3 . Indgivelsen af anmeldelsen
7.3.1 . Anmeldelse til Kommissionen fandt foerste gang sted den 12 . november 1970 . Anmeldelsen indeholdt en saakaldt " betingelse om ikke-offentliggoerelse " . Ifoelge denne blev anmeldelsen foretaget paa betingelse , at " denne begaering ikke vil blive offentliggjort og foelgelig ikke gjort til genstand for en beslutning " .
Anmeldelsen bestod af et brev og skema A/B sammen med fuldmagter underskrevet af PUK , Giulini , Montedison , VAW og Holland Aluminium . Spoergsmaalene i skema A/B vedroerende indholdet af aftalen , vedtagelsen eller den samordnede praksis var kun besvaret med henvisning til foelgebrevet ( das Begleitschreiben ) . I besvarelsen af spoergsmaal I.6 . i skema A/B , hvori der for virksomheder , hvis forretningssted eller hovedsaede ligger uden for faellesmarkedets omraade , skal oplyses navn og adresse paa en repraesentant eller et datterselskab med bopael eller forretningssted inden for faelledsmarkedsomraadet , vedlagdes en liste . Paa denne liste var Aluminium Company of Canada Ltd , Alnor , ASV , Baco , Elkem , ENDASA , Swiss Aluminium , AB Svenska Metallverket ( nu Graenges Aluminium ) og VMW opfoert .
7.3.2 . De svar , som var givet i skema A/B , var skrevet paa tysk , og tysk var tillige originalsproget i brevet . De vaesentligste dele af dette brev citeres nedenfor :
" Vedroerende : Vesteuropaeiske aluminiumproducenters import fra oestbloklandene .
De vesteuropaeiske producenter inden for en vigtig sektor koeber hver for sig de samlede maengder af de produkter , der importeres fra oestbloklandene , produkter , hvis kvalitet ikke er helt sammenlignelig , og som udbydes af et antal oestbloklande , og de vesteuropaeiske producenter forarbejder stoerstedelen af dette materiale i deres egne foraedlingsanlaeg . Den resterende del saelges sammen med deres egen produktion inden for rammerne af de konkurrenceforhold , der bestaar mellem de vestlige producenter .
Efter min opfattelse er denne fremgangsmaade ikke i strid med EOEF-traktatens artikel 85 , stk . 1 .
Accept af 100 % af de maengder , der importeres , er en betingelse for dette tilbud , som yderligere medfoerer , at de enkelte vesteuropaeiske producenter skal indkoebe i faellesmarkedet , og udelukker konkurrence angaaende importen fra forhandleres side , da de paagaeldende maengder overstiger det kvantum , som de kan saelge .
Denne udelukkelse af udenforstaaendes , navnlig forhandleres , mulighed for at koebe som foelge af de kontrakter om koeb , der er afsluttet uden for faellesmarkedet af de enkelte vesteuropaeiske producenter med repraesentanter for alle oestlandene med undtagelse af Rumaenien og Jugoslavien , er derfor alene en foelge , der er i overensstemmelse med frie markedsprincipper , nemlig at koeb af en vis vare altid udelukker andre koebere . Som foelge heraf foreligger ikke nogen form for samordnet praksis , som har til formaal at begraense de vesteuropaeiske producenters eller forhandleres muligheder for koeb efter artikel 85 , stk . 1 .
Hertil kommer , at en eventuel begraensning i konkurrencen ved udelukkelse af forhandlerne er uden betydning . Integrationen inden for EF kan ikke foere til oeget salg for forhandlere ; tvaertimod falder saadant salg inden for den tidligere nationale struktur , fordi stadig mindre maengder aftages af kunderne i form af raamateriale , der ogsaa plejede at blive leveret af forhandlerne . Af tekniske aarsager maa materialet i stedse stigende grad leveres af producenterne direkte til kunderne i opgivne stoerrelser og legeringer tillige med know-how og raadgivning angaaende dets forarbejdning . Forhandlerne stoeder derfor allerede paa vanskeligheder med hensyn til afsaetning af de maengder , som koebes i Rumaenien og Jugoslavien , til sekundaere smelterier , fordi de vesteuropaeiske producenters supplerende indkoeb til forarbejdning i deres egne produktionsanlaeg for halvfabrikata er faldende .
Udelukkelsen af forhandlere fra den import , som de vestlige producenter foretager fra oestbloklandene , kan derfor ikke paa nogen maade , eller i det mindste kun i ubetydeligt omfang , paavirke handelen inden for faellesmarkedet i skadelig retning . Dette bevises ogsaa klart ved , at de vesteuropaeiske producenters koeb ved import kun androg 2,9 % af det samlede vesteuropaeiske forbrug paa 3 089 000 tons i 1969 . Importen er steget langsomt til denne procent siden 1963 . Dens videre vaekst forudses at ville svare til vaeksten i forbruget , som tilfaeldet var i 1969 og 1970 .
Yderligere kan disse koeb ikke siges at have en skadelig indvirkning paa handelen mellem medlemsstater og fordreje den eksisterende konkurrence . Tvaertimod har koebene til formaal at hindre fordrejning af den eksisterende konkurrence gennem priser og salgsbetingelser for import fra oestblokken , som til forskel fra de vesteuropaeiske producenters ikke er bestemt ved omkostningerne ved fremstillingen af produkterne og fri konkurrence , men ud fra politiske overvejelser eller behov for fremmed valuta til koeb af andre varer , som oestblokken har brug for . Dette er grunden til , at de vesteuropaeiske producenters koeb godkendes af deres landes regeringer , og tillige grunden til at flere regeringer i 1963 ogsaa raadede industrien til at traeffe forholdsregler til beskyttelse mod datidens dumping fra oestbloklandene for derefter ad diplomatiske kanaler at bane vejen for forhandlinger om koeb i Moskva " . ( Parternes egen , samtidig , engelske version ) .
7.3.3 . Intet af indholdet af de da gaeldende aftaler med udenrigshandelsorganisationerne blev oplyst . Parterne oplyste ikke ordlyden af nogen aftale eller noget udkast til aftale med udenrigshandelsorganisationerne for perioden 1971 til 1976 . Det eneste referat , som blev givet Kommissionen af de paagaeldende aftalers ordlyd , indeholdtes i de oven for citerede afsnit .
7.3.4 . Paa anmeldelsestidspunktet blev visse parters deltagelse ikke omtalt . Skoent Aluminio de Galicia , Kaiser-Preussag og Metallgesellschaft i hvert fald fra begyndelsen af 1971 havde koebt aluminium i henhold til de aftaler , der er omfattet af denne procedure , blev Kommissionen foerst gjort bekendt med dette den 27 . februar 1976 , efter at den havde indledt sine undersoegelser . ( Af anmeldelsen fremgik kun , at naevnte foretagender havde afsluttet aftaler om koeb af raaaluminium fra oestbloklandene : " inzwischen gleichfalls Kaufvertraege ueber Rohaluminium aus der Produktion von Ostblockstaaten abschliessen " . ) Det blev ikke nogensinde anmeldt til Kommissionen , at Reynolds Aluminium Deutschland , Alsar SpA , RTZ og BICC var deltagere , selv om Reynolds og Alsar havde indgaaet aftaler med Brandeis Goldschmidt 1973 , og RTZ og BICC siden 1971 af Swiss Aluminium havde koebt metal paa samme vilkaar som dem , der var accepteret af alle de oevrige medlemmer af EPAA .
Brandeis Goldschmidt , Raznoimport , Metalimpex , Kerametal , Impexmetal og Intrac var overhovedet ikke naevnt i anmeldelsen .
7.3.5 . Undersoegelsen i sagen har vist , at der i den beskrivelse , som er givet i anmeldelsen , er udeladt tolv vaesentlige punkter i den raekke aftaler , som er blevet genstand for proceduren .
7.3.6 . Ingen af disse udeladelser fremgik umiddelbart af de indleverede dokumenter , men direktoeren for det kompetente direktorat afviste i foerste omgang anmeldelsen ( den 7 . december 1970 ) paa grund af den ensidigt indsatte betingelse om ikke offentliggoerelse . Dokumenterne blev paa ny indgivet uden denne betingelse den 16 . december og registreret hos Kommissionen den 17 . december 1970 .
7.3.7 . Udkastet til anmeldelse blev droeftet og godkendt paa et moede i EPAA den 7 . oktober 1970 , hvori deltog Alcan ( UK ) , Alnor Aluminium Norway A/S , Holland Aluminium , Aluminium français , A/S Ardal og Sunndal Verk , Baco , Elkem A/S , Empresa Nacional del Aluminio , Gebrueder Giulini , Montecatini-Edison , Swiss Aluminium , AB Svenska Metallverken , VAW og VMW . Alle disse virksomheder , der foretog anmeldelsen , samt de , der er naevnt i anmeldelsen , maa derfor have vaeret klare over anmeldelsens ufuldkommenhed .
7.3.8 . Kommissionen fik foerst oplysning om ordlyden af aftalerne som svar paa en begaering om oplysninger fremsat i henhold til artikel 11 i forordning nr . 17 i november 1975 , hvor udvidelsen af Faellesskabet havde givet Kommissionen territorial kompetence i forhold til visse vestlige producenter , der havde aftaler i " den lange form " saavel som de parter , der oprindelig indgav anmeldelsen , og som havde aftaler i " den korte form " .
7.3.9 . Den 27 . februar 1976 anmeldte Aluminio de Galicia , Kaiser-Preussag og Metallgesellschaft til Kommissionen , at de var deltagere i Brandeis-aftalerne . Anmeldelsen skete ved henvisning til 1970-anmeldelsen .
8 . De enkelte virksomheders deltagelse
8.1 . For at lette sagsfremstillingen har betegnelserne " de vestlige producenter " og " udenrigshandelsorganisationerne " vaeret anvendt . Virksomhederne deltog imidlertid ikke i samme omfang , de spillede heller ikke nogen aktiv rolle i Brandeis-ordningerne fra foerst til sidst .
8.2 . De vestlige producenter kan i store traek inddeles i tre grupper :
I ) De , som tog initiativet til , organiserede og stoettede ordningerne , nemlig :
Swiss Aluminium , Baco , PUK , Alcan , Montedison/Alumetal , VAW og ASV , som deltog i ordningerne i hele deres loebetid .
II ) " Medloeberne " , nemlig :
- Holland Aluminium * ( 1968-1976 ) , *
- Kapal * ( 1971-1976 ) , *
- Metallgesellschaft * ( 1971-1976 ) , *
- Reynolds * ( 1974-1975 ) , *
- ENDASA * ( 1963-1976 ) , *
- Norsk Hydro ( Alnor ) * ( 1970-1976 ) , *
- VMW * ( 1963-1976 ) , *
- Graenges * ( 1963-1976 ) , *
- Elkem * ( 1963-1976 ) . *
III ) De perifere deltagere :
RTZ , BICC , Alsar , Alugasa ( et datterselskab af PUK ) , NLM ( 50 % ejet af Alcan ) og Giulini .
8.3 . Disse inddelinger giver i store traek udtryk for virksomhedernes deltagelse og det omfang , i hvilket de var involveret .
8.4 . Virksomhederne i den foerste gruppe stod for ca . 70 % af raaaluminiumproduktionen i Vesteuropa , koebte mellem 60 og 70 % af alt det aluminium , der blev aftaget i henhold til Brandeis-ordningerne og var med undtagelse af Baco dem , der havde den stoerste interesse i at " beskytte " det oprindelige EOEF ( de seks ) , og efter 1973 var Baco en stor producent i det udvidede EOEF .
8.5 . Virksomheden i den anden gruppe deltog i fuldt omfang i Brandeis-ordningerne , men kun i forskellige perioder og til tider mere for at beskytte deres hjemlige markeder ( der laa uden for EOEF ) end for forsaetligt at fordreje handelen i EOEF .
8.6 . Den tredje gruppe omfatter de virksomheder , som vel maatte deltage , for at systemet skulle vaere vandtaet , men som var af mindre betydning og desuden i visse tilfaelde deltog uden saerlig begejstring . En af dem , NLM , handlede slet ikke i EF .
8.7 . Af de virksomheder , der var deltagere i ordningerne , er tre senere ophoert med at eksistere som selvstaendige enheder .
8.7.1 . Gebrueder Giulini traadte i likvidation . Selskabet blev senere overtaget af Alcan , men Giulini har ( paa grund af likvidationen ) ikke forsvaret sine interesser under denne sag , og Alcan kan ikke straffes paa grund af Giulinis adfaerd .
8.7.2 . Kapal ( Kaiser-Preussag Aluminium GmbH ) , som i 1971 havde indgaaet en aftale i kort form med Brandeis , var paa det tidspunkt halvt ejet af US-selskabet Kaiser Aluminium and Chemical Corporation . Med virkning fra 31 . december 1975 overdrog de to ejere af Kapal hele aktiekapitalen til Kaiser Aluminium Europe Inc . , et helejet datterselskab af Kaiser Aluminium and Chemical Corporation . Kaiser Aluminium Europe gjorde gaeldende , at selskabet ikke kunne drages til ansvar for Kapal's adfaerd , selv om det foruden at erhverve aktierne og aktiverne i Kapal uden afbrydelse overtog en raekke af de ansatte og af lederne i Kapal , af hvilke nogle havde vaeret taet knyttet til Kapal's deltagelse i Brandeis-aftalen , og selv om Kaiser Aluminium and Chemical Corporation hele tiden havde vaeret repraesenteret i Kapal's styrende organ .
8.7.3 . Baco blev erhvervet af Alcan i 1982 gennem en fusion af Baco og Alcan UK .
8.8 . Nogle selskaber har aendret navn . Alsar/Alumetal SpA forandrede navn til Alluminio Italia SpA .
II . RETLIG VURDERING
A . ARTIKEL 85 , STK . 1
I medfoer af taktatens artikel 85 , stk . 1 , er alle aftaler mellem virksomheder , alle vedtagelser inden for sammenslutninger af virksomheder og alle former for samordnet praksis , der kan paavirke handelen mellem medlemsstater , og som har til formaal eller til foelge at hindre , begraense eller fordreje konkurrencen inden for faellesmarkedet , uforenelige med faellesmarkedet . I artikel 85 gives en raekke eksempler paa saadanne aftaler , vedtagelser og former for samordnet praksis , nemlig
" saadanne , som bestaar i :
a ) direkte eller indirekte fastsaettelse af koebs , eller salgspriser eller af andre forretningsbetingelser ,
b ) begraensning af eller kontrol med produktion , afsaetning , teknisk udvikling eller investeringer ,
c ) opdeling af markeder eller forsyningskilder " .
De aftaler , der er genstand for denne procedure , blev indgaaet af Brandeis Goldschmidt med visse udenrigshandelsorganisationer ( nemlig Raznoimport , Impexmetal , Metalimpex , Metalimex/Kerametal og Intrac ) og vestlige producenter af raaluminium ( " de vestlige producenter " ) . Disse aftaler er blevet kaldt " Brandeis-aftalerne " . Omfattet af denne procedure er tillige de aftaler , der blev indgaaet med henblik paa gennemfoerelse af Brandeis-aftalerne . Det drejer sig om de aftaler , der blev indgaaet af Eisen - und Metall Aktiengesellschaft og mellem de vestlige producenter .
9 . Om samtlige deltagere var virksomheder efter artikel 85
9.1 . De vestlige producenter
De vestlige producenter , som koebte aluminium i henhold til Brandeis-aftalerne , er alle virksomheder efter artikel 85 . De beskaeftigede sig alle med produktion af raaaluminium og andre former for aluminium enten paa egen haand eller gennem et faellesforetagende eller paa anden maade i faellesskab med en etableret producent af raaaluminium . Heraf foelger tillige , at European Primary Aluminium Association ( EPAA ) , hvoraf alle de vestlige producenter med undtagelse af to var medlemmer , er en sammenslutning af virksomheder efter artikel 85 .
9.2 . Udenrigshandelsorganisationerne
Udenrigshandelsorganisationerne Raznoimport , Impexmetal , Metalimpex , Metalimex/Kerametal og Intrac er ligeledes virksomheder efter artikel 85 . Hver af organisationernes funktion var at foretage eksport og import af en raekke varer . For saa vidt angaar denne procedure , var hver af udenrigshandelsorganisationerne beskaeftiget med salg af aluminium , der var en af de aktiviteter , med henblik paa hvilket saerligt formaal de var oprettet efter lovgivningen i det land , hvor de havde deres hjemsted .
Kollektive enheder , der driver handel , maa anses for virksomheder efter artikel 85 , hvilken status de end maatte have i henhold til lovgivningen i deres hjemlande , og dette gaelder tillige i tilfaelde af , at de ikke har nogen selvstaendig status i forhold til staten .
Heraf foelger , at artikel 85 ikke bliver uanvendelig paa grund af indsigelsen om staters immunitet , idet den angaar handelsvirksomhed . Indsigelser af denne karakter angaar alene handlinger , der er udslag af udoevelse af offentlig myndighed , ikke handel . Selv om udenrigshandelsorganisationerne ikke efter socialistisk lovigvning kunne udskilles fra staten , ville deres deltagelse i Brandeis-aftalerne ikke vaere beskyttet af statslig immunitet , da der alene var tale om handelsmaessig aktivitet . Den nationale lovgivning i medlemsstaterne tillaegger heller ikke udenrigshandelsorganisationer af den art , der er omfattet af denne procedure , statslig immunitet .
9.3 . Brandeis Goldschmidt og Eisen und Metall
Brandeis Goldschmidt Ltd og Brandeis Goldschmidt AG maa behandles som en enhed i denne beslutning . Paa ethvert tidspunkt , der har betydning for sagen , var Brandeis Goldschmidt AG et datterselskab af Brandeis Goldschmidt Ltd , og det er ikke godtgjort , at Brandeis Goldschmidt AG paa noget tidspunkt handlede selvstaendigt . Baade Brandeis Goldschmidt og Eisen und Metall er virksomheder efter artikel 85 . De har begge i en aarraekke vaeret etableret som handelsvirksomheder inden for ikke-jernmetaller og fortsat deres virksomhed i Brandeis-aftalernes loebetid . Brandeis Goldschmidt har gjort gaeldende , at selskabet ikke kan betragtes som en virksomhed efter artikel 85 , stk . 1 , da det paa ethvert tidspunkt , der har betydning for sagen , alene var agent for de vestlige producenter og ikke havde nogen selvstaendig stilling . Hvis dette var rigtigt , ville det samme gaelde Eisen und Metall .
Hverken Brandeis Goldschmidt eller Eisen und Metall handlede imidlertid efter instrukser fra nogen , da de besluttede at deltage i de aftaler , der er genstand for denne procedure . Brandeis Goldschmidt havde ingen pligt til at indgaa aftalerne eller til at paatage sig en saa vaesentlig rolle ved deres gennemfoerelse og haandhaevelse . Brandeis Goldschmidt besluttede selv som uafhaengig erhvervsdrivende at deltage i en ordning , der kunne udelukke selskabets konkurrenter fra handel med aluminium fra Oesteuropa . Baade Brandeis Goldschmidt og Eisen und Metall kunne til enhver tid have trukket sig ud af aftalerne uden at forlade branchen . Intet af de to selskaber kan unddrage sig ansvaret for sin deltagelse i en konkurrencebegraensede aftale ved at goere gaeldende , at det ikke havde nogen selvstaendig status , men at det alene handlede efter instrukser . Det afhaengighedsforhold , inden for hvilket disse instrukser blev givet , var alene en foelge af , at de havde valgt at tiltraede den konkurrencebegraensende aftale .
10 . Om de forhold , der er genstand for denne procedure , var aftaler i henhold til artikel 85
Det er anfoert , at hvis det for visse af virksomhedernes vedkommende kunne paavises , at ordningerne var handlinger foretaget af deres regeringer , ville disse virksomheder ikke have overtraadt artikel 85 , og Faellesskabet kunne herefter kun reagere ved protester ad diplomatisk vej over for de beroerte regeringer eller ved en eller anden form for gengaeldelse ( hvis der var tale om regeringer i ikke-medlemsstater ) .
Aftalerne var ikke handlinger , som regeringerne havde tilsluttet sig , ligesom der ikke var nogen regering , der havde paalagt virksomhederne at indgaa aftalerne .
En anden mulighed , som parterne har anfoert , er , at de beroerte regeringer fremmede og stoettede ordningerne uden dog at forpligte virksomhederne til at tilslutte sig dem . Ordningerne skulle saaledes kunne betragtes som et led i den beroerte stats udenrigshandelspolitik og skulle herefter ikke kunne underkastes en naermere proevelse af Faellesskabets institutioner i henhold til EOEF-traktatens artikel 85 , stk . 1 .
Hver af disse muligheder vil blive undersoegt i relation til :
a ) de virksomheder , som paa ethvert tidspunkt , der har betydning for sagen , var undergivet den tyske forbundsregering , og
b ) de virksomheder , der paa ethvert tidspunkt , der har betydning for sagen , var undergivet den britiske regering .
10.1 . Den tyske regerings rolle
Under sin bedoemmelse af de faktiske omstaendigheder har Kommissionen allerede fastslaaet , at Forbundsrepublikken Tysklands regering ikke var direkte part i Brandeis - og Eisen und Metall-aftalerne . Den tyske regering havde ikke paa davaerende tidspunkt hjemmel i lovgivningen til at paalaegge parterne at tilslutte sig ordningerne . Paa grundlag af Bundeswirtschaftsministeriums skrivelse af 5 . januar 1979 kan man hoejst gaa saa vidt som til at sige , at regeringen var indstillet paa at taale VAW's deltagelse i aftalerne , men den gik ikke ind for , at selskabet skulle deltage , og har udtrykkeligt anfoert , at den i 1968 udtrykkeligt havde taget forbehold med hensyn til lovligheden af Brandeis-ordningerne baade efter konkurrencereglerne i Tyskland og i EF i oevrigt . Paa grundlag af det oplyste er Kommissionen naaet frem til den konklusion , at der ikke har vaeret tale om , at den tyske regering fremmede eller stoettede aftalerne , og at VAW lige har kunnet godtgoere dette .
10.2 . Det forenede Kongeriges regerings rolle
Det fremgaar ikke af sagsfremstillingen , at Det forenede Kongeriges regering nogensinde paa nogen maade var part i Brandeis-aftalerne , ej heller , at de britiske producenter var agenter for regeringen , da de indgik Brandeis-aftalerne ( hvilket i oevrigt ikke ville have gjort nogen forskel ) .
Hverken den britiske regerings stoette eller de to notater fra industriministeriet kan med rette betragtes som en godkendelse af de vestlige producenters handlinger med den virkning , at disse skulle kunne betragtes som statshandlinger . Baco's argument , at handlingerne antog karakter af statshandlinger , maa afvises .
De virksomheder , der havde hjemsted i Det forenede Kongerige , havde ikke over for den britiske regering nogen pligt til og modtog heller ikke af denne noget paalaeg om at tilslutte sig Brandeis-ordningerne . Den britiske regering havde ikke paa noget tidspunkt hjemmel i lovgivningen til at tvinge disse virksomheder til at tilslutte sig ordningerne . Alcan har udtrykkelig anfoert , at den britiske regering ikke anvendte nogen form for retlig tvang for at sikre , at selskabet deltog i ordningerne . Det maa noedvendigvis forholde sig saaledes , idet parterne i modsat fald ikke ville have foelt sig forpligtede til at give Registrar of Restrictive Trading Practices i Det forenede Kongerige kendskab til enkelthederne vedroerende ordningerne i 1969 ; disse ordninger ville have have vaeret fritaget for registrering i medfoer af Section 8 , stk . 1 , i Restrictive Trade Practices Act af 1956 . Paa det tidspunkt henviste det beroerte ministerium ikke til section 8 , stk . 1 , men paalagde Registrar at indfoere registreringen i den saerlige afdeling af registret i medfoer af Section 11 , stk . 3 , i loven . Dette ville ikke have vaeret noedvendigt , hvis regeringen i Det forenede Kongerige og de i landet hjemmehoerende vestlige producenter havde handlet med en eller anden form for lovhjemmel .
Der foreligger ikke tilstraekkeligt bevis for , at den britiske regering tilskyndede nogen virksomhed med hjemsted i Det forenede Kongerige til at indgaa aftale med andre vestlige producenter , hvorved Brandeis Goldschmidt bemyndigedes til at forhandle med Raznoimport i begyndelsen af 1963 . Ej heller er der fremfoert bevis for , at den britiske regering tilskyndede Alcan og Baco til at indgaa aftalerne , da disse var blevet endeligt formuleret i midten af 1963 . Begge selskaber anfoerer i oevrigt kun , at " der ikke kan vaere nogen vivl om , at den britiske regering havde kendskab til og godkendte aftalerne fra foerste faerd " .
Bevismaterialet viser , at initiativet til at forhandle og indgaa Brandeis-aftalerne i 1963 til enhver tid laa hos de vestlige producenter , og at Det forenede Kongeriges regering kun var indblandet paa den maade , at den tilsyneladende blev underrettet paa et eller andet tidspunkt i 1965 og i aarene derefter , og at den gav sin godkendelse . I industriministeriets notat fra april 1977 hedder det , at aftalerne i 1963 saavel i 1964 , 1965 og 1968 blev sluttet uden den britiske regerings mellemkomst . Hverken i de beretninger og notater om forhandlingerne i 1963 , der er udfaerdiget af Brandeis Goldschmidt , eller i korrespondancen i forbindelse hermed henvises der til , at nogen regering har vaeret inddraget i sagen . Af Brandeis Goldschmidts notat vedroerende dets moede med Raznoimport i Moskva den 6 . februar 1963 fremgaar det , at der opnaaedes en aftale . Brandeis Goldschmidt anfoerer alene :
" Under vore forhandlinger fandt vi det noedvendigt at goere Raznoimport bekendt med , at vi havde visse producentinteresser bag os " .
Det er bemaerkelsesvaerdigt , at Brandeis Goldschmidt paa dette tidspunkt ikke omtalte , at nogen regering skulle vaere interesseret , fordi det ville have vaeret et incitament for Raznoimport til at indgaa aftalen . I notatet angaaende brevet fra 1965 ( afsnit 6.1.8 ) , der er skrevet paa naesten samme tid , angives det ogsaa , at kontrakten med Raznoimport var blevet til paa privat initiativ .
Det forhold , at baade de i Det forenede Kongerige hjemmehoerende parter og landets regering undlod at anvende undtagelsesbestemmelserne i Det forenede Kongeriges konkurrencelovgivning i forbindelse med Brandeis-aftalerne , viser , at de parter , der havde hjemsted i Det forenede Kongerige ikke paa davaerende tidspunkt var af den opfattelse , at de blot gennemfoerte landets regeringspolitik og kun denne politik , uanset hvilke argumenter de nu fremfoerer .
Kommissionen accepterer argumentet om , at den britiske regering fra 1965 og fremefter stoettede de i Det forenede Kongerige hjemmehoerende virksomheder i deres oenske om at tilslutte sig Brandeis-ordningerne . Dette betyder ikke , at den britiske regerings opmuntring og stoette var et udslag af en suveraen afgoerelse om , at handelen i Faellesskabet skulle paavirkes . Den omstaendighed , at regeringen i Det forenede Kongerige under forfoelgelse af sine egne legitime nationale interesser tillod en privat begraensning af konkurrencen inden for Faellesskabet , betyder ikke , at den enten ville forvolde eller oenskede et brud paa faellesskabsretten , og endnu mindre , at den stoettede dette brud . Selv om den britiske regering havde tilsigtet et saadant brud ( og Kommissionen tror ikke , at dette paa noget tidspunkt var tilfaeldet ) , ville dette ikke aendre virksomhedernes retsstilling .
Det europaeiske Faellesskab kan ikke og har aldrig soegt at anfaegte Brandeis-ordningerne , for saa vidt disse angik - og deres virkninger var begraenset til - Det forenede Kongeriges omraade , indtil den dag , hvor Det forenede Kongerige blev medlem af Faellesskabet . Regeringen i Det forenede Kongerige var fuldt ud berettiget til efter eget forgodtbefindende at foretage handlinger paa sig eget territorium og at tilskynde andre til at foretage handlinger paa samme territorium med virkninger dér .
Kommissionen er forpligtet til at haandhaeve EOEF-traktaten og kan derfor ikke acceptere , at nogen form for tilskyndelse fra Det forenede Kongeriges regerings side kan fremfoeres som forsvar for handlinger begaaet af virksomheder med hjemsted i Det forenede Kongerige , for saa vidt som disse handlinger var et brud paa faellesskabsretten og paavirkede hendelen mellem de stater , der var medlemmer af Faellesskabet inden 1973 .
Fra 1973 har Det forenede Kongerige vaeret underkastet EOEF-traktaten , navnlig dennes artikel 5 og 90 .
11 . Konkurrencebegraensninger og -forbedringer
De af denne procedure omfattede parter indgik en ordning , hvis vaesentligste formaal og virkning var at opretholde priserne paa aluminiumingots og aluminiumprodukter i Faellesskabet og paa andre vestlige markeder . De midler , der foerst og fremmest blev benyttet , var , at forsyningskilderne for ingots blev delt , at halvfabrikata og skrot blev taget ud af markedet , og at der indfoertes kontrol med kontrakter om byttehandel og omdannelse af aluminium . De vestlige producenter accepterede ved deres adfaerd ogsaa andre begraensninger , idet det var underforstaaet , at de oevrige parter ville foelge samme politik . Det drejer sig om foelgende begraensninger :
- aftalen om ikke at saelge oestmetal til tredjemand uden forudgaaende omsmeltning ,
- at der ikke skulle stilles aluminium til raadighed for handel paa London Metal Exchange .
11.1 . Beskyttelse af priserne
Parterne i Brandeis-aftalerne har fremsat talrige udsagn , der klart viser , at formaalet med ordningen var at beskytte priserne paa de vestlige markeder .
De vestlige producenter var i den grad optaget af at beskytte prisniveauerne , at de skred kraftigt ind for at forhindre salg af selv de mindste maengder aluminium , isaer halvfabrikata , paa de vestlige markeder , hvilket klart fremgaar af bl.a . afsnit 3.5.3 og 3.5.4 .
De vestlige producenter og udenrigshandelsorganisationerne fastlagde udtrykkeligt i Brandeis-aftalerne , at de priser , som sidstnaevnte skulle kraeve paa visse landes omraader , ikke maatte vaere lavere end dem , der var fastsat ved aftalerne . Desuden gav udenrigshandelsorganisationerne kontraktligt tilsagn om at opretholde priserne paa aluminiumprodukter , idet en reduktion i disse priser vil faa indvirkning paa ingotpriserne .
I de undtagelsestilfaelde , hvor salg af oestmetal kunne finde sted paa de vestlige markeder , var de vestlige producenter paa denne maade beskyttet mod enhver risiko for priskonkurrence .
Det kan i oevrigt konstateres , at " aanden i aftalen " i mere generelle vendinger ogsaa kraevede , at der ikke blev konkurreret paa priserne mellem de vestlige producenter og udenrigshandelsorganisationerne . I 1974 , hvor der var et overskud , der kunne eksporteres af udenrigshandelsorganisationerne , fik et loefte om at tilbyde Brandeis-priser som fastsat i aftalen ikke de vestlige producenter til at acceptere salg inden for " deres " omraade .
Den pris , Brandeis betalte for oestmetal , er der redegjort naermere for i del I . Det er ikke her noedvendigt at tage stilling til om den pris , Brandeis betalte , oversteg eller var den samme som markedsprisen , som det paa grund af forholdene indenfor aluminiumindustrien er svaert at fastsaette . PUK har forsoegt at paavise , at Brandeis-prisen laa meget naer den pris , der ville vaere blevet fastsat af uafhaengige handelspartnere , men der er dog adskillige tegn paa , at mange af de vestlige producenter i aftalernes loebetid fandt prisen for hoej .
De vestlige producenter paa metalkonferencen i Venedig reducerede maengderne af de ingots , der blev aftaget ( hvilket passede dem , fordi der var et overudbud af ingots paa davaerende tidspunkt ) , samtidig med at den pris pr . ton , de betalte , blev
forhoejet . Indtil 1976 var de priser , der blev betalt , foruden sikkerheden for afsaetning tilstraekkelig tilfredsstillende for udenrigshandelsorganisationerne til at opveje forbudet i aftalen mod salg af ingots til andre koebere og mod salg i det hele taget af skrot og halvfabrikata .
Hver enkelt aluminiumproducent , som aftog aluminium i henhold til Brandeisaftalerne , var enig i , at han skulle betale samme pris som alle de oevrige producenter og betale Brandeis provision efter en fast sats for selskabets ydelser . Paa samme maade aftalte alle de fem koebere ( Alusuisse Deutschland , VAW , Kaiser Preussag Aluminium , Metallgesellschaft og Gebrueder Giulini ) , der var parter i de med Eisen und Metall AG og Intrac indgaaede aftaler , at de skulle betale samme pris for det indkoebte metal , og at denne pris igen skulle vaere den samme som prisen ifoelge Brandeis-aftalen .
Ved at indgaa saadanne ordninger afskar hver enkelt koeber , herunder ogsaa Brandeis Goldschmidt , sig effektivt fra at tilbyde hoejere eller lavere priser end dem , der var fastsat ved faelles overenskomst mellem samtlige koebere . Udenrigshandelsorganisationerne afskar sig paa samme maade fra at saelge til en hoejere eller lavere pris end dem , der var fastsat ved faelles aftale mellem dem som salegere . I mangel af saadanne aftaler kunne koeberne have foretaget indkoeb til forskellige priser , hvis de overhovedet havde oensket at koebe .
Brandeis-aftalen var altid den samme , uanset hvor store maengder hver af koeberne aftog : PUK koebte f.eks . ca . 20 gange saa meget som Giulini , men begge parter betalte samme pris pr . ton . Ved at indgaa disse aftaler erklaerede udenrigshandelsorganisationerne sig enige i ikke at konkurrere indbyrdes paa pris - og handelsbetingelser ved leverancer af aluminium til EF og andre vestlige markeder .
11.2 . Deling af en forsyningskilde
Paa noejagtig samme maade som koeberne i henhold til Brandeis - og Eisen und Metall-aftalerne var afskaaret fra at aftale individuelle priser med leverandoererne , var de afskaaret fra at foretage et reelt valg med hensyn til de maengder , som de skulle aftage . Nogle af de vestlige producenter ville ikke have koebt overhovedet , hvis de havde vaeret frit stillede . Maengderne blev fastsat ved beregning af hver enkelt koebers " salg i Vesteuropa " i forhold til det samlede salg i et givet aar med derpaa foelgende tildeling af en tilsvarende andel af det samlede kvantum oestaluminium , der skulle aftages . Rundsendelsen af fortegnelserne over " fordelingen af oestmetal " gjorde det muligt for hver enkelt koeber at sammenligne sin andel med den , der var tildelt de oevrige koebere og kraeve forklaring af Swiss Aluminium vedroerende de kvoter , der skulle aftages af de oevrige koebere .
Fordelingen af oestmetal var et anliggende , der blev droeftet paa moeder i EPAA . Alsars modvilje mod at aftage den maengde , som det havde faaet tildelt , blev droeftet af EPAA's forretningsudvalg . Sagen endte med , at Alsar blev overtalt af medlemmer af dette udvalg til at aftage sin kvote . Det fordelingssystem , der blev vedtaget under Brandeis-aftalerne , og som blev administreret af Swiss Aluminium og EPAA's forretningsudvalg , udelukkede paa grund af den gensidige aabenhed og adgangen til at rejse forespoergsler muligheden for koeb af mindre maengder aluminium end dem , der var foreskrevet efter den formel , som samtlige koebere havde accepteret .
11.3 . Udelukkelse af sekundaaluminium , skrot og halvfabrikata fra markedet
Aftalerne begraensede ligeledes importen fra Oesteuropa af produkter fremstillet af aluminium . Ifoelge aftalerne var det forbudt at eksportere sekundaaluminium , skrot og halvfabrikata fra Polen til de vestlige lande ( herunder samtlige EF-medlemsstater ) , og der fastsattes kvoter for disse produkter , for saa vidt angaar Sovjetunionen , Ungarn , Tjekkoslovakiet og Den tyske demokratiske Republik . Der blev fastsat saerlige kvoter for bestemte EF-medlemsstater .
Disse kvoter blev fastsat saa lavt , at de effektivt afskar uafhaengige forbrugere af aluminium fra forsyninger med disse produkter . For saa vidt angaar halvfabrikata , blev kvoterne nedsat fra 4 064 tons i 1966 og 1967 til 2 540 tons i aarene herefter ( tabel 2 ) . Disse kvoter udgjorde mindre end en kvart procent af EF-produktionen af halvfabrikata ( herunder stoebegods ) . Paa samme maade nedsattes kvoterne af sekundaaluminium og skrot i 1968 fra en samlet maengde paa ca . 4,5 % af Faellesskabets forbrug af sekundaaluminium til ca . 2 % .
Begraensningerne i leverancerne af halvfabrikata , skrot og sekundaaluminium haandhaevedes ligeledes strengt i henhold til Brandeis-aftalerne . De vestlige producenter goer gaeldende , at begraensningerne alene var indfoert for * undgaa , at udenrigshandelsorganisationerne skulle omgaa deres forpligtelser i forbindelse med raaaluminium . Selv om dette kunne bevises , var bestemmelserne dog ikke desto mindre konkurrencebegraensende baade med hensyn til deres formaal og deres virkning , og de skaerpede de begraensninger , der var gaeldende med hensyn til raaaluminium . ( Det skal bemaerkes , at det efter GATT-reglerne er forbudt offentlige myndigheder at ivaerksaette anti-dumpingforanstaltninger rettet mod en kategori af varer for at forebygge dumping inden for en anden produkt kategori ) . Foelgerne for de vestlige producenters konkurrenter i de vestlige lande behandles nedenfor . Ved disse klausuler beskyttede de vestlige producenter ogsaa deres egen integrerede handel med halvfabrikata og hindrede producenter af halvfabrikata i de oesteuropaeiske lande i at forsoege at etablere sig som leverandoerer til de vestlige producenters kunder .
11.4 . Begraensninger i tredjemands ret til at foretage vareudveksling og omdanne metal
Vareudveksling er af saerlig stor betydning i handelen med lande , hvis valutaer ikke er frit konvertible . Forloebet af forhandlingerne forud for indgaaelsen af 1963-aftalen viser , at Brandeis Goldschmidt var klar over , at salget af aluminium fra oestlandene skete i medfoer af aftaler om vareudveksling .
Brandeis Goldschmidt var fra begyndelsen interesseret i at koebe aluminium af Raznoimport og de oevrige udenrigshandelsorganisationer paa betingelse af , at saelgerne ville garantere , at " kun de maengder , der koebtes af Brandeis Goldschmidt , ville blive solgt direkte eller i medfoer af vareudvekslingsaftaler paa disse markeder " ( dvs . " de vestlige markeder " ) .
Det var imidlertid foerst i 1968 , at de aftalemaessige begraensninger , som udenrigshandelsorganisationer paatog sig , blev udstrakt til at omfatte bytte , udveksling og andre former for leverancer , og de skridt , som blev taget af Swiss Aluminium til at forhindre udveksling , der var foretaget af Metalimpex , Impexmetal og Raznoimport viser , hvorledes denne konkurrencebegraensende klausul virkede .
Begraensninger blev ligeledes udstrakt i samme aar , saaledes at de kom til at omfatte overvaagning af udenrigshandelsorganisationernes eksport af aluminium til omdannelse i EF og andre vestlige lande og til genindfoersel i Sovjetunionen , Polen , Ungarn , Tjekkoslovakiet eller Den tyske demokratiske Republik .
Det var herigennem saelgerne forbudt at indgaa aftaler med nogen virksomhed i EF om omdannelse af aluminium uden samtykke fra koeberne i henhold til Brandeis-aftalerne .
Anmodninger fra saelgerne om tilladelse til eksport med henblik paa omdannelse blev af Swiss Aluminium forelagt den ledende producent i et givet land . De vestlige producenter , der blev konsulteret paa denne maade , omfattede VAW i Forbundsrepublikken Tyskland , Holland Aluminium i Nederlandene og VMW i Oestrig . I de fleste tilfaelde blev omdannelsen udfoert af et EPAA-medlem eller et datterselskab af et medlem .
Paa noejagtig samme maade som udenforstaaende brugere af aluminium gennem Brandeis-aftalerne var afskaaret fra forsyninger med oestmetal , var de afskaaret fra muligheden for at foretage omdannelse ( f.eks . produktion af aluminiumpulver , spaaner , folie og ekstrudering ) af samme metal .
Den i afsnit 1.4.2 omhandlede 1967-aftale med Impexmetal indeholder en bestemmelse , hvorefter alle virksomheder , som ikke var medlem af " koebers gruppe " , udelukkedes fra at udfoere saadant arbejde .
Ovennaevnte begraensninger med hensyn til omdannelse reducerede yderligere antallet af de aktiviteter , som kunne foretages af uafhaengige fabrikanter og forarbejdende virksomheder , idet de udelukkedes fra at omdanne eller bearbejde oestmetal , selv om de produkter , der fremkom herved , skulle reeksporteres til Sovjetunionen og Oesteuropa . Yderligere forhindrede begraensningerne med hensyn til udvekslingsaftalerne andre virksomheder , der handlede med Sovjetunionen , Polen , Ungarn , Tjekkoslovakiet , Den tyske demokratiske Republik og Bulgarien i at modtage betaling i aluminium for varer og tjenesteydelser , som leveredes til disse lande .
11.5 . Begraensninger i videresalg uden omsmeltning
Yderligere en begraensning i tredjemands adgang til aluminiumforsyninger fra Oesteuropa opstod som foelge af en forpligtelse , som de vestlige producenter havde paataget sig til ikke at saelge aluminium , der var indkoebt i henhold til Brandeis-aftalerne , i dets oprindelige tilstand til tredjemand .
Selv om haandhaevelsen af aftalen ( afsnit 2.3.6 ) havde vaeret den eneste grund til at paalaegge denne forpligtelse , var den stiltiende aftale konkurrencebegraensende i sin virkning og i sit formaal , idet videresalg af oestaluminium i dets oprindelige tilstand til tredjemand i praksis blev udelukket .
Den omstaendighed , at det var aftalt , at oestmetal maatte saelges til andre EPAA-medlemmer uden omsmeltning viser , at det var hensigten at holde omsaetningen med oestmetal inden for kredsen af EPAA-medlemmer . Forpligtelsen til at omsmelte tjente til at sikre , at lagre af oestmetal i form af raaaluminium i ingots ikke dukkede op paa markedet , navnlig hos forhandlere . Ved i de fleste tilfaelde at aftage ingots af 99,5 % ( og kun i visse tilfaelde 99,6 % og 99,7 % ) renhed mindskede de vestlige producenter risikoen for , at der paa ny dukkede oestmetal op paa markedet , da antallet af mulige kunder til saadant metal var lavere end antallet af kunder til billets til strengpresning , valseslabs mv . , som kunne have vaeret koebt af de vestlige parter i henhold til de udtrykkelige bestemmelser i Brandeis-aftalerne . At kravet om omsmeltning var en betydelig hindring for , at aluminium , der var indkoebt i henhold til Brandeis-aftalerne , kunne afsaettes i den form , hvori det var modtaget , fremgaar af de beviser , der er fremlagt af VMW , der i 1976 anmodede om levering fra USSR i " neutral " form dvs . uden stoeberimaerker .
11.6 . Samordnet praksis og London Metal Exchange
11.6.1 . London Metal Exchange og klausulen om " aanden i aftalen "
De vestlige producenters optraeden i forhold til London Metal Exchange viste tillige , at hensigten var at begraense markederne ved at forbeholde salget af aluminium paa de vestlige markeder for vestlige aluminiumproducenter . Ved at indgaa den form for Brandeis-aftale , som gjaldt fra 1968 og fremefter , erklaerede udenrigshandelsorganisationerne sig udtrykkeligt indforstaaede i , at handel med aluminium paa Londen Metal Exchange skulle give parterne ret til at kraeve genforhandling og kunne medfoere , at aftalen blev bragt til ophoer .
De vestlige producenter har gjort gaeldende , at klausulen vedroerende Londen Metal Exchange ( LME ) alene var en " clausula rebus sic stantibus " , som bestemte , at der skulle ske genforhandling af Brandeis-aftalerne , dersom der der indtraadte aendringer i markedsforholdene . Selv om man antog , at dette var rigtigt , indeholder klausulen dog alligevel en konkurrencebegraensning , for saa vidt som den forhindrede eller modvirkede udviklingen af nye markeder . Brandeis-aftalerne blev dog under alle omstaendigheder indgaaet i de vestlige producenters og i udenrigshandelsorganisationernes interesse , idet de alle var bekendt med , at handel paa LME ( som de alle var i stand til at fremme og foranledige ) ville bringe disse interesser i fare . En " re sic stantibus-klausul " begraenser konkurrencen , naar parterne har interesse i at sikre , at aftalen forbliver i kraft , og derfor i , at den i klausulen forudsete konkurrence saaledes ikke kommer til at finde sted . Bevismaterialet viser endvidere , at vedtagelsen i 1968 af klausulen vedroerende London Metal Exchange skete for at imoedegaa en bestemt situation , nemlig den , der var opstaaet ved , at udenrigshandelsorganisationerne havde erklaeret , at de agtede at saelge deres aluminium gennem LME .
Dette blev tilkendegivet paa den oestmetalkonference , der blev holdt i Budapest i juni 1967 og igen i Zurich den 9 . og 10 . september 1970 . I raekken af aftaler fra 1968 til 1970 udvidedes indholdet i klausulen om " aanden i aftalen " udtrykkeligt til at opfatte muligheden for , at aluminium ville blive optaget til handel paa London Metal Exchange , og klausulen blev ogsaa anvendt i senere aftaler .
I oktober 1970 udsendte London Metal Exchange Committee cirkulaerer med en opfordring til modtagerne om at overveje muligheden af forhandling af aluminium paa London Metal Exchange .
Disse begivenheder , som er beskrevet under afsnit 5.3.8 til 5.3.11 , viser , at de vestlige producenter ikke oenskede , at der skulle handles med aluminium paa LME . Denne handel ville efter deres opfattelse have aabnet de vestlige markeder for oestmetal og paavirket prisstabiliteten . Det fremgaar ogsaa af bevisfoerelsen under afsnit 5.3.6 , at klausulen om " aanden i aftalen " skulle kunne anvendes af baade vestlige og oestlige parter . Hvis en vestlig producent eller en udenrigshandelsorganisation havde forbe holdt sig ret til at handle over LME , ville dette have bragt Brandeis-aftalerne i fare .
LME var ikke saerligt omtalt i klausulen om " aanden i aftalen " i aftalerne mellem Brandeis Goldschmidt og de producenter , som paa davaerende tidspunkt havde hjemsted i EF . Det er imidlertid klart , at alle de vestlige producenter maa have vaeret bekendt med , at handel med aluminium paa LME ville have vaeret en trussel mod den fortsatte bestaaen af Brandeis-aftalerne som helhed enten denne bestemmelse udtrykkeligt stod i deres aftale med Brandeis Goldschmidt eller ej .
11.6.2 . EPAA-medlemmernes samordnede politik i forhold til London Metal Exchange
Det fremgaar ligeledes klart af parternes svar paa cirkulaeret fra LME-udvalget , at de vestlige producenter , som er omfattet af denne procedure , var enige om , at salg af aluminium paa London Metal Exchange ville vaere til skade for deres interesser . Deres svar lignede i vidt omfang hinanden og var tydeligvis resultatet af en samordning .
Det fremgaar ligeledes klart af referaterne og andre skriftlige beretninger fra EPAA-moederne , at medlemmernes politik over for LME blev vedtaget eller bekraeftet i faellesskab paa disse moeder .
EPAA-medlemmernes beslutning om at udpege Baco til paa samtlige medlemmers vegne at iagttage og at aflaegge beretning til samtlige medlemmer om forsoegene paa at oprette et aluminiummarked paa LME viser klart , at de havde samordnet deres politik i dette spoergsmaal . Udpegelsen af Baco , der var medlem af EPAA , " til at holde oeje med tendenserne paa London Metal Exchange " indebaerer ogsaa noedvendigvis , at hvert enkelt EPAA-medlem klart forstod , at intet andet EPAA-medlem ville stille metal til raadighed for handel paa metalboersen , da der var risiko for , at der straks ville blive givet meddelelse om enhver handling af denne art til samtlige medlemmer .
Brandeis-aftalerne indeholdt et almindeligt forbud mod at saelge aluminium paa de vestlige markeder , hvilket i sig selv var tilstraekkeligt til at hindre udenrigshandelsorganisationerne i selv at forhandle aluminium paa LME . Ved klausulen om " aanden i aftalen " erkendte parterne , at grundlaget for disse aftaler ville blive undergravet , hvis nogen af parterne forhandlede aluminium paa LME .
Denne handlemaade var det middel , som parterne i denne procedure benyttede til at hindre handel med aluminium paa et marked , som de ikke selv kunne forvente at styre . Parterne bestraebte sig paa at hindre oprettelse af et marked , der kunne vaere blevet en ny distributionskanal for aluminium , og paa hvilket alene forholdet mellem udbud og efterspoergsel ville have vaeret afgoerende for prisdannelsen .
Ved at udarbejde en samlet politik for , paa hvilke markeder de ville levere , henholdsvis naegte at levere , handlede de vestlige producenter og udenrigshandelsorganisationerne i strid med artikel 85 , stk . 1 , ved at aftale markedsbegraensning . Hver af parterne opgav sin frihed til at saelge aluminium paa et bestemt marked vel vidende om og under den stiltiende forudsaetning , at de oevrige parter ogsaa ville goere dette .
12 . Ordningernes formaal eller virkning
12.1 . Ordningernes formaal eller virkning
De vestlige producenter , Brandeis Goldschmidt , Eisen und Metall og udenrigshandelsorganisationerne etablerede en ordning til stabilisering af priserne , deling af markeder og udelukkelse af ikke-deltagende brugere fra adgang til forsyningskilder , der ikke kontrolleredes af de vestlige producenter . Det maa have staaet dem klart , at denne ordning uundgaaeligt ville faa virkninger , der begraensede konkurrencen , og de virkninger , der fulgte , var objektivt forudselige . Det fremgaar af sagsfremstillingen , at formaalet med ordningen i vidt omfang blev opnaaet , og at konkurrencen blev paavirket i betydelig grad .
12.2 . Parternes anbringender angaaende paavirkningen af konkurrencen
Det er blevet gjort gaeldende , at konkurrencen fra det oestmetal , som angiveligt blev solgt til " dumpingpriser " , ikke var konkurrence i den forstand , hvori dette ord boer forstaas inden for en " lovlig " fri markedsoekonomi , saaledes at artikel 85 , stk . 1 , ikke skulle finde anvendelse , men hvis der var tale om en saadan konkurrence , ville dens paavirkning af konkurrencevilkaarene ikke have vaeret maerkbar , fordi salget af oestmetal ville vaere sket til dumpingpriser og samtlige betingelser for paalaeggelse af anti-dumpingtold da ville have vaeret opfyldt . Enten ville salg ikke have fundet sted , fordi der ville vaere blevet truffet foranstaltninger mod dumping ( saaledes at prisen paa oestmetal ville vaere blevet sat op til et saadant niveau , at det ikke kunne saelges ) , eller ogsaa ville foranstaltningerne imod dumping have vaeret uvirksomme ( naar artikel 85 , stk . 1 , ikke kunne finde anvendelse , fordi konkurrencen i saa fald ikke ville have vaeret " konkurrence " efter artikel 85 , stk . 1 ) .
Dette anbringende forudsaetter , at private parter kan ti * age sig offentlige funktioner . Det tilsloerer , at der er en klar forskel mellem offentlige myndigheders og kartellers regulering af handelen . En offentlig myndighed maa baade tage hensyn til udenforstaaende parters og offentlighedens almindelige interesse . Et kartel virker saedvanligvis alene til bedste for deltagerne og tager ikke de to andre hensyn i betragtning . Artikel 85 , stk . 1 , er en tvingende lovbestemmelse ; den kan ikke fraviges eller paa anden maade omgaas ( medmindre betingelserne for en erklaering i medfoer af artikel 85 , stk . 3 , foreligger ) . Beskyttelsen af " d * rie virksomhedsoekonomi " er ogsaa lagt i naenderne paa en offentlig myndighed . Det er navnlig Kommissionens pligt at foere en generel politik , som gaar ud paa at anvende de i traktaten fastlagte principper og paa at vejlede virksomhederne i deres adfaerd paa baggrund af disse principper ( EF-Domstolens dom i de forenede sager 100 til 103/80 , Pioneer-dom af 7 . juni 1983 , s . 1825 , praemis 105 ) . Dommen vedroerte i dette tilfaelde konkurrencereglerne , men maa finde tilsvarende anvendelse paa dumpingsager .
De maengder , der blev leveret til virksomheder i EF under Brandeis-ordningerne , blev importeret paa fuldt lovlig vis set i forhold til de gaeldende bestemmelser om importkvoter og lignende . Saadanne omstaendigheder kan ikke i sig selv give anledning til , at der opstaar en situation , hvor private parter paa lovlig vis kan gribe til beskyttelsesforanstaltning ( jf . dommen i Pioneer-sagen , praemis 89 ) .
Bortset fra denne grundlaeggende forskel ville de formaal med reguleringen af handelen og de metoder , der kunne vaeret blevet vedtaget af de beroerte regeringer , have vaeret vaesentligt forskellige fra Brandeis-aftalerne .
Selv om regeringerne i alle de beroerte lande indfoerte importkvoter , ville dette forhold , selv om saadanne kvoter fastsattes paa samme niveau som i Brandeis-aftalerne , ikke i sig selv have forbeholdt leverancerne for de vestlige producenter . Uafhaengige forbrugere ville frit have kunnet koebe de paagaeldende maengder , og deres adgang til en yderligere og uafhaengig forsyningskilde ville have haft indvirkning paa det almindelige prisniveau for alle aluminiumleverancer , hvad enten de stammede fra Vest - eller Oesteuropa .
Brandeis-aftalerne gjorde det imidlertid muligt at sikre , at uafhaengige forbrugere af aluminium ikke fik direkte adgang til saadanne forsyninger .
Indfoerelsen af et importlicenssystem ( som praktiseredes i visse medlemsstater , afsnit 5.4 ) ville ikke i sig selv have begraenset forsyningerne af aluminium fra Oesteuropa til kun at omfatte de vestlige producenter . Andre forbrugere af aluminium ville fortsat have haft mulighed for at ansoege om og opnaa de noedvendige licenser . Uafhaengige forbrugere opnaaede faktisk importlicenser i Italien og Tyskland , men de salg , der fandt sted , eller som oenskedes foretaget , blev ramt af indgreb fra de vestlige producenters side i medfoer af Brandeis-aftalerne .
Ej heller ville paalaeggelse af anti-dumpingtold have begraenset de toldpligtige produkter til kredsen af vestlige producenter .
Ingen af naevnte statslige foranstaltninger - indfoerelse af importkvoter , antidumpingtold eller importlicenssystemer - ville have haft samme indvirkning paa konkurrencen som Brandeis-aftalerne , selv om de fastlagte graenser for import var blevet lagt paa samme niveau som de kvoter , der var fastsat i henhold til Brandeis-aftalerne . Ingen af disse statslige foranstaltninger ville have afskaaret uafhaengige forbrugere fra adgang til forsyninger med aluminium i det omfang , hvori dette opnaaedes ved Brandeis-aftalerne . Da disse uafhaengige forbrugere var i konkurrence med de vestlige producenter med hensyn til salg af aluminiumprodukter i form af baade halvfabrikata og faerdigvarer , bevirkede det forhold , at de som foelge af Brandeis-aftalerne var afskaaret fra at koebe , at konkurrencen blev begraenset vaesentligt .
De vestlige producenters anbringender hviler paa en antagelse om , at regeringerne i samtlige EF-medlemsstater og samtlige vesteuropaeiske lande uden for EF ville have indfoert foranstaltninger med samme eller mere begraensende virkninger end dem , der fulgte af Brandeis - og Eisen und Metall-aftalerne . Parterne har imidlertid ikke foert noget bevis for , at samtlige disse regeringer eller blot nogle af dem ville eller kunne have handlet med saa vidtraekkende konsekvenser .
Selv om det kunne bevises , at regeringerne i samtlige de beroerte stater i Europa maaske ville have truffet foranstaltninger , som i alle henseender havde haft de samme virkninger for alle de paagaeldende aluminiumprodukter som Brandeis - og Eisen und Metall-aftalerne , er virksomhederne dog ikke berettigede til at tiltage sig befoejelse til at indfoere saadanne foranstaltninger ved i faellesskab at beslutte , hvor stor konkurrence der skulle vaere i Vesteuropa , eller hvor meget aluminium der skulle bringes i handelen paa vesteuropaeisk omraade .
Alt tyder paa , at statslige foranstaltninger , hvis saadanne overhovedet var blevet truffet , ikke ville have vaeret saa konkurrencebegraensende som Brandeis - og Eisen und Metall-aftalerne .
Ved Brandeis-aftalerne blev der paalagt aluminiumimporten fra Oesteuropa flere begraensninger , end der rent faktisk paalagdes i form af kvoter eller krav om indfoerselstilladelser fra EF-medlemstaterne og andre vesteuropaeiske lande .
De i henhold til Brandeis-aftalerne tilladte kvoter laa langt under de lovmaessige begraensninger , der paalagdes af visse vesteuropaeiske regeringer , og Brandeis-ordningerne kom i realiteten til at bevirke , at de paagaeldende indfoerte begraensninger ikke fik virkning .
De vestlige regeringer foerte paa intet tidspunkt en politik , der gik ud paa at begraense importen af skrot , og i 1973 gik man i EF saa langt som til at kontrollere eksporten af skrot for at raade bod paa en af de regelmaessigt tilbagevendende knaphedssituationer . Knapheden paa skrot var i hvert fald delvis resultatet af , at skrot fra oestlandene blev holdt borte fra de vestlige markeder som en direkte foelge af Brandeis-ordningerne . Begraensningerne af skrotimporten i henhold til Brandeis-aftalerne blev ikke desto mindre opretholdt og haandhaevet til trods for knapheden paa forsyninger med skrot i Vesteuropa og endda i et saadant omfang , at sekundaere smelterier i stedet maatte benytte ( det dyrere ) raaaluminium i ingots i stedet for skrot , medens de primaere smelterier i de vesteuropaeiske lande profiterede heraf paa bekostning af de sekundaere smelteriers kunder .
Selve det forhold , at der forekom tilfaelde , hvor uafhaengige forbrugere faktisk opnaaede forsyninger med aluminium uden om Brandeis-aftalerne , viser , at regeringerne i de lande , hvor disse brugere havde hjemsted ikke var villige til som statslige foranstaltninger at indfoere de samme begraensninger , som indeholdtes i Brandeis-aftalen . Der er ikke bevis for , at de ville have gjort dette , hvis aftalerne ikke havde eksisteret .
De foranstaltninger , der kunne have vaeret truffet af medlemsstaterne og andre vesteuropaeiske lande , ville ikke have bevirket saa store begraensninger som Brandeis-aftalerne . De ville navnlig ikke have omfattet baade kvantitative begraensninger og mindstepriser , ligesom de ikke ville have bevirket , at alene de vestlige producenter fik tildelt de indfoerte maengder , og ej heller ville de have udelukket alt raaaluminium og sekundaluminium , halvfabrikata og skrot . Der ville heller ikke vaere blevet givet de vestlige producenter alene mulighed for under forhandlinger med de oesteuropaeiske producenter selv at fastsaette hvilke maengder skulle tillades indfoert , og til hvilke priser dette skulle ske , i perioder paa op til fem aar ad gangen , uden hensyn til konkurrencestrukturen eller udenforstaaende parters interesser .
I tilslutning til deres almindelige anbringender om uredelig konkurrence har de vestlige producenter ogsaa anfoert , at Brandeis-aftalerne kunne forsvares ud fra det synspunkt , at GATT-reglerne mod dumping og den af samme regler afledte lovgivning ikke ydede dem den beskyttelse , som de mente at vaere berettigede til , da disse regler angiveligt ikke i praksis kunne finde anvendelse paa salg , der blev foretaget af udenrigshandelsorganisationerne .
Virksomheder er ikke berettigede til at indgaa aftaler om begraensning , der skader konkurrenters og forbrugeres interesser , blot fordi virksomhederne finder , at den eksisterende lovgivning ikke er tilstraekkelig eller praktisk set fra virksomhedernes eget synspunkt . Af bevisfoerelsen vedroerende indgaaelsen af aftalerne og de vestlige producenters adfaerd til deres haandhaevelse fremgaar det , at de vestlige producenter soegte og ogsaa opnaaede en stoerre grad af beskyttelse mod konkurrence , end de kunne have opnaaet gennem indfoerelse af anti-dumpinglovgivning .
Deres argumentation for den paastaaede praktiske uanvendelighed af anti-dumpingregler boer ses paa denne baggrund . Da den ordning , de indgik , var mere begraensende , er det rigtigt , at antidumpingforanstaltninger ikke ville have ydet de vestlige producenter lige saa stor beskyttelse .
Hertil kommer , at hvis regeringer i eller uden for Faellesskabet beslutter at vedtage lovgivning , der kraever en saerlig procedure fulgt og visse kriterier opfyldt , for at en offentlig myndighed skal gribe ind og regulere handelen , kan en beslutning herom paa ingen maade retfaerdiggoere , hvad der kaldes afhjaelpningsforanstaltninger i form af konkurrencebegraensende aftaler , der indgaas af de beroerte paagaeldende industrigrene , blot fordi man finder proceduren ubekvem eller beskyttelsen utilstraekkelig for ens private interesser .
De vestlige producenter har under sagen gjort gaeldende , at GATT's antidumpingregler og bestemmelserne i den lovgivning , der er vedtaget i henhold hertil , ikke kunne have vaeret paaberaabt i praksis til beskyttelse mod dumping af aluminium fra producenter i Oesteuropa paa grund af vanskeligheden ved at fastslaa disses hjemmemarkedspriser og foelgelig at fastsaette en dumpingmargen . Hvis dette var rigtigt , kunne de vestlige producenter naeppe , som der har gjort , ogsaa goere gaeldende , at antidumpingforanstaltninger med tilsvarende virkninger ville vaere blevet truffet , hvis Brandeis-aftalerne ikke var blevet indgaaet .
At lovgivning ikke ville have vaeret praktisk gennemfoerlig , er et forhold som maa rettes af lovgivningsmagten , og anbringendet retfaerdiggoer ikke indgaaelse af konkurrencebegraensende aftaler mellem virksomheder . Argumentet om , at antidumpinglovgivning ikke kunne benyttes paa grund af vanskeligheden ved at fastslaa hjemmemarkedpriserne , hviler paa en urigtig fortolkning af den paagaeldende lovgivning , jf . afsnit 5.4.2 .
12.3 . Var indvirkningen paa konkurrencen maerkbar ?
En vurdering af Brandeis-ordningens virkninger er foretaget ovenfor i afsnit 5.2 . I procent af et ikke integreret marked , der omfattede den mest sandsynlige kundekreds for ingots fra oestlandene , er der tale om en variation paa fra 13,2 % til 19,9 % af det skoennede forbrug .
Dette er en betydelig del af markedet .
Nogle af virksomhederne har gjort gaeldende , at selv denne markedsandel ikke under alle omstaendigheder var maerkbar . Hvis dette var sandt , skulle de vestlige producenter altsaa have deltaget i ordningen i henimod 13 aar og paadraget sig udgifter , som de fandt byrdefulde . Det forhold , at aftalen loeb uafbrudt i 13 aar , og at man aktivt bestraebte sig paa at forlaenge den i yderligere fem aar , tyder paa , at dette anbringende savner grundlag , og at de vestlige producenter ikke troede paa det , saa laenge aftalerne loeb . I strid med deres argumentation ( som er afvist ovenfor ) om , at antidumpingslovgivning ville have vaeret virkningsloes , anfoerer de vestlige producenter tillige , at udenrigshandelsorganisationerne ville have solgt aluminium til dumpingpriser i Vesteuropa , dersom Brandeis-aftalerne ikke var blevet indgaaet ; dette ville have medfoert , at der var blevet indfoert antidumpingtold . Som foelge heraf drager de vestlige producenter den slutning , at Brandeis-aftalerne ikke havde nogen maerkbar indvirkning paa konkurrencen , fordi en hvilken somt helst virkning , der opstod , ville vaere indtruffet under alle omstaendigheder . Dette argument er en variant af det argument , der allerede er behandlet ovenfor , og det er ikke noedvendigt her at gentage grundene til dets afvisning .
Man maa foelgelig komme til det resultat , at Brandeis-ordningerne medfoerte begraensninger eller fordrejninger af konkurrencen , som var maerkbare , for ikke at sige vaesentlige .
13 . Paavirkning af handelen i Faellesskabet
Deltagerne i Brandeis-aftalerne havde i faellesskab betydelige produktions - eller salgsinteresser i samtlige medlemsstater ( baade foer og efter udvidelsen i 1973 ) . En ordning om tildeling af oestmetal til de paagaeldende deltagere i forhold til deres egen produktion maatte med stor sandsynlighed paavirke handelen mellem medlemsstater , fordi uhindret adgang til Faellesskabet givet ville have aendret varestroemmene .
Ved Brandeis-aftalerne blev tredjemand hindret i at foretage parallelimport til Faellesskabet , ligesom forpligtelsen til omsmeltning var til hinder for handel mellem medlemsstater , fordi de deltagere , er muligvis ville have solgt oestmetal uden omsmeltning , forhindredes i at goere det .
Restriktionerne ifoelge Brandeis-aftalerne paavirkede forsyningerne med raaaluminium , sekunda-aluminium , skrot og halvfabrikata i EF . Samtlige disse produkter er i stoerre eller mindre grad et raamateriale til viderebearbejdning eller fremstilling af faerdigvarer . Aftaler , som paavirker handelen med raastoffer , maa tillige noedvendigvis paavirke handelen med produkter , der er fremstillet heraf .
Udelukkelsen fra markedet af skrot fra oestlandene paa et tidspunkt , hvor der var stor knaphed paa skrot i Faellesskabet , bevirkede , at fabrikanter af halvfabrikata maatte bruge de dyrere ingots fra de vestlige producenter , og dette maatte noedvendigvis have visse negative foelger for deres priser ( og saaledes deres muligheder for at handle inden for Faellesskabet ) .
Konkurrencestrukturen inden for EF aendredes ved udelukkelsen af en betydelig alternativ kilde til levering af aluminium , som udenforstaaende fabrikations - og forarbejdningsvirksomheder kunne have benyttet i konkurrencen med de fabrikations - og forarbejdningsvirksomheder , der hoerte under de vertikalt integrerede raaaluminiumproducenter . Alle parternes deltagelses i en ordning , der havde dette til foelge , maa have paavirket handelen mellem medlemsstaterne .
Brandeis-aftalerne var endvidere indrettet saaledes , at de paalagde forhandlerne , herunder forhandlere , der var etableret i EF , begraensninger i handelen mellem de paagaeldende oesteuropaeiske lande og Vesteuropa . Dette var f.eks . en af grundene til , at begraensningerne efter Brandeis-aftalerne tillige gjaldt USA . Under de forhandlinger om en ny aftale , der skulle loebe efter 1976 , anfoerte Baco , at " USA noedvendigvis maatte vaere omfattet af aftalen , da forhandlere eller let kunne dirigere aluminium tilbage til det europaeiske marked " . Hvis forhandlere " let " kunne " dirigere " aluminium mellem USA og Europa , kunne saadanne transaktioner ogsaa have fundet sted inden for EF . Den omstaendighed , at forhandlere og andre udenforstaaende forbrugere var afskaaret fra adgang til aluminium fra Sovjetunionen , Polen , Ungarn , Tjekkoslovakiet , Bulgarien og Den tyske demokratiske Republik , betoed noedvendigvis , at de ikke kunne handle med aluminium fra disse kilder mellem EF-medlemsstaterne .
Mulighederne for handel med aluminium inden for EF blev ligeledes indskraenket ved den indsats , som gjordes af de vestlige producenter med henblik paa at hindre udenrigshandelsorganisationerne at tilbyde salg over London Metal Exchange . Aftaler , der indgaas paa LME , kan omfatte parter i flere medlemsstater : saelgeren kan meget vel befinde sig i en medlemsstat , koeberen i en anden , og oplaeggeren af metallet i en tredje . Hindring af handelen paa LME kan ikke have undgaaet at paavirke handelen mellem medlemsstaterne og priserne paa aluminium i hele Europa .
De vigtigste deltagere , der havde hjemsted uden for EF , som f.eks . Alcan , Swiss Aluminium , Ardal og Sunndal Verk , Elkem , Norsk Hydro og VMW havde enten betydelige eksportmarkeder i EF i hele aftalernes loebetid eller datterselskaber i EF , der producerede raaaluminium , sekundaaluminium og halvfabrikata i dette tidsrum . De af naevnte producenter indgaaede Brandeis-aftaler beskyttede baade deres hjemmemarkeder , nemlig Canada , Schweiz , Norge og Oestrig , og de EF-markeder , paa hvilke de havde interesser og udfoldede aktiviteter .
Producenter uden for EF , herunder navnlig Swiss Aluminium , greb ind i henhold til Brandeis-aftalerne for at afskaere leverancer af aluminium fra Oesteuropa til koebere i EF .
Bevismaterialet , herunder navnlig det , der stammer fra det historiske forloeb af aftalernes haandhaevelse , viser , at de vestlige producenter selv var af den opfattelse , at markederne i de vesteuropaeiske lande uden for EF ikke skulle adskilles fra markederne i EF , * vidste , at hvad der skete paa de markeder , ville have indvirkning paa markederne i EF , og omvendt .
Saa snart aluminium fra oesteuropaeiske kilder kom i fri handel i et hvilket som helst land i Vesteuropa , ville det have vaeret meget vanskeligt for ikke at sige umuligt at kontrollere dets endelige bestemmelsessted , hvilket de vestlige producenter selv har gjort gaeldende i forbindelse med den begraensning af salget , der laa i forpligtelsen til at foretage omsmeltning . Alcan ( UK ) , Baco og senere RTZ deltog i aftalerne for at forhindre , at aluminium fra Oesteuropa blev indfoert i EF og paa andre vestlige markeder saavel som paa markedet i Det forenede Kongerige . Markederne i Det forenede Kongerige og EF kunne paa grund af aluminiumindustriens struktur ikke betragtes som handelsmaessigt isolerede fra hinanden , hvilket de vestlige producenter meget vel forstod . Alcan har selv anfoert , at indvirkningen paa priserne i Det forenede Kongerige ville have vaeret foelelige paa " det europaeiske hovedland " , og at " britiske leverandoerer ville have vaeret tvunget til at soege at goere forretninger i Europa som erstatning for det salg , de ville have mistet til de oesteuropaeiske leverandoerer " . Baco's og Alcans adfaerd stemmer overens hermed .
Systemet i Brandeis-aftalerne kraevede , at alle parter deltog , enten de havde hjemsted i eller uden for EF , hvis ordningen skulle vaere effektiv .
Artikel 85 omhandler aftaler , der kan paavirke handelen mellem medlemsstater , men ikke virkningerne af enkelte virksomheders deltagelse i saadanne aftaler .
Selv om det kunne bevises , at visse virksomheders deltagelse ikke i sig selv havde nogen maerkbar virkning paa handelen i EF , ville dette ikke vaere ensbetydende med , at de ikke havde deltaget i en overtraedelse af artikel 85 , hvis hele den ordning , hvori de var deltagere , havde paavirket handelen mellem medlemsstater .
Den omstaendighed , at nogle af de maengder raaaluminium i ingots af 99,5 % renhed , der blev solgt i henhold til Brandeis-aftalerne , ikke passerede noget EF-omraade , er ikke ensbetydende med , at Brandeis-aftalerne ikke havde virkninger inden for EF . Dette var blot en bevirkning af ordningen , idet denne som helhed havde til formaal at paavirke og faktisk ogsaa paavirkede handelen baade i og uden for EF . Hver enkelt deltager kunne af ordlyden af de aftaler , han indgik , se , at deres formaal og virkning var at begraense alle andre forsyninger med aluminium i dets forskellige former til de vestlige lande , herunder EF . Endvidere vidste hver enkelt deltager , at det var paa dette grundlag , at alle de oevrige deltagere havde indgaaet aftalerne . Samtlige deltagere var deltagere i en aftale om begraensninger , paa hvilken artikel 85 finder anvendelse . De enkelte deltagere kan derfor ikke til deres forsvar anfoere , at de kun deltog i ringe omfang . For saa vidt som deltagelsens omfang staar i forhold til de indkoebte maengder , blev denne deltagelse efter faelles overenskomst blev fastsat saaledes , at den stemte overens med markedsandelene uden hensyn til , om der var en stoerre eller mindre vilje til at deltage i den konkurrencebegraensende ordning .
Det kriterium , som blev brugt til fastsaettelse af de kvoter , der skulle aftages af hver enkelt vestlig producent var " salget i Vesteuropa " . Ved det i afsnit 2.2 beskrevne system , delte de vestlige producenter de maengder raaaluminium i ingots , der skulle aftages , i forhold til deres " salg i Vesteuropa " . Udtrykket " salg i Vesteuropa " omfattede leverancer af raaaluminium fra producenter uden for EF til EF , enten der var tale om salg i form af ingots , leverancer til datterselskaber eller leverancer som " swap " transaktioner .
Gennemfoerelsen af aftalerne havde derfor naer forbindelse med hver enkelt aftaledeltagers handel med aluminium inden for EF .
Brandeis-ordningerne paavirkede ikke blot de maengder metal , der blev handlet inden for Faellesskabet . Ved ordningerne kunne man neutralisere et betydeligt konkurrencemaessigt pres i EF paa priserne paa aluminium og produkter heraf . Denne indvirkning paa priserne maatte noedvendigvis paavirke handelen mellem medlemsstaterne , fordi priserne paa alt aluminium , der handledes inden for EF , som foelge af aftalerne blev forskellig fra ( og sandsynligvis hoejere end ) , hvad de ellers ville vaere blevet .
14 . Kompetence til anvendelse af artikel 85
14.1 . Visse af virksomhederne har gjort gaeldende , at Kommissionen ikke har kompetence eller ikke boer udoeve kompetence i forhold til de virksomheder , der ikke er etableret i Faellesskabet , ligesom den ikke kan traeffe afgoerelser vedroerende handlinger , der er begaaet uden for Faellesskabet og beroerer handelen uden for dette , selv om disse handlinger beroerer samhandelen mellem Faellesskabets medlemsstater .
14.2 . Hovedformaalet med Brandeis-ordningerne var at begraense de maengder ingots og kabel , der blev udbudt til salg , samt at holde forsyninger med andre aluminiumprodukter borte . De nedsatte forsyninger var i de fleste tilfaelde bestemt til EF og deltagerne i Brandeis-ordningerne , saaledes at deres markedsandele var beskyttede . Den beskyttende virkning var betydelig inden for EF . Dele af faellesmarkedet var isoleret indbyrdes i forhold til tredjelande . Foelgelig gjorde denne vaesentligt begraensende virkning for konkurrencen sig gaeldende paa hele faellesmarkedet ( foerste De Seks og senere De Ni ) .
14.3 . Samtlige de vestlige producenter , saavel i som uden for Faellesskabet , havde en faelles interesse i , at Brandeis-ordningerne fungerede effektivt , og deltog i disse paa vaesentligt samme maade . Oplysningerne i sagen viser , at deltagerne var paa det rene med , at Brandeis-ordningerne ville bryde sammen , dersom de ikke var altomfattende . Da den vaesentligste virkning indtraf inden for faellesmarkedet , og da Kommissionen efter traktaten har pligt til at paase , at konkurrencen inden for faellesmarkedet fordrejes , er Kommissionen kompetent i sagen .
14.4 . For saa vidt angaar de deltagere , der var etableret paa Faelleskabets omraade , er der ingen tvivl om Kommissionens kompetence .
14.5 . Af deltagerne uden for Faellesskabet var der nogle , der kontrollerede datterselskaber inden for dette . Kommissionen har jurisdiktion i forhold til dem . Formel adskillelse af moder - og datterselskaber i tilfaelde , hvor det uden for EF etablerede moderselskab handler inden for faellesmarkedet gennem et datterselskab , udelukker ikke , at der er tale om en enhed , og kan ikke bruges til at omgaa konkurrencereglerne , saafremt moderselskabet goer brug af sine befoejelser til at give datterselskabet anvisninger til gennemfoerelse af en begraensende aftale eller gennemfoere misbrug ( Domstolens dom i " farvestof " -sagen , 48/69 , Sml . 1972 , s . 151 , og i " Commercial Solvents " -sagen , 6 og 7/73 , Sml . 1974 , s . 223 ) .
14.6 . Andre af deltagerne var etableret uden for faellesmarkedet , men handlede dets omraade . I sin dom af 25 . november 1971 fandt Domstolen , at " det forhold , at en af de kontraherende virksomheder har saede i et tredjeland , udgoer ikke en hindring for anvendelsen af denne bestemmelse ( artikel 85 ) , naar aftalen udfolder sine virkninger paa faellesmarkedets omraade " , ( sag 22/71 , Béguelin , Sml . 1971 , s . 257 ) . Béguelin-sagen angik en vertikal eneforhandlingsaftale mellem en fabrikant , der var etableret uden for EF , og en forhandler , der var etableret i EF . Denne argumentation maa tillige kunne anvendes paa horisontale aftaler mellem konkurrenter , hvoraf nogle er etableret i Faellesskabet og andre uden for . Der er desuden ikke ved saadanne horisontale aftaler grund til at sondre mellem de begraensninger , der indbyrdes er accepteret dem , der staar helt uden for faellesmarkedet , dersom den grundlaeggende betingelse om , at aftalerne skal oeve en vaesentlig indvirkning paa handelen inden for Faellesskabet , er opfyldt .
14.7 . Der gaelder ikke ifoelge folkeretten nogen bestemmelse , der er til hinder for anvendelsen af faellesskabsretten paa samtlige deltagere i Brandeis-aftalerne . Det foelger heller ikke af internationale saedvaneretlige regler eller af reglerne om samkvem mellem nationerne , at Kommissionen skulle begraense sin kompetenceudoevelse . Det er ikke nogen betingelse for , at Kommissionen udoever sin kompetence , at nogen af de beroerte virksomheder paa nogen maade har handlet i strid med bestemmelserne i sit eget lands lovgivning , og anvendelsen af faellesskabsretten vil ikke have nogen form for skadelig indvirkning paa interesser , der er af betydning for tredjelande . Saadanne interesser skulle vaere af saa stor betydning , at der maatte tillaegges dem forrang for Faellesskabets fundamentale interesse i , at konkurrencen paa det faelles marked ikke fordrejes ( EOEF-traktatens artikel 3 , litra f ) ) , idet der her er tale om et af de vaesentligste midler til opnaaelse af Faellesskabets formaal .
Virksomheder i Det forenede Kongerige foer dettes tiltraedelse
14.8 . De paagaeldende virksomheder er Alcan UK ( fra 1963 til 1967 ) , RTZ og BICC ( fra 1971 ) samt Baco ( fra 1963 til Det forenede Kongeriges tiltraedelse ) . For saa vidt som Brandeis-ordningerne tjente til beskyttelse af det britiske marked mod konkurrence som foelge af import af oestmetal foer tiltraedelsen , har Kommissionen ikke kompetence , ligesom den aldrig har soegt at udoeve kompetence i forhold til disse virksomheder . Derimod goer den krav paa og udoever kompetence i forhold til dem med hensyn til Brandeis-ordningernes indvirkning paa handelen i Faellesskabet i det davaerende skikkelse . I denne henseende er de fire virksomheder ikke anderledes stillet end virksomheder , der paa alle tidspunkter af betydning for denne sag var etableret uden for faellesmarkedet . Den davaerende britiske regerings utvivlsomme interesse i at beskytte det britiske marked mod konkurrence behoever ikke at afvejes mod den interesse , som Faellesskabet i dets davaerende skikkelse havde i gennemfoerelse af EOEF-traktatens artikel 3 , litra f ) . De to interesser var ikke uforenelige med hinanden , og deltagerne kunne frit indrette deres handlemaade under hensyntagen til begge interesser .
14.9 . Efter tiltraedelsen var de fire virksomheder etableret i Faellesskabet , og deres handlinger til stoette for Brandeis-ordningerne til beskyttelse af det britiske marked maa betragtes og behandles som uadskillelige fra lignende handlinger , der blev begaaet for at beskytte det " gamle " Faellesskab , af virksomheder , der stedse var etableret inden for det .
B . FORORDNING NR . 67/67/EOEF
15 . Kerametal og Metalimpex har anfoert , at de aftaler , de havde indgaaet med Brandeis , faldt ind under Kommissionens forordning nr . 67/67/EOEF ( 38 ) . Selv om dette argument ikke er blevet gjort gaeldende af de oevrige saelgere , ville de dog ogsaa kunne bruge dette , og det skal derfor overvejes for samtliges vedkommende .
Brandeis Goldschmidts leverancer af aluminium var kun et led i de mellem konkurrenterne aftalte begraensninger , som var det vaesentligste formaal med Brandeis-aftalerne , og som ikke kan falde ind under forordning nr . 67/67/EOEF .
Fritagelsen i henhold til forordning nr . 67/67/EOEF kunne finde anvendelse paa " bestemte varer " , dvs . med hensyn til hvilke , der er indgaaet eksklusivaftaler ( artikel 1 ) . I denne sammenhaeng kan dette kun betyde aluminium-ingots . Aftalerne mellem udenrigshandelsorganisationerne og Brandeis indeholdt et forbud mod salg af sekunda-aluminium og halvfabrikata samt et naesten totalt forbud mod salg af skrot . Da disse varer ikke falder ind under nogen eksklusivaftale , kan forordningen ikke finde anvendelse paa aftaler vedroerende dem .
I henhold til artikel 3 i forordning nr . 67/67/EOEF finder gruppefritagelsen ikke anvendelse paa ordninger , hvorved kontrahenterne indskraenkede mulighederne for at skaffe sig de af aftalen omfattede varer hos andre forhandlere inden for faellesmarkedet , navnlig hvis kontrahenterne " gjorde andre rettigheder gaeldende eller traeffer foranstaltninger for at hindre forhandlere eller forbrugere andetsteds inden for faellesmarkedet i at blive forsynet med de varer , aftalen omfatter , eller i at afsaette dem i det omraade , aftalen vedroerer " . Det fremgaar klart af sagsfremstillingen , at Brandeis Goldschmidts handlinger mht . at stille og udenrigshandelsorganisationernes handlinger mht . at acceptere krav om hindring af importen til Faellesskabet og andre vestlige lande , dog med undtagelse af den af Brandeis Goldschmidt foretagne import , faldt ind under disse bestemmelser i forordningen .
Enhver af disse grunde er tilstraekkelig til at erklaere fritagelsesbestemmelserne i forordning nr . 67/67/EOEF uanvendelige paa Brandeis Goldschmidts ordninger med udenrigshandelsorganisationerne .
C . ARTIKEL 85 , STK . 3
16 . Indledning
Bestemmelserne i artikel 85 , stk . 1 , kan erklaeres uanvendelige paa aftaler , som bidrager til at forbedre produktionen eller fordelingen af varerne til at fremme den tekniske eller oekonomiske udvikling , samtidig med at de sikrer forbrugerne en rimelig andel af fordelen herved , uden at der :
a ) paalaegges de paagaeldende virksomheder begraensninger , som ikke er noedvendige for at naa disse maal ;
b ) gives disse virksomheder mulighed for at udelukke konkurrencen for en vaesentlig del af de paagaeldende varer .
I henhold til artikel 4 , stk . 1 , i forordning nr . 17 skal aftaler , som hindrer , begraenser eller fordrejer konkurrencen efter artikel 85 , stk . 1 , og med hensyn til hvilke parterne begaerer fritagelse , imidlertid anmeldes til Kommissionen , og der kan ikke meddeles fritagelse , foer en saadan anmeldelse har fundet sted .
16.1.1 . Artikel 85 , stk . 3 , og anmeldelse
Ifoelge artikel 4 , stk . 1 , i Kommissionens forordning nr . 27 ( 39 ) skal alle anmeldelser i henhold til artikel 4 , stk . 1 , forordning nr . 17 ske paa dertil indrettede skema A/B . Ifoelge artikel 4 , stk . 2 , i Kommissionens forordning nr . 27/62 skal anmeldelsen indeholde de i skema A/B kraevede oplysninger .
Forordningens krav til anmeldelsen er ikke blot en formalitet . Hvis anmeldelse ikke indgives i overensstemmelse med forordningen , kan der ikke gives fritagelse for begraensningerne i henhold til artikel 85 , stk . 3 , jf . EF-domstolens dom i sag 30/78 , DCL/Kommissionen , Sml . 1980 , s . 2229 , praemis 23 og 24 .
En anmeldelse medfoerer ikke , at der kan meddeles fritagelse til en adfaerd , hvis denne ikke er beskrevet , eller ikke er beskrevet tilstraekkelig klart , i anmeldelsen .
Den foerste anmeldelse blev foretaget paa skema A/B den 17 . december 1970 , efter at Brandeis-ordningerne havde vaeret i kraft i over syv aar . I medfoer af artikel 6 , stk . 1 , i forordning nr . 17 ville det under alle omstaendigheder vaere umuligt at give ordningerne fritagelse forud for denne dato .
Anmeldelsen fra 1970 var mangelfuld med hensyn til :
- parterne i aftalen ,
- aftalens indhold ,
- de maader , hvorpaa aftalens formaal soegtes opnaaet .
Anmeldelsen var saerdeles mangelfuld , isaer for saa vidt angaar de anfoerte midler til realisering af aftalens maal .
Ifoelge de spoergsmaal , der har betydning for sagen , under kapitel III i skema A/B , skal parterne oplyse , om og i hvilket omfang aftalen , vedtagelsen eller den samordnede praksis vedroerer :
- overholdelse af bestemte indkoebs - eller salgspriser , rabatter eller forretningsbetingelser i oevrigt ,
- opdeling af markeder eller forsyningskilder , og
- indskraenkning i frit at ( ... ) saelge til tredjemand .
I en rigtig besvarelse af disse spoergsmaal ville man have oplyst , at det aluminium , der indkoebtes i henhold til Brandeis-ordningerne , blev tildelt efter faste kvoter til en standardpris . I stedet blev koebene i anmeldelsen beskrevet som vaerende en " Vorgang " ( " procédé " i den franske udgave og " procedure " i parternes egen engelske udgave hvilket maatte give laeseren det indtryk , at koebene var en forretningsmaessig fremgangsmaade . Naar dette , som tilfaeldet var , blev sammenholdt med oplysningerne om , at producenterne koebte " hver for sig " , " den enkelte producents koebshensigter " og " aftalerne om koeb , der blev indgaaet uden for EF " af de enkelte vestlige producenter , faar man indtryk af , at koebene blev indgaaet paa ad hoc-basis , saaledes at hver enkelt producent havde frihed til at forhandle om pris og maengde , naar producenterne blot i forening aftog alt , hvad der var til salg . Anmeldelsen indeholdt ogsaa to urigtige oplysninger , som yderligere tilsloerede aftalens formaal og indhold , nemlig at forhandleres muligheder for koeb ikke blev begraenset , og at hver enkelt af de vestlige producenter koebte paa egen haand ( medens forholdet i virkeligheden var det , at Swiss Aluminium og Alcan koebte paa samtlige de oevrige producenters vegne ) .
Anmeldelsen maa ses paa baggrund af foelgende forhold :
- gennem kontakter med Bundeswirtschaftsministerium havde parterne direkte faaet oplyst , at Brandeis-ordningerne kunne vaere tvivlsomme i henhold til faellesskabslovgivningen , og
- den proces , hvorefter de mellem Brandeis Goldschmidt og de i EF hjemmehoerende producenter indgaaede aftaler blev udformet saaledes , at man fjernede enhver omtale af de begraensninger , som udenrigshandelsorganisationerne havde paataget sig , blev sluttet i juni 1968 . Brevet af 24 . april 1968 fra VAW's juridiske konsulent efter moedet den 23 . april 1968 mellem VAW og Montedison viser , at denne proces blev indledt i forventning om eventuelle henvendelser til Kommissionen med henblik paa at faa fastslaaet lovligheden af Brandeis-aftalerne i henhold til artikel 85 .
I tredje betragtning i forordning nr . 27 hedder det , at " det paahviler virksomhederne og sammenslutningerne at give Kommissionen oplysning om de kendsgerninger og forhold , hvormed ... anmeldelser i henhold til artiklerne 4 og 5 ( i forordning nr . 17 ) begrundes " . Artikel 4 i forordning nr . 27 paabyder brug af skema A/B , og ifoelge dette skema skal repraesentanten for anmelderne bekraefte rigtigheden af indholdet af skema A/B og de dertil hoerende bilag .
I sag 106/79 , VBBB m.fl . mod Eldi , Sml . 1980 , s . 1137 , praemis 10 , fastslog Domstolen foelgende :
" Anmeldelsen skal forsyne Kommissionen med de oplysninger , der er noedvendige for , at den kan traeffe de afgoerelser , der er foreskrevet i forordning nr . 17 . Saafremt aftalen er blevet skriftligt anmeldt , og saafremt en genpart af dens fulde ordlyd er bilagt skemaet , har de i skemaet givne oplysninger alene til formaal at lette kontrollen . Hvis disse oplysninger er korrekte , og navnlig hvis de redeligt vedroerer de bestemmelser , som paa davaerende tidspunkt maatte anses for at vaere de vigtigste , forekommer formaalet med anmeldelsen at vaere opfyldt " .
Under sagen henvistes der i skema A/B kun til visse artikler i aftalen , som forekom at vaere af saerlig stor betydning , men aftalens fulde ordlyd var vedlagt . Hele aftalen var derfor anmeldt , og anmeldelsen var derfor behoerig .
I den foreliggende sag undlod parterne forsaetligt at vedlaegge aftalen . Ikke blot var dette imod den udtrykkelige ordlyd af spoergsmaal II.1 i skema A/B , men parter , der vaelger ikke at vedlaegge aftalens ordlyd , har en saerlig pligt til fuldt ud korrekt og redeligt at redegoere for , hvad der eller kunne synes at fremgaa af aftalens ordlyd , og ikke udelade noget af betydning i skema A/B .
Anmelderne har til deres forsvar anfoert , at Brandeis-aftalerne noedvendigvis medfoerte samlede indkoeb til standardpriser og tildeling i foreskrevne kvoter , og at man altsaa af anmeldelsen burde have forstaaet , at de vestlige producenter foretog indkoeb paa denne maade .
Ved fortolkningen af en anmeldelse med henblik paa konstatering af dens betydning maa Kommissionen imidlertid forlade sig paa de oplysninger , der fremsaettes i anmeldelsen . I dette tilfaelde var det kun de deltagere , som foretog anmeldelsen , der havde kendskab til enkelthederne i Brandeis-aftalerne og den maade , hvorpaa de gennemfoertes . Deltagerne havde lejlighed til redeligt og noejagtigt at besvare de praecist formulerede spoergsmaal i skema A/B . De benyttede sig ikke heraf .
En anmeldelse skal indeholde aftalernes ordlyd , og det maa ikke overlades til Kommissionen at gaette , om de eksisterer , eller hvad de siger . En virksomhed kan ikke paaberaabe sig en tvetydig anmeldelse ( som den foreliggende anmeldelse , der er tvetydig , selv om den fortolkes paa den for virksomheden gunstigste maade ) og saaledes opnaa baade fritagelse for boedeansvar og ret til fortsat at udoeve sin ulovlige virksomhed , fordi Kommissionen er blevet vildledt .
Hvor parterne som i det foreliggende tilfaelde saetter sig for at indgive en mangelfuld anmeldelse , kan de ikke senere paaberaabe sig , at Kommissionen har begaaet en fejl , fordi deres forehavende lykkedes . Kommissionen finder derfor , at anmeldelsen ikke kunne danne grundlag for eventuel fritagelse af , hvad parterne faktisk foretog sig .
Den anden anmeldelse , der foretoges den 27 . februar 1976 , var lige saa mangelfuld som den foregaaende og vil heller ikke kunne danne grundlag for en fritagelse .
6.1.2 . Afskaering af indsigelser
De vestlige producenter har anfoert , at retsgrundsaetningen om afskaering af indsigelser finder anvendelse , hvilket forhindrer Kommissionen i at bestride anmeldelsens gyldighed . De haevder , at der blev givet tilstraekkelige oplysninger til at saette Kommissionen i stand til at forstaa , at der ved foretagelsen af anmeldelsen var sket en raekke udeladelser . De haevder endvidere , at Brandeisordningerne var velkendte gennem pressen , og at andre generaldirektorater i Kommissionen i 1971 var fuldt bekendt med Brandeis-aftalerne . Fra disse generaldirektorater burde Kommissionen som institution have kendt aftalernes ordlyd eller i hvert fald den almindelige tendens i dem . De goer endelig gaeldende , at anmeldelsen blev antaget som gyldig , og at laengden af det tidsrum , som siden er forloebet , afskaerer Kommissionen fra paany at rejse spoergsmaalet om anmeldelsens noejagtighed .
Disse anbringender kan ikke staa for en naermere proevelse . Domstolens praksis viser , at ordlyden af anmeldelsen ( herunder ordlyden af det vedlagte materiale ) skal vaere tilstraekkeligt i sig selv , og at fortolkningen skal ske snaevert , men redeligt paa grundlag af det anmeldte . Forudgaaende moeder med tjenestemaend ved Kommissionen kan ikke fritage parterne for pligten til at give en redelig og noejagtig fremstilling i anmeldelsen af de ordninger , de har truffet . Parterne har ikke opfyldt denne pligt .
Selv om tjenestemaend ved Kommissionen faktisk havde kendskab til enkeltheder i aftalerne eller endog til disse i store traek , havde de dog ingen befoejelser til paa Kommissionens vegne at tilsidesaette de praeceptive krav vedroerende anmeldelse i forordning nr . 17 og 27 .
Naar der findes en lovbestemt form for anmeldelsen , kan det ikke vaere rigtigt , at Kommissionen skal anses for at have vaeret bekendt med , hvad den tilfaeldigt kunne have laest sig til i pressen , eller hvad nogle af dens tjenestegrene laa inde med af oplysninger . I saa fald ville der ikke vaere noget behov for anmeldelse - det ville vaere tilstraekkeligt at foretage avisudklip .
Lignende betragtninger kan anlaegges paa et almindeligt anbringende om , at Kommissionen ikke nu kan bestride , at anmeldelsen var redelig og noejagtig .
Dette anbringende forudsaetter , at Kommissionen paa et givet tidspunkt har accepteret , at anmeldelsen var redelig og noejagtig , dvs . at den fuldt ud anfoerte beskaffenheden af de trufne ordninger . Hverken Kommissionen eller nogen af dennes tjenestemaend kunne vaere kommet til denne slutning uden kendskab til samtlige de omstaendigheder , der havde betydning . Hvad man havde kendskab til , var , at den tilsyneladende anmeldelse var udfaerdiget paa skema A/B , og at svarerne paa spoergsmaalet i dette skema hovedsageligt skulle findes i den " Begleitschreiben " , som udgjorde en del af anmeldelsen . Anmeldelsen som saadan indeholdt ikke aabenbare fejl eller udeladelser .
Parterne paastaar , at registreringen af anmeldelsen viste , at den blev accepteret som gyldig . I et cirkulaere af 18 . december 1970 til de beroerte parter anfoertes det " at indkoebenes lovlighed ikke blev draget i tvivl " , selv om der havde vaeret nogle vanskeligheder i forbindelse med " betingelsen om ikke-offentliggoerelse " . ( Brugen af udtrykket " indkoeb " ved beskrivelsen af Brandeis-aftalerne er bemaerkelsesvaerdig og bekraefter , at de begraensninger , som udenrigshandelsorganisationerne havde paataget sig , ikke var blevet oplyst gennem perioden frem til anmeldelsen eller derefter ) .
Den blotte registrering af en anmeldelse eller denne overgivelse til en tjenestemand ved Kommissionen er ikke ensbetydende med accept af dens gyldighed og end mindre af dens fuldstaendighed eller noejagtighed . Alle anmeldelser registreres , men i artikel 15 , stk . 1 , litra a ) , i forordning nr . 17 , fastsaettes det , at der kan paalaegges boede , hvis det opdages , at en anmeldelse er unoejagtig , hvorimod artikel 15 , stk . 5 , kun yder beskyttelse med hensyn til forhold , som falder inden for rammerne af anmeldelsen . I begge tilfaelde kan den fornoedne undersoegelse foerst finde sted , efter at registrering har fundet sted .
De anmeldende parter havde til enhver tid kendskab til de begraensende egenskaber ved de aftaler , de havde indgaaet . I 1968 traf de producenter , som havde hjemsted i EF , foranstaltninger til at undertrykke omtalen af de fleste af disse begraansninger i de aftaler , som de havde indgaaet med Brandeis Goldschmidt .
De saa og godkendte den " Begleitschreiben " , hvori der blev givet en mangelfuld beskrivelse af Brandeis-aftalerne . De boer derfor ikke nu anfoere , at Kommissionen ikke var blevet vildledt ved deres anmeldelse . Parterne er ikke beskyttet af nogen retsgrundsaetning om afskaerelsen af indsigelser , og dette gaelder navnlig tilfaelde , hvor den adfaerd og de erklaeringer , som paaberaabes , byggede paa afgivelse af urigtige oplysninger .
16.2 . Artikel 85 , stk . 3 , finder ikke anvendelse
Kommissionen ville have afslaaet at give fritagelse , selv om anmeldelsen fra 1970 var sket behoerigt , idet betingelserne i artikel 85 , stk . 3 , ikke var opfyldt .
16.2.1 . Ingen forbedring af produktionen eller fordelingen af varerne
En aftale , der begraenser nuvaerende eller fremtidige konkurrenters adgang til en forsyningskilde kan naeppe siges at bidrage til at forbedre produktionen eller fordelingen af varerne eller til at fremme den tekniske eller oekonomiske udvikling . Ved at begraense konkurrenternes frie adgang til at faa leverancer fra alternative forsyningskilder soegte man at opnaa det modsatte af de fordele , som omhandles i artikel 85 , stk . 3 .
Selv om man ved aftalerne havde udvirket , at tredjemand og markedet i det hele taget fik objektive fordele , maatte det yderligere paavises , at disse fordele var af en saadan karakter , at de opvejede den uheldige indflydelse paa konkurrenceomraadet .
Hvilke fordele de vestlige producenter end maatte anfoere , at de har udvirket med hensyn til raaaluminium , kan de ikke i denne sag retfaerdiggoere de begraensninger , der blev indfoert med hensyn til afledte produkter , som f.eks . sekundaaluminium , halvfabrikata og skrot . Restriktionerne for forsyningen med et raastof , som foelgelig paavirker prisen paa det , kan ikke bidrage til en forbedring af produktionen af varer fremstillet af raastoffet , da enhver form for stigning i omkostningen til dette vaeltes over paa disse varer , restriktionerne kan heller ikke fremme den tekniske eller oekonomiske udvikling .
De vestlige producenter har gjort gaeldende , at hvis aftalerne ikke havde eksisteret , ville der vaere opstaaet alvorlig uro paa aluminiummarkedet , da ukontrolleret import fra oestlandene ville have bragt de vestlige leverandoerers eksistensgrundlag i fare . Uden beskyttelse mod de risici , som Alcan betegner som " store , voldsomme og uforudsigelige prissvingninger og prisfald af den type , som aftalerne skulle beskytte imod " , ville den tekniske og oekonomiske udvikling have lidt skade . De vestlige producenter goer gaeldende , at den omstaendighed , at det faktisk lykkedes at holde styr paa priserne , viser , at forbrugerne fik del i fordelene ved aftalerne . Begraensningerne var derfor efter parternes paastand uundgaaelige , men de udelukkede ikke paa nogen maade konkurrencen .
Hvis der bestaar en risiko eller blot en sandsynlighed for " store , voldsomme og uforudsigelige prissvingninger og prisfald " , tilkommer det offentlige myndigheder at tage stilling til , hvilke foranstaltninger , der kan vaere noedvendige for regulering af handelen . De offentlige myndigheder i de beroerte lande og i EF havde faktisk befoejelser til at begraense importen eller paalaegge told . Hvis de paagaeldende myndigheder ikke havde saadanne befoejelser , eller hvis deres befoejelser fandtes utilstraekkelige eller uanvendelige , havde der vaeret tale om et lovgivningsanliggende , og forholdet kunne ikke retfaerdiggoere en aftale mellem virksomheder , hvorved man soegte at tilpasse eller fravige de eksisterende regler efter sit eget private formaal .
16.2.2 . Forbrugerne fik ikke nogen rimelig andel af fordelen
Brandeis-ordningernes indvirkning paa baade loebende og fremtidige priser kan ikke siges at have foert til , at forbrugerne fik en rimelig andel af de fordele , der fulgte af den forbedrede fordeling af varerne . Tredjemaend beroevedes adgangen til kilder til forsyning med det raastof , som danner grundlaget for deres virksomhed , uden at de fik lejlighed til at varetage deres interesser . Et saadant system kan naeppe siges at sikre dem en rimelig , om overhovedet nogen , andel af en eventuel fordel .
16.2.3 . Begraensningerne var ikke noedvendige
Selv om beskyttelsen af det vestlige aluminiummarked mod forstyrrende konkurrence accepteredes som en forbedring af produktionen eller fordelingen , eller den bidrog til den oekonomiske udvikling , var Brandeis-aftalerne dog ikke noedvendige for at naa dette maal .
Havde EF-aluminiumproducenterne haft behov for beskyttelse mod konkurrence fra aluminiumproducenter i Oesteuropa , burde de rettelig have valgt at rette henvendelse til de offentlige myndigheder , som efter loven er kompetente til at regulere handelen .
16.2.4 . Udelukkelse af konkurrence
De dele af aftalerne , som havde til formaal eller til foelge at forbeholde de vestlige producenter forsyningerne af oestaluminium og at opretholde priserne paa deres omraader ( navnlig i EF ) , kunne af yderligere en grund ikke fritages i medfoer af artikel 85 , stk . 3 . Aftalerne satte de vestlige producenter , ( der selv havde hele raaaluminiumproduktionen i EF ) , i stand til at regulere aluminiumimporten til EF fra den eneste kilde af betydning , som de ikke selv direkte ejede eller kontrollerede , og gav dem saaledes mulighed for at udelukke konkurrence med hensyn til en vaesentlig del af de paagaeldende produkter .
Disse betragtninger ville have vaeret tilstraekkelige til at udelukke anvendelsen af artikel 85 , stk . 3 , paa samtlige de aftaler og former for samordnet praksis , der er omfattet af denne procedure .
D . ARTIKEL 15 , STK . 1 OG 2 , I FORORDNING NR . 17
17.1 . Anmeldelsens mangelfuldhed er blevet overvejet , men foraeldelsesfristen i Raadets forordning ( EOEF ) nr . 2988/74 ( 40 ) er udloebet , saa af tidsmaessige grunde er det ikke muligt at paalaegge boeder for den mangelfulde anmeldelse .
17.2 . Ifoelge artikel 15 , stk . 2 , kan Kommissionen ved beslutning paalaegge virksomheder boeder , som forsaetligt eller uagtsomt overtraeder bestemmelsen i traktatens artikel 85 , stk . 1 . Som foelge af de saerlige omstaendigheder i den foreliggende sag har Kommissionen dog besluttet ikke at paalaegge nogen boeder .
E . ARTIKEL 3 I FORORDNING NR . 17
18.1 . Det er Kommissionens faste praksis at vedtage en beslutning , der fastslaar en overtraedelse , selv i sager hvor parterne tilsyneladende har bragt overtraedelsen til ophoer , saafremt en beslutning kan afklare et juridisk spoergsmaal - se f.eks . den udtrykkelige udtalelse i afsnit IV i Kommissionens beslutning 75/497/EOEF ( 41 ) . En saadan praksis fremmer retssikkerheden og er blevet stoettet af Domstolen ( se sag 7/82 , GVL/Kommissionen , Sml . 1983 , s . 483 , praemis 25 .
18.2 . Der findes i dag en betydelig retspraksis i konkurrencesager , som giver nationale domstole en sammenhaengende vejledning . Artikel 85 og 86 " fremkalder ... umiddelbart rettigheder for de retsundergivne , som de nationale domsmyndigheder skal beskytte " ( sag 127/73 BRT/SABAM , Sml . 1974 s . 51 , praemis 16 ) , men disse rettigheder kan vaere mere tilsyneladende end reelle i sager , hvor der foreligger horisontale karteller med forgreninger til mange forskellige nationale jurisdiktioner paa grund af vanskelighederne for private sagsoegere i at indsamle bevismateriale . Det er Kommissionens politik at tilskynde til , at sager vedroerende overtraedelse af forbudene i artikel 85 og 86 indbringes for de nationale domstole , hvilket den fremhaevede i sin Trettende Beretning om Konkurrencepolitikken , 1983 , punkt 218 . Der er derfor en ydeligere offentlig interesse i vedtagelsen af deklaratoriske beslutninger , der fastslaar , hvornaar konkurrencereglerne er overtraadt -
F . KAN EN BESLUTNING RETTES TIL ERHVERVEREN AF EN VIRKSOMHED ?
19.1 . Kaiser gjorde gaeldende , at selskabet ikke kunne drages til ansvar for dets forgaenger Kapal's adfaerd , da det erhvervede Kapal som et selskab i fuld drift ( going concern ) . Baco blev sammensluttet med det britiske datterselskab af Alcan Canada i 1982 .
19.2 . Hvad angaar Kaiser , ville det vaere tilstraekkeligt at henvise til den foreliggende retspraksis , for moderselskabet til Kaiser Europe var selv direkte impliceret i Kapal's tidligere adfaerd og , som det fremgaar af Domstolens dom i sag 48/69 , ICI/Kommissionen , Sml . 1972 , s . 619 , skal der ikke sondres mellem et moder - og datterselskabs adfaerd , medmindre det paavises , at datterselskabet har reel frihed . Den fortsatte ansaettelse af en raekke af lederne af Kapal i Kapal og Kaiser Europe er ogsaa et tegn paa , at politikken fortsatte efter erhvervelsen .
19.3 . Kommissionen finder imidlertid , at gennem erhvervelsen af henholdsvis Kapal og Baco indtraadte Kaiser og Alcan i de erhvervede selskabers forpligtelser i henhold til konkurrenceretten . Adgangen til at drage en juridisk person til ansvar bortfalder ikke blot , fordi kontrollen med denne skifter som foelge af aktiekoeb , og det ville stride mod den offentlige politik at goere en undtagelse herfra for saa vidt angaar konkurrencereglerne . Dette synspunkt er kommet til udtryk i en raekke af Kommissionens beslutninger - se beslutning 82/371/EOEF ( 42 ) aendret ved beslutning 83/667/EOEF ( 43 ) og se ogsaa beslutning 84/405/EOEF ( 44 ) -
VEDTAGET FOELGENDE BESLUTNING :
Artikel 1
Nedennaevnte bestanddele af de ordninger , der var truffet af Brandeis Goldschmidt and Co . Ltd og dets datterselskab , Brandeis Goldschmidt and Co . AG , med de i artikel 5 naevnte udenrigshandelsorganisationer og aluminiumproducenter , anses for overtraedelse af EOEF-traktatens artikel 85 , stk . 1 :
a ) de forpligtelser , som udenrigshandelsorganisationerne havde paataget sig til ikke at saelge , bytte , udveksle eller paa anden maade levere raaaluminium og sekundaaluminium samt skrot og halvfabrikata til andre koebere end de i artikel 5 naevnte aluminiumproducenter ,
b ) de forpligtelser , som udenrigshandelsorganisationerne havde paataget sig til
i ) ikke at saelge aluminium inden for visse omraader til priser , der laa under koebsprisen ifoelge Brandeis-aftalerne , og
ii ) ikke at overskride en vis aftalt kvote for eksport af aluminium til Danmark efter dette lands tiltraedelse af Faellesskabet ,
c ) begraensningerne med hensyn til import af aluminium til EOEF med det formaal at foretage omdannelse og fremstille halvfabrikata ,
d ) klausulerne om " aanden i aftalen " vedroerende :
i ) eksport af aluminium fra andre kilder , herunder saerlig Jugoslavien og Rumaenien ,
ii ) prisen paa halvfabrikata af aluminium ,
iii ) markedet for aluminiumkabel ;
e ) de ordninger , hvorefter der ikke maatte stilles aluminium til raadighed for handel paa London Metal Exchange , der var indgaaet
- gennem Brandeis Goldschmidt mellem de i artikel 5 naevnte udenrigshandelsorganisationer og aluminiumproducenter , og
- mellem disse aluminiumproducenter .
Artikel 2
Foelgende bestanddele af de ordninger , der blev truffet den 20 . marts 1971 mellem Eisen und Metall og Intrac , anses for overtraedelser af EOEF-traktatens artikel 85 , stk . 1 :
- forpligtelsen til ikke at eksportere raaaluminium eller halvfabrikata til Forbundsrepublikken Tyskland gennem andre virksomheder end Eisen und Metall ,
- aftalen om , at disse ordninger skulle gennemfoeres inden for rammerne af aftalen mellem Brandeis Goldschmidt og Intrac .
Artikel 3
De handlinger og beslutninger , der blev truffet i EPAA til stoette for de i artikel 1 og 2 omhandlede , anses for overtraedelser af EOEF-traktatens artikel 85 , stk . 1 .
Artikel 4
Begaering om fritagelse i henhold til EOEF-traktatens artikel 85 , stk . 3 afslaas .
Artikel 5
Denne beslutning er rettet til foelgende virksomheder :
- Alcan Aluminium Ltd ,
1 , place Ville-Marie ,
PO Box 6090 ,
CND-Montreal , H3C 3H2 ;
- Alluminio Italia SpA ,
( Alsar/Alumetal ) ,
Piazza G . Marconi , 25 ,
I-00177 Rom ;
- Ardal og Sunndal Verk ,
Soerkedalsveien 6 ,
PO Box 5177 ,
N-Oslo 3 ;
- BICC Ltd ,
PO Box 5 ,
21 Bloomsbury Street ,
UK-London WC1B 3QN ;
- Brandeis Goldschmidt and Co . Ltd ,
4 Forestreet ,
UK-London EC2P 2NH ;
- Eisen und Metall AG ,
Postfach 5 49 ,
D-4650 Gelsenkirchen ;
- Elkem Spigerverket A/S ,
Middelthuns Gate 27 ,
PO Box 5430 ,
N-Oslo 3 ;
- Graenges Aluminium ,
Lux Backen 1 ,
Lilla Essingen ,
S-Stockholm ;
- Holland Aluminium BV ,
Kantoorflat Damsigt ,
Oosteinde ,
NL-2270 AX Voorburg ;
- Kaiser Aluminium Europe Inc . ,
Rheinpark-Haus ,
Postfach 30 02 30 ,
Cecillienallee 6 - 9 ,
D-4000 Duesseldorf 30 ;
- Metallgesellschaft AG ,
Reuterweg 14 ,
D-6000 Frankfurt ( Main ) ;
- Montedison ,
Foro Buonaparte , 31 ,
I-20121 Milano ;
- Norsk Hydro A/S ,
Bygdoey Alle ,
N-Oslo 2 ;
- Péchiney Ugine Kuhlmann ,
23 , rue Balzac ,
boîte postale 787-08 ,
F-75008 Paris ;
- Reynolds Aluminium Deutschland Inc . ,
Finkenwerderstrasse ,
Postfach 9 50 02 50 ,
D-2103 Hamburg 95 ;
- Rio Tinto Zinc Corporation ,
6 , St . James's Square ,
UK-London SW1Y 4LD ;
- Alusuisse Deutschland GmbH
Seestrasse 1 ,
D-7750 Konstanz ;
- Vereinigte Aluminium Werke AG ,
Georg von Boeselager Strasse 25 ,
Postfach 24 68 ,
D-5300 Bonn 1 ;
- Vereinigte Metallwerke ,
Ranshofen Berndorf AG ,
A-5282 Braunau-Ranshofen ;
- v/o Raznoimport ,
Smolenskaja Sennaja 32/34 ,
SU-Moskva G-200 ;
- Intrac Handelsgesellschaft mbH ,
Schoenholzer Strasse 10/11 ,
DDR-Berlin ( Pankow ) ;
- Centrala Importowo-Eksportowa ,
Impexmetal ,
Przedsiebiorstwo Panstwowe ,
PO Box No 6 ,
Wilcza 50/52 ,
PL-Warszawa 1 ;
- Kerametal Foreign Trade Co . Ltd ,
Jasikova 2 ,
CS-829 66 Bratislava ;
- Metalimpex ,
Hungarian Foreign Trade Company for Steel and Metals ,
PO Box 330 ,
H-1393 Budapest ;
samt foelgende virksomheder :
- Epaa ,
Koenigsallee 30 ,
Postfach 12 07 ,
D-4000 Duesseldorf .
Udfaerdiget i Bruxelles , den 19 . december 1984 .