KOMMISSIONENS BESLUTNING
af 3. februar 1999
om den støtte, som Østrig yder i form af fritagelse for drikkevareafgift på vin og andre gærede drikkevarer, som sælges direkte på produktionsstedet til forbrugeren
(meddelt under nummer K(1999) 325)
(Kun den tyske udgave er autentisk)
(1999/779/EF)
KOMMISSIONEN FOR DE EUROPÆISKE FÆLLESSKABER HAR -
under henvisning til traktaten om oprettelse af Det Europæiske Fællesskab, særlig artikel 92 og 93,
under henvisning til akten vedrørende Østrigs, Finlands og Sveriges tiltrædelse af Den Europæiske Union, særlig artikel 144, litra a), samt artikel 149 og til den på grundlag af denne artikel vedtagne kommissionsbeslutning af 24. juli 1998 om overgangsforanstaltninger for Østrig med hensyn til afgiftsfritagelsen for vin og andre gærede drikkevarer,
efter i overensstemmelse med EF-traktatens artikel 93, stk. 2, at have givet de interesserede parter en frist til at fremsætte deres bemærkninger, og
ud fra følgende betragtninger:
I
Efter anmodning fra Kommissionen af 21. marts 1996 fremsendte Østrig ved skrivelse af 30. maj 1996 oplysninger om en national ordning vedrørende afgiftsfritagelse i forbindelse med visse drikkevarer. Ved skrivelse af 19. juli 1996 fremsendte Østrig som led i forundersøgelsen i henhold til EF-traktatens artikel 93, stk. 3, yderligere oplysninger.
Den pågældende foranstaltning fritager vin (pos. 2204 21 og 2204 29 i den fælles toldtarif) og andre gærede drikkevarer (pos. 2206 00 i den fælles toldtarif) for drikkevareafgift, når disse produkter sælges direkte på produktionsstedet til forbrugeren (direkte salg fra vinbrug). Afgiften på drikkevarer udgør som regel 7,58 % af detailprisen (10 % uden moms) for alkoholholdige drikkevarer.
Fritagelsen for afgiften på drikkevarer (Getränkesteuer) er foreskrevet i Finanzausgleichsgesetz 1993 (østrigsk lov om omfordeling af indtægter mellem forbundsstat, delstater og kommuner), senest ændret i 1997, hvorefter delstaterne og kommunerne har mulighed for at fritage vin og andre gærede drikkevarer, der sælges direkte fra vinbrug, for drikkevareafgiften. Til afgrænsning af de produkter, der er omfattet af denne afgiftsfritagelse, henvises der i Finanzausgleichsgesetz til Umsatzsteuergesetz 1994 (lov om omsætningsafgift), hvis bestemmelser blev overtaget i den gældende lovgivning i delstaterne og kommunerne i de østrigske vindyrkningsområder (f.eks. Steiermärkisches Getränke- und Speiseabgabengesetz von 1993, Oberösterreichische Gemeinde Getränkesteuergesetz-Novelle von 1993, Salzburger Getränkesteuergesetz von 1993, Getränkesteuerverordnung der Stadt Salzburg, Niederösterreichisches Getränke- und Speiseeissteuergesetz von 1992, Getränkesteuerverordnung der Stadt Wien von 1992).
Ordningen var allerede i kraft inden Østrigs tiltrædelse af Den Europæiske Union og er jævnligt blevet anvendt siden tiltrædelsen.
II
Ved skrivelse af 20. november 1996 meddelte Kommissionen Østrig, at den havde besluttet at indlede proceduren i EF-traktatens artikel 93, stk. 2, med hensyn til den pågældende foranstaltning. Beslutningen er offentliggjort i De Europæiske Fællesskabers Tidende, og Kommissionen opfordrede de øvrige medlemsstater og andre interesserede parter til at fremsætte deres bemærkninger(1).
I sin beslutning udtrykte Kommissionen tvivl med hensyn til foranstaltningens forenelighed med fællesmarkedet og anførte navnlig, at foranstaltningen muligvis udgjorde statsstøtte, som ikke var forenelig med fællesmarkedet, da den opfyldte kriterierne i henhold til EF-traktatens artikel 92, stk. 1, men ikke kunne omfattes af nogen af undtagelserne i denne artikels stk. 2 og 3. Desuden kunne støtten ikke betragtes som eksisterende støtteordning efter EF-traktatens artikel 93, stk. 1, da den ikke er anmeldt i henhold til tiltrædelsesaktens artikel 144.
Efter beslutningens offentliggørelse er der hverken modtaget bemærkninger fra de øvrige medlemsstater eller fra andre interesserede parter. Østrig tog ved skrivelse af 21. januar 1997 og af 31. januar 1997 stilling til beslutningen og fremsendte yderligere bemærkninger ved skrivelse af 5. december og 22. december 1997.
På grundlag af tiltrædelsesaktens artikel 149, stk. 1, og efter proceduren i artikel 38 i Rådets forordning nr. 136/66/EØF af 22. september 1966 om oprettelse af en fælles markedsordning for fedtstoffer(2), senest ændret ved forordning (EF) nr. 1638/98(3), besluttede Kommissionen den 24. juli 1998 følgende: "Østrig kan indtil den 31. december 1998 opretholde de eksisterende bestemmelser i forskellige østrigske love, hvorefter producenterne af vin og andre gærede drikkevarer er fritaget for drikkevareafgiften, når de afsætter deres drikkevarer direkte på produktionsstedet til forbrugeren"(4). Anvendelsen af artikel 149 skulle oprindeligt udløbe den 31. december 1997, men blev ved Rådets forordning (EF) nr. 2596/97 af 18. december 1997 om forlængelse af den periode, der er fastsat i artikel 149, stk. 1, i akten vedrørende Østrigs, Finlands og Sveriges tiltrædelse(5) efter proceduren i artikel 149, stk. 2, forlænget indtil den 31. december 1998.
I betragtningerne i den nævnte beslutning blev det fastslået, at den østrigske ordning tager sigte på at fremme udviklingen af vindyrkningen i små eller meget små brug, som er beliggende i områder med vanskelige produktionsbetingelser eller i grænseområder. For at gøre overgangen til de pågældende fælles markedsordninger (Rådets forordning (EØF) nr. 822/87 af 16. marts 1987 om den fælles markedsordning for vin(6), senest ændret ved forordning (EF) nr. 1627/98(7), og Rådets forordning (EØF) nr. 827/68 af 28. juni 1968 om den fælles markedsordning for visse varer, der er anført i bilag II til traktaten(8), senest ændret ved Kommissionens forordning (EF) nr. 195/96(9) lettere for denne sektor, fik Østrig derfor mulighed for foreløbig at opretholde den pågældende afgiftsfritagelse.
Denne beslutning vedrører derfor foranstaltningens forenelighed med Fællesskabets statsstøtteregler, for så vidt som foranstaltningen fra den 1. januar 1999 ikke længere er en overgangsforanstaltning og derfor er omfattet af disse regler.
III
Med hensyn til foranstaltningens status gør Østrig opmærksom på, at afgiftsfritagelsen allerede var i kraft inden Østrigs tiltrædelse af Fællesskabet. Selv ud fra en formel betragtning er det derfor forkert og vildledende at betegne foranstaltningen som en ny ordning og opfordre de øvrige medlemsstater og andre interesserede parter til at fremsætte deres bemærkninger.
Østrig anfører, at det ville være mere hensigtsmæssigt at holde samråd i medfør af EF-traktatens artikel 101, hvis Kommissionen er af den opfattelse, at forskellene på afgiftsområdet mellem Østrig og de øvrige medlemsstater medfører konkurrencefordrejninger, som skal fjernes.
Derudover bestrider Østrig, at foranstaltningen udgør statsstøtte efter EF-traktatens artikel 92, stk. 1.
Foranstaltningen bør derimod betragtes som en generel foranstaltning, som på ingen måde er selektiv. Det drejer sig om en normal afgiftsforanstaltning på landbrugsområdet, som på grundlag af sin målsætning og sin plads i afgiftssystemet, der i øvrigt ikke på nogen måde giver de kompetente tilsynsmyndigheder skønsmæssige beføjelser, absolut er berettiget.
Det er særdeles usandsynligt, at der vil opstå konkurrencefordrejninger som følge af denne foranstaltning, som kun afspejler den traditionelle forbrugsstruktur. Østrig gør i denne forbindelse opmærksom på, at en sådan afgift på drikkevarer kun findes i Østrig og kun er relevant for Østrig, da produkter til den grænseoverskridende handel ikke beskattes. Ved at fritage østrigske landbrugere, som afsætter deres vin direkte fra vinbruget, for afgifter ligestilles disse med landbrugere fra resten af Fællesskabet, hvor der ikke findes afgifter på drikkevarer.
Østrig er subsidiært af den opfattelse, at foranstaltningen absolut kan omfattes af undtagelsen i EF-traktatens artikel 92, stk. 3, litra c), hvorefter støtte til fremme af udviklingen af visse erhvervsgrene eller økonomiske regioner er tilladt, såfremt visse betingelser er opfyldt. Østrig erklærer, at mere end 7000 små eller meget små vinbrug i hovedsagelig ugunstigt stillede områder eller grænseområder er berørt. Disse brug befinder sig i en økonomisk og finansiel vanskelig situation og er ofte ikke i stand til at vælte drikkevareafgiften over på forbrugeren.
Østrig gør indsigelse mod den opfattelse, at foranstaltningen strider mod de fælles markedsordninger. Det centrale punkt i den fælles markedsordning for vin er ikke prisstyringsforanstaltningerne, men derimod interventionsforanstaltninger som rydning, oplagring, destillation, produktion af druesaft samt import- og eksportbestemmelser. I tidligere beslutninger om støtteforanstaltninger, f.eks. i Kommissionens beslutning 93/155/EØF(10), henvises der hovedsagelig til sådanne foranstaltninger. Den prohibitive virkning af de fælles markedsordninger kan kun vedrøre de områder, der er omfattet af markedsordningerne. Østrig henviser i denne forbindelse til Kommissionens beslutning 89/228/EØF(11) angående en italiensk foranstaltning vedrørende fastsættelse af en maksimumspris for koncentreret rektificeret druemost, som efter Kommissionens opfattelse var i strid med den fælles markedsordning. Østrig anerkender dog, at fastsættelsen af en maksimumspris ganske vist svarer til en alvorlig markedsintervention, men er af den opfattelse, at dette på ingen måde kan sammenlignes med en økonomisk og social berettiget afgiftsfritagelse.
IV
Anvendelse af statsstøttereglerne
Den pågældende foranstaltning gælder for vin, der fremstilles af friske vindruer, i pos. 2204 21 og 2204 29 i den fælles toldtarif, og som falder ind under forordning (EØF) nr. 822/87, og andre gærede drikkevarer i pos. 2206 00 i den fælles toldtarif, som er omfattet af forordning (EØF) nr. 827/68. I henhold til EF-traktatens artikel 42 finder konkurrencereglerne kun anvendelse på produktionen af og handelen med landbrugsvarer i det omfang, Rådet beslutter dette. I henhold til artikel 76 i forordning (EØF) nr. 822/87 og i henhold til artikel 5 i forordning (EØF) nr. 827/68 har Rådet besluttet, at EF-traktatens artikel 92, 93 og 94 finder anvendelse på produktionen af og handelen med de produkter, der falder ind under disse forordninger.
Den pågældende støttes status
En status som eksisterende støtteordning efter EF-traktatens artikel 93, stk. 1, kan som regel kun opnås i forbindelse med foranstaltninger, som Kommissionen officielt har godkendt, eller, såfremt Kommissionen ikke har reageret inden for to måneder efter foranstaltningens behørige anmeldelse, efter at den pågældende medlemsstat har underrettet Kommissionen om foranstaltningens indførelse.
Med hensyn til de støtteordninger, der allerede fandtes i de nye medlemsstater inden disses tiltrædelse, foreskriver tiltrædelsesaktens artikel 144, litra a), at "kun den støtte ydet i de nye medlemsstater inden tiltrædelsen, som meddeles Kommissionen inden den 30. april 1995, (kan) anses som 'eksisterende støtte' i henhold til EF-traktatens artikel 93, stk. 1".
Alene det forhold, at den pågældende foranstaltning ifølge de østrigske myndigheder allerede fandtes inden tiltrædelsen, er ikke tilstrækkeligt til at betragte foranstaltningen som en foranstaltning efter EF-traktatens artikel 93, stk. 1. Foranstaltningen indgik hverken i den række af foranstaltninger efter tiltrædelsesaktens artikel 144, som Østrig meddelte Kommissionen inden den 30. april 1995, og Østrig har heller ikke anmeldt foranstaltningen efter tiltrædelsen i henhold til EF-traktatens artikel 93, stk. 3. Kommissionen fik først kendskab til denne foranstaltning på grundlag af en klage. Foranstaltningen kan derfor ikke betragtes som eksisterende støtte i medfør af EF-traktatens artikel 93, stk. 1, og heller ikke gøre krav på at have samme retlige status som sådanne støtteforanstaltninger.
Forbud mod statsstøtte
I henhold til EF-traktatens artikel 92, stk. 1, er statsstøtte eller støtte, som ydes ved hjælp af statsmidler under enhver tænkelig form, og som fordrejer eller truer med at fordreje konkurrencevilkårene ved at begunstige visse virksomheder eller visse produktioner, uforenelig med fællesmarkedet i det omfang, den påvirker samhandelen mellem medlemsstaterne.
Den pågældende foranstaltning opfylder disse kriterier og må derfor betragtes som statsstøtte i medfør af nævnte artikel
Støtte, som ydes ved hjælp af statsmidler
Fritagelsen for den afgift på drikkevarer, som opkræves på vin af friske vindruer og andre gærede drikkevarer, som sælges direkte på produktionsstedet (direkte salg fra vinbrug), svarer til, at der gives afkald på afgifter, som producenterne ellers skulle have betalt. Denne afgiftsfritagelse belaster det offentlige budget (de østrigske delstater og kommuner), idet der derved mistes indtægter, og er derfor en foranstaltning, som finansieres ved hjælp af statsmidler(12).
Med hensyn til spørgsmålet om, hvorvidt det drejer sig om direkte eller indirekte støtte, henvises der til, at artikel 92, stk. 1, også finder anvendelse på indirekte støtte. Trods indsigelserne fra østrigsk side må den pågældende foranstaltning imidlertid anses for at være en direkte støtteforanstaltning, da bestemmelsen er rettet mod de samme brug, som opnår en økonomisk fordel ved afgiftsfritagelsen.
Begunstigelse af visse virksomheder
Foranstaltningen begunstiger landbrugere, som udøver fast erhvervsvirksomhed. Disse brug er, såfremt de sælger deres produkter direkte fra vinbruget til forbrugeren, fritaget for den afgift på drikkevarer, som normalt udgør ± 7,58 % af detailprisen. Da foranstaltningen specielt gælder for vin af friske vindruer og andre gærede drikkevarer, må man gå ud fra, at den begunstiger visse virksomheder og produktioner. Østrig har ikke imødegået denne argumentation.
Med hensyn til foranstaltningens selektivitet har Østrig gjort opmærksom på, at skattemyndighederne ikke har nogen skønsmæssige beføjelser med hensyn til at anvende eller ikke anvende afgiftsfritagelsen. Dette er ganske vist en nødvendig, men ingen tilstrækkelig betingelse for at udelukke, at en foranstaltning er selektiv. Som hovedregel betragter Kommissionen enhver foranstaltning som selektiv, der afviger fra den pågældende medlemsstats almindelige afgiftssystem, medmindre foranstaltningen er berettiget som følge af selve systemets logik. Som tilladte afvigelser fra det almindelige system betragtes afvigelser, som viser sig nødvendige af økonomiske grunde eller er begrundet i behovet for, at systemet er effektivt (jf. Domstolens dom af 2. juli 1974 i sag 173/73, Italien/Kommissionen(13) og dom af 17. marts 1993 i sag 72/91, Sloman Neptun(14)).
Efter det østrigske afgiftssystem er salg af alkoholholdige drikkevarer til den endelige forbruger som regel underlagt drikkevarebeskatning. Fritagelsen for en lille gruppe brug, som sælger vin eller andre gærede drikkevarer direkte på produktionsstedet, udgør en afvigelse fra det almindelige afgiftssystem. Fritagelsen gælder hverken for vin, som sælges af vinhandlere til forbrugeren, eller for vin, som producenten afsætter til forbrugeren uden for landbrugsbedriften. Kommissionen har hverken fået forelagt oplysninger om, at denne afgiftsfritagelse er begrundet i afgiftssystemets logik, og den kan heller ikke konstatere tekniske problemer, som gør opkrævningen af en sådan afgift umulig.
Konkurrencefordrejning
En støtteforanstaltning virker konkurrencefordrejende, hvis den griber ind i et konkurrenceforhold mellem virksomheder eller produktioner, som allerede findes, eller som er ved at udvikle sig, og hvis denne foranstaltning kunstigt ændrer konkurrencevilkårene for konkurrenter. Som det fremgår af Domstolens dom af 17. september 1980 i sag 730/79, Philip Morris(15), tyder det i reglen på konkurrencefordrejning til skade for konkurrentvirksomheder, såfremt en virksomheds markedsposition styrkes som følge af statsstøtte.
Vin og andre gærede drikkevarer, som sælges direkte fra vinbrug til forbruger, konkurrerer med vin og andre gærede drikkevarer, som tilbydes den samme forbruger i detailhandelen. Hvis en produktgruppe fritages for afgiften til skade for andre produkter, fordrejes konkurrencevilkårene. I det foreliggende tilfælde udgør konkurrencefordelen for producenter, som sælger vin direkte fra vinbrug, ± 7,58 % i forhold til salgsprisen i detailhandelen.
Ved skrivelse af 19. juli 1996 henviser Østrig til den østrigske forfatningsdomstols dom af 27. november 1995(16), hvoraf det fremgår, at visse producenters fritagelse for drikkevareafgiften ikke er i strid med princippet om ikke-forskelsbehandling af producenter og mellemhandlere, da forskellige situationer retfærdiggør en forskellig ordning. Det skal dog bemærkes, at denne dom vedrører spørgsmålet om forskelsbehandling og ikke spørgsmålet med hensyn til, om der foreligger statsstøtte, og om en sådan støtte er forenelig med fællesmarkedet efter EF-traktatens artikel 92, og den er derfor ikke relevant for de ovenstående argumenter.
Påvirkning af samhandelen mellem medlemsstaterne
En foranstaltning påvirker samhandelen mellem medlemsstaterne, såfremt den vanskeliggør importen fra andre medlemsstater eller letter eksporten til andre medlemsstater. Det afgørende er, at samhandelen mellem medlemsstaterne udvikler sig anderledes eller truer med at udvikle sig anderledes som følge af en given foranstaltning.
Mellem Østrig og andre medlemsstater handles der med vin og andre gærede drikkevarer. Nedenstående tabeller viser importen og eksporten i 1997 fordelt på de enkelte medlemsstater:
TABELPOSITION
TABELPOSITION
Drikkevarer, der importeres til Østrig, afsættes i detailhandelen. Da østrigsk vin og visse andre gærede drikkevarer - såfremt de sælges direkte fra vinbrug til forbruger - fritages for en afgift, som skal svares i forbindelse med vin og andre gærede drikkevarer, som importeres fra andre medlemsstater, og som sælges i detailhandelen, indebærer foranstaltningen en kunstig prisforskel til skade for importerede produkter, som pr. definition ikke kan nyde gavn af afgiftsfritagelsen. Da salget direkte fra vinbrug skønnes at udgøre 50 % af det samlede vinsalg i Østrig, påvirker foranstaltningen samhandelen mellem medlemsstaterne. Man kan gå ud fra, at der ville blive importeret mere vin og andre gærede drikkevarer fra andre medlemsstater til Østrig - muligvis til skade for afsætningen af østrigsk vin og andre gærede drikkevarer - hvis den pågældende afgiftsforanstaltning ikke fandtes.
Det kan desuden ikke udelukkes, at de vinbrug, der begunstiges af foranstaltningen, eksporterer til andre medlemsstater og udnytter afgiftsfordelen til krydssubsidiering af deres eksport.
Østrig fremfører, at pligten til at svare afgift på drikkevarer må betragtes som en konkurrencemæssig ulempe for østrigske producenter, da der ikke findes afgifter på drikkevarer i andre medlemsstater. Denne argumentation er ikke overbevisende, da udenlandsk vin, der sælges i Østrig, er underlagt afgiften på drikkevarer, mens det ikke er tilfældet med østrigsk vin, der sælges i andre medlemsstater. Endvidere har Domstolen i sin dom af 10. december 1969 i forenede sager 6 og 11-69, Banque de France(17) fastslået, at det forhold, at der foreligger statsstøtte, ikke kan imødegås med det argument, at en medlemsstat forsøger at tilnærme de afgifter, der opkræves for eksporterede nationale produkter, til de afgiftssatser, der gælder i de øvrige medlemsstater. Denne retspraksis finder også tilsvarende anvendelse i det foreliggende tilfælde.
Undtagelserne fra forbuddet mod at yde statsstøtte
Efter forbuddet i EF-traktatens artikel 92, stk. 1, følger undtagelserne i artikel 92, stk. 2 og 3.
EF-traktatens artikel 92, stk. 2
Betingelserne for at anvende undtagelsen i EF-traktatens artikel 92, stk. 2, er på grund af støtteforanstaltningens art og målsætning ikke opfyldt. I øvrigt har de østrigske myndigheder ikke påberåbt sig anvendelsen af artikel 92, stk. 2.
EF-traktatens artikel 92, stk. 3
I artikel 92, stk. 3, er der fastsat betingelser for, hvornår støtte kan betragtes som forenelig med fællesmarkedet. Dens forenelighed med traktaten skal undersøges ud fra Fællesskabets synspunkt, ikke ud fra en enkelt medlemsstats synspunkt. For at sikre fællesmarkedets korrekte funktion og opfylde forpligtelsen i henhold til EF-traktatens artikel 3, litra g), skal de undtagelser fra princippet om støtteforbud, der er formuleret i artikel 92, stk. 3, fortolkes strikt.
Med hensyn til artikel 92, stk. 3, litra a), skal der gøres opmærksom på, at foranstaltningen ikke kun anvendes i regioner, hvis konkurrenceposition ifølge Retningslinjer for statsstøtte med regionalt sigte(18) kan betragtes som meget ugunstig i forhold til Fællesskabet som helhed (bruttonationalprodukt pr. indbygger - målt i købekraftsstandarder - på under 75 % af fællesskabsgennemsnittet).
Med hensyn til artikel 92, stk. 3, litra b), kan det konstateres, at den pågældende støtte hverken tager sigte på at fremme virkeliggørelsen af et vigtigt projekt af fælleseuropæisk interesse eller afhjælpe en alvorlig forstyrrelse i den østrigske økonomi.
Endvidere er støtten hverken bestemt til eller egnet til at virkeliggøre målene i artikel 92, stk. 3, litra d).
De østrigske myndigheder har ikke påberåbt sig de nævnte undtagelser.
Artikel 92, stk. 3, litra c)
Støtte til fremme af udviklingen af visse erhvervsgrene eller økonomiske regioner kan Kommissionen i henhold til EF-traktatens artikel 92, stk. 3, litra c), betragte som forenelig med fællesmarkedet, når den fremmer udviklingen af visse erhvervsgrene eller økonomiske regioner og ikke ændrer samhandelsvilkårene på en måde, der strider mod den fælles interesse.
For at retfærdiggøre den pågældende foranstaltning påberåber Østrig sig artikel 92, stk. 3, litra c), og henviser i denne forbindelse til de begunstigede bedrifters fragmenterede produktionsstruktur i form af små brug, deres ugunstige geografiske beliggenhed og deres vanskelige økonomiske og finansielle situation. Ifølge de østrigske myndigheder kan mange af disse bedrifter ikke klare det finansielle pres og er tvunget til at opgive bedriften, hvis der ikke ydes støtte.
Kommissionen godkender i henhold til artikel 92, stk. 3, litra c), ingen statsstøtte, som ikke fremmer udviklingen af visse erhvervsgrene eller økonomiske regioner, men udelukkende opretholder status quo. Den pågældende støtte tager hverken sigte på eller er egnet til at tilvejebringe strukturelle forbedringer, da der ikke er nogen som helst forbindelse mellem den finansielle fordel ved afgiftsfritagelsen og teknisk-strukturelle ændringer af de begunstigede bedrifter. Den kunstigt skabte konkurrencefordel for de begunstigede består kun så længe, der ydes støtte. Foranstaltningen fremmer således ikke udviklingen af erhvervsgrenen eller en økonomisk region, men må derimod betragtes som driftsstøtte, som tager sigte på at friholde virksomheder for omkostninger, som de ellers selv skulle have båret. Driftsstøtte er principielt ikke forenelig med fællesmarkedet (Domstolens dom af 15. maj 1997 i sag 278/95 P, Siemens, Sml. 1997 I, s. 2507).
De anførte argumenter er ikke i uoverensstemmelse med den opfattelse, som Kommissionen gav udtryk for i beslutningen på grundlag af tiltrædelsesaktens artikel 149, nemlig at den pågældende foranstaltning må betragtes som en overgangsforanstaltning, der tager sigte på at give de begunstigede tid til at tilpasse sig nye retlige og økonomiske betingelser. For at EF-traktatens artikel 92, stk. 3, litra c), kan finde anvendelse, kræver Kommissionen imidlertid, at støtten klart og entydigt tager sigte på at fremme udviklingen af en erhvervsgren eller en økonomisk region. Da den pågældende foranstaltning ikke har en sådan virkning, kan den ikke omfattes af undtagelsen i EF-traktatens artikel 92, stk. 3, litra c).
Støtten opfylder således hverken betingelserne i EF-traktatens artikel 92, stk. 3, litra c), eller forudsætningerne for andre undtagelser, der er fastsat for statsstøtte, som opfylder kriterierne i EF-traktatens artikel 92, stk. 1, og er derfor uforenelig med fællesmarkedet.
EF-traktatens artikel 101
Finder Kommissionen, at forskelle i medlemsstaternes ved lov eller administrativt fastsatte bestemmelser fordrejer konkurrencevilkårene, anvender den en særlig procedure, der er fastsat i EF-traktatens artikel 101, med henblik på at finde en løsning på situationen. Østrig påberåber sig denne artikel for at gøre gældende, at den statsstøtteprocedure, som Kommissionen har indledt, er uhensigtsmæssig. Kommissionen kan ikke acceptere de østrigske argumenter, da afgiftsfritagelsen som nævnt i sig selv udgør statsstøtte. Det fremgår af Domstolens dom i sag 173/73(19), at en ensidig ændring af et særligt aspekt ved produktionsomkostningerne i en given erhvervssektor kan resultere i, at den eksisterende ligevægt mellem medlemsstaterne forstyrres, og dette er tilfældet uanset anvendelsen af EF-traktatens artikel 99-102, som fastsætter udførlige bestemmelser for afskaffelsen af generelle fordrejninger, der kan henføres til de enkelte medlemsstaters forskellige afgiftssystemer.
De fælles markedsordninger
Da Kommissionen er af den opfattelse, at det i forbindelse med den pågældende foranstaltning drejer sig om statsstøtte, der er uforenelig med fællesmarkedet i henhold til EF-traktatens artikel 92, stk. 1, er det ikke nødvendigt at undersøge nærmere, hvorvidt foranstaltningen strider mod de fælles markedsordninger, som de produkter, der er omfattet af afgiftsfritagelsen, falder ind under.
EF-traktatens artikel 95
Det samme gælder for anvendelsen af EF-traktatens artikel 95. I denne forbindelse gøres der opmærksom på, at Kommissionen som led i den procedurefase, som kan føre til, at proceduren i EF-traktatens artikel 169 indledes, har opfordret den østrigske regering til at tage stilling til, om afgiftsfritagelsen udgør en afgiftsforanstaltning, der strider mod EF-traktatens artikel 95 (Kommissionens skrivelse af 6. november 1998). Den foreliggende beslutning om aspekterne ved fritagelsen for drikkevareafgift som statsstøtte foregriber ikke resultatet af kontakterne mellem Kommissionen og Østrig som led i proceduren efter EF-traktatens artikel 169.
Derudover henvises der til den sag, som på grundlag af EF-traktatens artikel 177 er forelagt Domstolen til præjudiciel afgørelse(20). Den østrigske forvaltningsdomstol har med hensyn til den østrigske afgift på drikkevarer anmodet Domstolen om en præjudiciel fortolkning af Rådets sjette direktiv 77/388/EØF af 17. maj 1977 om harmonisering af medlemsstaternes lovgivning om omsætningsafgifter(21), senest ændret ved direktiv 98/80/EF(22), Rådets direktiv 92/12/EØF af 25. februar 1992 om den generelle ordning for punktafgiftspligtige varer, om oplagring og omsætning heraf samt om kontrol hermed(23), senest ændret ved direktiv 96/99/EF(24), og EF-traktatens artikel 92, stk. 1 -
VEDTAGET FØLGENDE BESLUTNING:
Artikel 1
Den af Østrig anmeldte ordning, hvorefter vin og andre gærede drikkevarer, som sælges direkte på produktionsstedet til forbrugeren, er fritaget for den afgift på drikkevarer, som normalt udgør ± 7,58 % (10 % før moms) af produkternes detailpris, er uforenelig med fællesmarkedet.
Østrig må ikke opretholde den i stk. 1 nævnte ordning efter den 31. december 1998.
Artikel 2
Østrig underretter inden for to måneder regnet fra datoen for meddelelsen af denne beslutning Kommissionen om de foranstaltninger, der er truffet for at efterkomme denne beslutning.
Artikel 3
Denne beslutning er rettet til Republikken Østrig.
Udfærdiget i Bruxelles, den 3. februar 1999.
KOMISSION PÄÄTÖS,
tehty 3 päivänä helmikuuta 1999,
valtiontuesta, jonka Itävalta on myöntänyt vapauttamalla juomaverosta tuotantopaikalla suoraan kuluttajille myytävät viinit ja muut käymisen avulla valmistetut juomat
(tiedoksiannettu numerolla K(1999) 325)
(Ainoastaan saksankielinen teksti on todistusvoimainen)
(1999/779/EY)
EUROOPAN YHTEISÖJEN KOMISSIO, joka
ottaa huomioon Euroopan yhteisön perustamissopimuksen ja erityisesti sen 92 ja 93 artiklan,
ottaa huomioon Itävallan, Suomen ja Ruotsin Euroopan unioniin liittymistä koskevan asiakirjan ja erityisesti sen 144 artiklan a kohdan sekä 149 artiklan sekä kyseisen artiklan perusteella 24 päivänä heinäkuuta 1998 tehdyn komission päätöksen, joka koskee Itävallan siirtymätoimenpiteitä viinin ja muiden käymisen avulla valmistettujen juomien osalta,
on kehottanut niitä, joiden etua asia koskee, esittämään huomautuksensa EY:n perustamissopimuksen 93 artiklan 2 kohdan mukaisesti,
sekä katsoo seuraavaa:
I
Komission 21 päivänä maaliskuuta 1996 esittämän pyynnön perusteella Itävalta antoi 30 päivänä toukokuuta 1996 päivätyssä kirjeessä tietoja tiettyjä juomien verovapautusta koskevasta kansallisesta järjestelmästä. Itävalta toimitti 19 päivänä heinäkuuta 1996 päivätyssä kirjeessä lisätietoja osana EY:n perustamissopimuksen 93 artiklan 3 kohdan mukaista esitarkastusmenettelyä.
Kyseisen toimenpiteen mukaisesti viini (yhteisen tullitariffin alanimikkeet 2204 21 ja 2204 29) sekä muut käymisen avulla valmistetut juomat (yhteisen tullitariffin alanimike 2206 00) vapautetaan juomaverosta, jos kyseiset tuotteet myydään suoraan kuluttajille niiden tuotantopaikalla (suoramyynti). Juomavero on tavallisesti 7,58 prosenttia alkoholijuomien vähittäishinnasta (10 prosenttia ilman arvonlisäveroa).
Juomaverosta vapauttaminen sisältyy vuoden 1993 varaintasauslakiin (Finanzausgleichsgesetz eli liittovaltion, osavaltioiden ja kuntien välistä tulontasausta koskeva Itävallan laki), jota muutettiin viimeksi vuonna 1997 ja jossa osavaltioille ja kunnille annetaan valtuudet ottaa käyttöön juomavero lukuun ottamatta viinin ja muiden käymisen avulla valmistettujen juomien suoramyyntiä. Verovapautuksen piiriin kuuluvia tuotteita määriteltäessä varaintasauslaissa viitataan vuoden 1994 liikevaihtoverolakiin (Umsatzsteuergesetz), jonka säännökset on saatettu osaksi Itävallan viininviljelyalueisiin kuuluvien osavaltioiden ja kuntien lainsäädäntöä (esimerkiksi Steiermärkisches Getränke- und Speiseabgabengesetz, 1993, Oberösterreichische Gemeinde-Getränkesteuergesetz-Novelle, 1993, Salzburger Getränkesteuergesetz, 1993, Getränkesteuerverordnung der Stadt Salzburg, Niederösterreichisches Getränke- und Speiseeissteuergesetz, 1992, Getränkesteuerverordnung der Stadt Wien, 1992).
Järjestelmä oli voimassa jo ennen Itävallan liittymistä Euroopan unioniin, ja sitä on sovellettu edelleen liittymisen jälkeen.
II
Komissio ilmoitti Itävallalle 20 päivänä marraskuuta 1996 päivätyllä kirjeellä päättäneensä aloittaa EY:n perustamissopimuksen 93 artiklan 2 kohdan mukaisen menettelyn kyseisen toimenpiteen osalta. Päätös julkaistiin Euroopan yhteisöjen virallisessa lehdessä, ja komissio kehotti jäsenvaltioita ja muita, joiden etua asia koskee, esittämään huomautuksensa asian johdosta(1).
Päätöksessään komissio ilmoitti pitävänsä toimenpiteen soveltuvuutta yhteismarkkinoille kyseenalaisena ja totesi erityisesti, että toimenpide on mahdollisesti yhteismarkkinoille soveltumatonta valtiontukea, koska se täyttää EY:n perustamissopimuksen 92 artiklan 1 kohdan edellytykset, mutta siihen ei voida soveltaa mitään kyseisen artiklan 2 ja 3 kohdassa määrättyä poikkeusta. Tukea ei voida myöskään pitää EY:n perustamissopimuksen 93 artiklan 1 kohdassa tarkoitettuna "voimassa olevana" tukijärjestelmänä, koska sitä ei ole annettu tiedoksi liittymisasiakirjan 144 artiklan mukaisesti.
Päätöksen julkaisemisen jälkeen jäsenvaltioilta ja muilta, joiden etua asia koskee, ei saatu huomautuksia. Itävalta otti asiaan kantaa 21 päivänä tammikuuta 1997 ja 31 päivänä tammikuuta 1997 päivätyissä kirjeissä ja esitti lisähuomautuksia 5 päivänä joulukuuta ja 22 päivänä joulukuuta 1997 päivätyissä kirjeissä.
Komissio päätti 24 päivänä heinäkuuta 1998 liittymisasiakirjan 149 artiklan 1 kohdan mukaisesti ja rasva-alan yhteisestä markkinajärjestelystä 22 päivänä syyskuuta 1996 annetun neuvoston asetuksen N:o 136/66/ETY(2), sellaisena kuin se on viimeksi muutettuna asetuksella (EY) N:o 1638/98(3), 38 artiklan mukaista menettelyä noudattaen seuraavaa: Itävalta voi säilyttää 31 päivään joulukuuta 1998 asti Itävallan eri lakeihin sisältyvät voimassa olevat säännökset, joiden mukaan viinin ja muiden käymisen avulla valmistettujen juomien tuottajat ovat vapautettuja juomaverosta, jos niiden juomat myydään suoraan tuotantopaikalla kuluttajille(4). Perustamissopimuksen 149 artiklan soveltamisen oli alun perin määrä päättyä 31 päivänä joulukuuta 1997, mutta sitä pidennettiin Itävallan, Suomen ja Ruotsin liittymisasiakirjan 149 artiklan 1 kohdassa määrätyn ajan pidentämisestä annetulla neuvoston asetuksella (EY) N:o 2596/97(5) 149 artiklan 2 kohdan mukaista menettelyä noudattaen 31 päivään joulukuuta 1998.
Mainitun päätöksen perusteluissa todettiin, että Itävallan järjestelmän tarkoituksena on edistää vaikeiden tuotantoedellytysten alueille tai rajaseuduille sijoittautuneiden pienten tai erittäin pienten yritysten harjoittamaa viininviljelyä. Jotta kyseisen alan olisi helpompi siirtyä yhteisiin markkinajärjestelyihin (viinikaupan yhteisestä järjestämisestä 16 päivänä maaliskuuta 1987 annettu neuvoston asetus (ETY) N:o 822/87(6), sellaisena kuin se on viimeksi muutettuna asetuksella (EY) N:o 1627/98(7), ja tiettyjen perustamissopimuksen liitteessä II lueteltujen tuotteiden yhteisestä markkinajärjestelystä 28 päivänä kesäkuuta 1968 annettu neuvoston asetus (ETY N:o 827/68(8), sellaisena kuin se on viimeksi muutettuna komission asetuksella (EY) N:o 195/96(9)), Itävallalle annettiin valtuudet pitää kyseinen verovapautus toistaiseksi voimassa.
Näin ollen tämän päätöksen aiheena on toimenpiteen yhteensopivuus yhteisön valtiontukisääntöjen kanssa, koska 1 päivästä tammikuuta 1999 toimenpide ei ole enää siirtymätoimenpide ja kuuluu sen vuoksi kyseisten sääntöjen soveltamisalaan.
III
Toimenpiteen aseman osalta Itävalta muistuttaa, että verovapautus oli voimassa jo ennen Itävallan liittymistä yhteisöön. Olisi siis muodollisestikin virheellistä ja harhaanjohtavaa luokitella toimenpide uudeksi järjestelmäksi ja kehottaa jäsenvaltioita ja muita, joiden etua asia koskee, esittämään huomautuksia.
Itävallan mielestä olisi asian kannalta soveliaampaa ryhtyä EY:n perustamissopimuksen 101 artiklassa tarkoitettuihin neuvotteluihin, jos komissio katsoo, että Itävallan ja muiden jäsenvaltioiden väliset verotuserot johtavat kilpailun vääristymiin, jotka on poistettava.
Lisäksi Itävalta kiistää, että toimenpide olisi EY:n perustamissopimuksen 92 artiklan 1 kohdassa tarkoitettua valtiontukea.
Toimenpidettä olisi pikemminkin pidettävä yleisenä toimenpiteenä, joka ei ole luonteeltaan millään tavalla valikoiva. Kyseessä on tavallinen maataloutta koskeva verotoimenpide, joka on täysin perusteltu ottaen huomioon sen tavoitteet ja asema verojärjestelmässä, joka ei muutoin jätä lainkaan liikkumavaraa toimivaltaisille täytäntöönpanoviranomaisille.
On hyvin epätodennäköistä, että tästä toimenpiteestä, joka ainoastaan ilmentää perinteistä kulutusrakennetta, aiheutuisi kilpailun vääristymiä. Tässä yhteydessä Itävalta tähdentää, että tällainen juomavero on olemassa ainoastaan Itävallassa ja sillä on merkitystä ainoastaan Itävallalle, koska rajatylittävän kaupan tuotteita ei veroteta. Viinin suoramyyntiä harjoittavien Itävallan maatalousyrittäjien vapauttaminen verosta merkitsisi Itävallan mielestä ainoastaan heidän asettamistaan samaan asemaan yhteisön muiden maatalousyrittäjien kanssa, sillä muualla yhteisössä ei ole juomaveroja.
Lisäksi Itävalta katsoo, että toimenpiteeseen voidaan hyvinkin soveltaa EY:n perustamissopimuksen 92 artiklan 3 kohdan c alakohdan poikkeusta, jonka mukaan tuki tietyn taloudellisen toiminnan tai talousalueen kehityksen edistämiseen on sallittu. Itävalta toteaa, että kyseessä on yli 7000 pientä tai erittäin pientä viininviljelyalan yritystä lähinnä epäsuotuisilla alueilla tai rajaseuduilla. Nämä yritykset ovat taloudellisesti ja rahoituksellisesti tukalassa tilanteessa eivätkä ne useinkaan pysty siirtämään juomaveroa kuluttajien maksettavaksi.
Itävalta ei yhdy näkemykseen, jonka mukaan toimenpide on yhteisten markkinajärjestelyjen vastainen. Olennaisinta viinin yhteisessä markkinajärjestelyssä eivät ole hintoja ohjailevat toimenpiteet vaan pikemminkin interventiotoimenpiteet kuten raivaus, varastointi, tislaus, rypälemehun tuotanto sekä tuonti- ja vientimääräykset. Aiemmissa tukitoimenpiteitä koskevissa päätöksissä, esimerkiksi komission päätöksessä 93/155/ETY(10), viitataan pääasiallisesti tämänkaltaisiin toimenpiteisiin. Yhteisen markkinajärjestelyn kieltovaikutus voisi liittyä ainoastaan sellaisiin aloihin, jotka kuuluvat markkinajärjestelyjen piiriin. Tässä yhteydessä Itävalta viittaa komission päätökseen 89/228/ETY(11) italialaisesta toimenpiteestä, joka koski uudelleen tislatun rypälemehutiivisteen enimmäishinnan määrittämistä, joka komission mielestä oli yhteisen markkinajärjestelyn vastaista. Itävalta myöntää, että enimmäishinnan määrittäminen tosiasiallisesti vastaa vakavasti otettavaa markkinainterventiota, mutta katsoo kuitenkin, että sitä ei voida mitenkään rinnastaa taloudellisin ja sosiaalisin perustein myönnettävään verovapautukseen.
IV
Valtiontukisääntöjen sovellettavuus
Kyseinen toimenpide koskee tuoreista viinirypäleistä valmistettua viiniä eli yhteisen tullitariffin alanimikkeitä 2204 21 ja 2204 29, jotka kuuluvat asetuksen (EY) N:o 822/87 soveltamisalaan, sekä muita käymisen avulla valmistettuja juomia eli yhteisen tullitariffin alanimikettä 2206 00, joka kuuluu asetuksen (ETY) N:o 827/68 soveltamisalaan. EY:n perustamissopimuksen 42 artiklan mukaan kilpailusääntöjä sovelletaan tuotteiden valmistukseen ja kauppaan vain siltä osin kuin neuvosto on määrittänyt. Asetuksen (ETY) N:o 822/87 76 artiklan ja asetuksen (ETY) N:o 827/68 5 artiklan mukaisesti neuvosto on päättänyt, että mainittujen asetusten soveltamisalaan kuuluvien tuotteiden tuotantoon ja kauppaan sovelletaan EY:n perustamissopimuksen 92, 93 ja 94 artiklaa.
Tarkasteltavana olevan kansallisen tuen asema
EY:n perustamissopimuksen 93 artiklan 1 kohdassa tarkoitettu "voimassa olevan tukijärjestelmän" asema myönnetään yleensä vain toimenpiteille, jotka komissio on hyväksynyt virallisesti tai, jos komissio ei ole toiminut kahden kuukauden kuluessa määräysten mukaisesta toimenpidettä koskevan ilmoituksen tekemisestä, sen jälkeen kun kyseinen jäsenvaltio on ilmoittanut komissiolle toimenpiteen käyttöönotosta.
Tukijärjestelmistä, jotka olivat olemassa uusissa jäsenvaltioissa jo ennen niiden liittymistä, määrätään liittymisasiakirjan 144 artiklan a kohdassa, että "uusissa jäsenvaltioissa ennen liittymistä sovelletuista tuista ainoastaan tukia, joista on annettu komissiolle tieto 30 päivään huhtikuuta 1995 mennessä, pidetään EY:n perustamissopimuksen 93 artiklan 1 kohdassa tarkoitettuina 'olemassa olevina' tukina".
Toimenpidettä ei voida luokitella EY:n perustamissopimuksen 93 artiklan 1 kohdassa tarkoitetuksi toimenpiteeksi vain sillä perusteella, että kyseinen tuki oli Itävallan antamien tietojen mukaan olemassa jo ennen liittymistä. Toimenpide ei ollut osa liittymisasiakirjan 144 artiklassa tarkoitettua tukipakettia, josta Itävalta ilmoitti komissiolle ennen 30 päivää huhtikuuta 1995, eikä Itävalta tehnyt toimenpiteestä liittymisen jälkeen EY:n perustamissopimuksen 93 artiklan 3 kohdan mukaista ilmoitusta. Komissio kuuli toimenpiteestä vasta valituksen perusteella. Toimenpidettä ei tämän vuoksi voida pitää EY:n perustamissopimuksen 93 artiklan 1 kohdassa tarkoitettuna "voimassa olevana" tukena eikä myöskään voida edellyttää, että sille myönnettäisiin sellaisen tuen oikeudellinen asema.
Valtiontukia koskeva kielto
EY:n perustamissopimuksen 92 artiklan 1 kohdan mukaan jäsenvaltion myöntämä taikka valtion varoista muodossa tai toisessa myönnetty tuki, joka vääristää tai uhkaa vääristää kilpailua suosimalla jotakin yritystä tai tuotannonalaa, ei sovellu yhteismarkkinoille, siltä osin kuin se vaikuttaa jäsenvaltioiden väliseen kauppaan.
Kyseinen toimenpide täyttää nämä edellytykset, minkä vuoksi sitä on pidettävä mainitussa artiklassa tarkoitettuna valtiontukena:
Valtion varoista myönnetty tuki
Suoraan tuotantopaikalla myytävien tuoreista viinirypäleistä valmistettujen viinien ja muiden käymisen avulla valmistettujen juomien vapauttaminen juomaverosta vastaa vapautusta veroista, jotka tuottajan oli muutoin maksettava. Kyseinen verovapautus kuormittaa Itävallan osavaltioiden ja kuntien taloutta, sillä ne menettävät tuloja, joten kyseessä on toimenpide, joka rahoitetaan valtion varoin(12).
Tarkasteltaessa, onko kyseessä välitön tai välillinen tuki, on syytä todeta, että 92 artiklan 1 kohtaa sovelletaan myös välillisiin tukiin. Itävallan vastalauseista huolimatta tukea on kuitenkin pidettävä välittömänä tukena, koska säädöksen kohderyhmän muodostavat samat yritykset, jotka hyötyvät taloudellisesti verovapautuksesta.
Tietyn yrityksen suosiminen
Toimenpide hyödyttää maatalousyrittäjiä, jotka käyvät säännöllisesti ansiotyössä. Mikäli nämä yritykset myyvät tuotteitaan suoraan kuluttajille, ne saavat vapautuksen tavallisesti perittävästä juomaverosta, joka on noin 7,58 prosenttia vähittäishinnasta. Koska toimenpide koskee erityisesti tuoreista viinirypäleistä valmistettua viiniä ja muita käymisen avulla valmistettuja juomia, on katsottava, että se suosii tiettyjä yrityksiä ja tuotannonaloja. Itävalta ei ole kiistänyt näitä perusteluja.
Toimenpiteen valikoivuuden osalta Itävalta on tähdentänyt, että veroviranomaisilla ei ole liikkumavaraa verovapautuksen soveltamisen tai soveltamatta jättämisen suhteen. Tämä on välttämätön muttei kuitenkaan riittävä edellytys toimenpiteen valikoivuuden eliminoimiseksi. Yleensä komissio pitää valikoivana jokaista toimenpidettä, joka poikkeaa kyseisen jäsenvaltion yleisestä verojärjestelmästä, ellei toimenpide ole perusteltavissa järjestelmän logiikan nojalla. Sallittuja poikkeuksia yleisestä verojärjestelmästä ovat poikkeukset, jotka osoittautuvat tarpeellisiksi taloudellisista syistä tai järjestelmän tehokkuuden vuoksi (vrt. Euroopan yhteisöjen tuomioistuimen asiassa 173/73, Italia v. komissio(13), 2 päivänä heinäkuuta 1974 antama tuomio ja asiassa 72/91, Sloman Neptun(14), 17 päivänä maaliskuuta 1993 antama tuomio).
Itävallan verojärjestelmän mukaan alkoholijuomien myynti kuluttajille on tavallisesti juomaveron alaista toimintaa. Se, että juomaverosta vapautetaan pieni joukko yrityksiä, jotka myyvät viiniä tai muita käymisen avulla valmistettuja juomia suoraan kuluttajille, on poikkeus yleisestä verojärjestelmästä. Vapautus ei koske viiniä, jota viinikauppiaat myyvät kuluttajille, eikä viiniä, jota tuottajat myyvät maatilatalouden ulkopuolella. Komissiolla ei ole käytettävissään tietoja, joiden mukaan kyseinen verovapautus perustuisi verojärjestelmän logiikkaan, eikä se voi havaita teknisiä vaikeuksia, jotka tekisivät kyseisen veron kantamisen mahdottomaksi.
Kilpailun vääristyminen
Tukitoimenpide vaikuttaa kilpailua vääristävästi, jos sillä puututaan olemassa olevaan tai syntymässä olevaan yritysten tai tuotannonalojen väliseen kilpailutilanteeseen ja jos se muuttaa kilpailijoiden kilpailuedellytyksiä keinotekoisella tavalla. Kuten tuomioistuimen asiassa 730/79, Philip Morris(15), 17 päivänä syyskuuta 1980 antamasta tuomiosta käy ilmi, tietyn yrityksen markkina-aseman vahvistaminen valtiontuen avulla merkitsee kilpailun vääristymistä kilpailijayritysten kustannuksella.
Viinit ja muut käymisen avulla valmistetut juomat, jotka myydään tuotantopaikalla suoraan kuluttajille, kilpailevat vähittäiskaupan samoille kuluttajille tarjoamien viinien ja muiden käymisen avulla valmistettujen juomien kanssa. Jos jokin tuoteryhmä vapautetaan verosta muiden tuotteiden kustannuksella, kilpailun edellytykset vääristyvät. Tarkasteltavana olevassa tapauksessa niillä tuottajilla, jotka harjoittavat viinin suoramyyntiä, on vähittäiskauppaan verrattuna +- 7,58 prosentin kilpailuetu myyntihinnan perusteella laskettuna.
Itävalta viittaa 19 päivänä heinäkuuta 1996 päivätyssä kirjeessään Itävallan perustuslakituomioistuimen 27 päivänä marraskuuta 1995 antamaan tuomioon(16), josta käy ilmi, että tiettyjen tuottajien vapauttaminen juomaverosta ei ole tuottajien ja kauppiaiden syrjimättömyysperiaatteen vastaista, koska on perusteltua soveltaa erilaisiin tilanteisiin erilaisia järjestelyjä. On kuitenkin syytä tähdentää, että kyseisen tuomion kohteena on syrjintä eikä mahdollinen valtiontuki ja sen soveltuvuus yhteismarkkinoille EY:n perustamissopimuksen 92 artiklan mukaisesti, joten se ei ole edellä esitettyjen perustelujen kannalta merkityksellinen.
Vaikutukset yhteisön sisäiseen kauppaan
Toimenpide vaikuttaa jäsenvaltioiden väliseen kauppaan, jos se vaikeuttaa muista jäsenvaltioista tapahtuvaa tuontia tai helpottaa muihin jäsenvaltioihin suuntautuvaa vientiä. Ratkaisevaa on se, että tietyn toimenpiteen seurauksena yhteisön sisäinen kauppa kehittyy tai uhkaa kehittyä eri tavalla.
Itävallan ja muiden jäsenvaltioiden välillä käydään kauppaa viineillä ja muilla käymisen avulla valmistetuilla juomilla. Seuraavissa taulukoissa esitetään vuoden 1997 tuonti ja vienti jäsenvaltioittain eriteltynä:
TAULUKON PAIKKA
TAULUKON PAIKKA
Itävaltaan tuodut juomat myydään vähittäiskaupassa. Kun itävaltalaiset viinit ja tietyt muut käymisen avulla valmistetut juomat - mikäli ne myydään tuotantopaikalla suoraan kuluttajille - vapautetaan verosta, jota kannetaan muista jäsenvaltioista tuoduista viineistä ja muista käymisen avulla valmistetuista juomista, joita vähittäiskaupassa myydään, toimenpiteellä luodaan keinotekoinen hintaero tuontituotteiden vahingoksi, koska ne eivät luonnollisestikaan voi hyötyä verovapautuksesta. Koska suoramyynnin osuus viinin kokonaismyynnistä on arviolta 50 prosenttia, toimenpide vaikuttaa jäsenvaltioiden väliseen kauppaan. Voidaan olettaa, että Itävaltaan tuotaisiin muista jäsenvaltioista enemmän viiniä ja muita käymisen avulla valmistettuja juomia - mahdollisesti itävaltalaisten viinien ja muiden käymisen avulla valmistettujen juomien kustannuksella - jos kyseistä verotoimenpidettä ei olisi olemassa.
Lisäksi on otettava huomioon se mahdollisuus, että toimenpiteestä hyötyvät yritykset vievät tuotteitaan muihin jäsenvaltioihin ja käyttävät veroedun vientinsä poikittaissubventointiin.
Itävalta esittää, että juomaverovelvollisuutta on pidettävä Itävallan tuottajien kannalta kilpailuhaittana, koska juomaveroja ei ole olemassa muissa jäsenvaltioissa. Tämä perustelu ei vakuuta, koska Itävallassa myydyt ulkomaalaiset viinit ovat juomaveron alaisia, mutta muissa jäsenvaltioissa myydyt itävaltalaiset viinit taasen eivät. Lisäksi yhteisöjen tuomioistuin on päättänyt yhdistetyissä asioissa 6/69 ja 11/69, Banque de France(17), antamassaan tuomiossa, että valtiontuen olemassaoloa ei voida kiistää sillä perusteella, että jäsenvaltio yrittää yhdenmukaistaa kotimaisista vientituotteista kannettavat verot muissa jäsenvaltioissa voimassa olevien verokantojen kanssa. Kyseistä oikeuskäytäntöä voidaan soveltuvin osin soveltaa myös tässä yhteydessä.
Poikkeukset valtiontukien myöntämiskiellosta
EY:n perustamissopimuksen 92 artiklan 1 kohdan kieltoa koskevista poikkeuksista määrätään 92 artiklan 2 ja 3 kohdassa.
EY:n perustamissopimuksen 93 artiklan 2 kohta
Perustamissopimuksen 92 artiklan 2 kohdan mukaisen poikkeusjärjestelyn edellytykset eivät täyty ottaen huomioon tukitoimenpiteen laji ja tavoitteet. Itävallan viranomaiset eivät myöskään ole esittäneet 92 artiklan 2 kohdan soveltamista.
EY:n perustamissopimuksen 92 artiklan 3 kohta
Perustamissopimuksen 92 artiklan 3 kohdassa määritellään edellytykset, joiden täyttyessä tukea voidaan pitää yhteismarkkinoille soveltuvana. Tuen yhteensopivuus perustamissopimuksen kanssa on tutkittava yksittäisen valtion näkökannan lisäksi myös yhteisön kannalta. Yhteismarkkinoiden moitteettoman toiminnan takaamiseksi ja EY:n perustamissopimuksen 3 artiklan g kohdan mukaisen velvoitteen täyttämiseksi 92 artiklan 3 kohdassa tarkoitettuja poikkeuksia tukien kieltoa koskevasta periaatteesta on tulkittava ahtaasti.
Perustamissopimuksen 92 artiklan 3 kohdan a alakohdan osalta todettakoon, että tukea ei ole tarkoitettu käytettäväksi ainoastaan alueilla, joiden kilpailuasemaa voidaan "alueellisia valtiontukia koskevien suuntaviivojen"(18) mukaisesti pitää yhteisön tasolla mitattuna erittäin epäsuotuisana (bruttokansantuote asukasta kohden ostovoimastandardina mitattuna alle 75 prosenttia yhteisön keskiarvosta).
Perustamissopimuksen 92 artiklan 3 kohdan b alakohdan osalta voidaan todeta, että kyseessä ei ole tuki Euroopan yhteistä etua koskevan tärkeän hankkeen edistämiseen tai Itävallan taloudessa olevan vakavan häiriön poistamiseen.
Tuella ei myöskään pyritä eikä se sovellu 92 artiklan 3 kohdan d alakohdassa tarkoitettujen tavoitteiden saavuttamiseen.
Itävallan viranomaiset eivät myöskään ole esittäneet mainittujen poikkeusten soveltamista.
92 artiklan 3 kohdan c alakohta
Tuki tietyn taloudellisen toiminnan tai talousalueen kehityksen edistämiseen voidaan katsoa EY:n perustamissopimuksen 92 artiklan 3 kohdan c alakohdan mukaan yhteismarkkinoille soveltuvaksi, jos sillä helpotetaan tietyn taloudellisen toiminnan tai talousalueen kehitystä ja jos kaupankäynnin edellytykset eivät muutu yhteisen edun kanssa ristiriitaisella tavalla.
Itävalta perustelee kyseistä toimenpidettä 92 artiklan 3 kohdan c alakohdalla ja viittaa tässä yhteydessä tuensaajayritysten hyvin epäyhtenäiseen tuotantorakenteeseen, niiden epäedulliseen maantieteelliseen sijaintiin ja niiden tukalaan taloudelliseen ja rahoitukselliseen tilanteeseen. Itävallan viranomaisten antamien tietojen mukaan monet näistä yrityksistä eivät selviydy taloudellisista paineista ja joutuvat ilman tukea lopettamaan toimintansa.
Komissio ei 92 artiklan 3 kohdan c alakohdan mukaisesti hyväksy valtiontukea, jolla ei edistetä tietyn taloudellisen toiminnan tai talousalueen kehitystä vaan ainoastaan ylläpidetään vallitsevaa tilaa. Tarkasteltavana olevalla tuella ei pyritä eikä se sovellu rakenteellisiin parannuksiin, sillä verovapautukseen liittyvän taloudellisen edun ja tuensaajayritysten teknisrakenteellisten muutosten välillä ei ole minkäänlaista yhteyttä. Tuensaajien keinotekoisesti aikaansaatu kilpailuetu on olemassa vain niin kauan kuin tukea myönnetään. Näin ollen toimenpide ei helpota tietyn taloudellisen toiminnan tai talousalueen kehitystä, vaan sitä on pikemminkin pidettävä toimintatukena, jonka tarkoituksena on vapauttaa yritykset kustannuksista; jotka niiden olisi muuten maksettava itse. Toimintatuki ei periaatteessa sovellu yhteismarkkinoille (yhteisöjen tuomioistuimen asiassa 278/95 P, Siemens, 15 päivänä toukokuuta 1997 antama tuomio, Kok. 1997, s. I-2507).
Edellä esitetyt perustelut eivät vastaa komission näkemystä, jonka se on esittänyt liittymisasiakirjan 149 artiklan perusteella tekemässään päätöksessä, eli sitä, että kyseistä toimenpidettä on pidettävä siirtymätoimenpiteenä, koska sen avulla pyritään antamaan tuensaajalle aikaa mukautua uuteen oikeudelliseen ja taloudelliseen tilanteeseen. EY:n perustamissopimuksen 92 artiklan 3 kohdan c alakohdan soveltamiseksi komissio kuitenkin edellyttää, että tuella edistetään selkeästi ja yksiselitteisesti tietyn taloudellisen toiminnan tai talousalueen kehitystä. Koska tarkasteltavana olevalla toimenpiteellä ei ole tällaista vaikutusta, siihen ei voida soveltaa EY:n perustamissopimuksen 92 artiklan 3 kohdan c alakohdassa tarkoitettua poikkeusta.
Tuki ei siis täytä EY:n perustamissopimuksen 92 artiklan 3 kohdan c alakohdassa määrättyjä edellytyksiä eikä muiden poikkeuksien edellytyksiä, jotka EY:n perustamissopimuksen 92 artiklan 1 kohdan edellytykset täyttäville valtiontuille on asetettu, joten se ei sovellu yhteismarkkinoille.
EY:n perustamissopimuksen 101 artikla
Jos komissio toteaa, että jokin eroavuus jäsenvaltioiden lakien, asetusten tai hallinnollisten määräysten välillä vääristää kilpailun edellytyksiä, se soveltaa EY:n perustamissopimuksen 101 artiklassa määrättyä erityistä menettelyä tilanteen korjaamiseksi. Itävalta viittaa kyseiseen artiklaan todetessaan komission aloittaman valtiontukimenettelyn epätarkoituksenmukaiseksi. Komissio ei voi hyväksyä Itävallan esittämiä perusteluja, sillä kuten edellä mainittiin, verovapautus on jo sinänsä valtiontukea. Asiassa 173/73(19) antamassaan tuomiossa yhteisöjen tuomioistuin päätti, että tietyn elinkeinoalan tuotantokustannuksiin liittyvän erityisen seikan yksipuolinen muuttaminen voi aiheuttaa häiriön jäsenvaltioiden välisessä tasapainossa huolimatta EY:n perustamissopimuksen 99, 100, 101 ja 102 artiklasta, joissa annetaan yksityiskohtaisia määräyksiä yksittäisten jäsenvaltioiden erilaisista verojärjestelmistä aiheutuvien yleisten vääristymien poistamiseksi.
Yhteiset markkinajärjestelyt
Koska komissio pitää tarkasteltavana olevaa toimenpidettä EY:n perustamissopimuksen 92 artiklan 1 kohdassa tarkoitettuna yhteismarkkinoille soveltumattomana valtiontukena, ei ole tarpeen tutkia tarkemmin, missä määrin toimenpide on ristiriidassa niiden yhteisten markkinajärjestelyjen kanssa, joihin verovapautuksen kohteena olevat tuotteet kuuluvat.
EY:n perustamissopimuksen 95 artikla
Sama koskee EY:n perustamissopimuksen 95 artiklan soveltamista. Todettakoon tässä yhteydessä, että komissio on kehottanut Itävallan hallitusta sellaisessa menettelyn vaiheessa, joka voi johtaa EY:n perustamissopimuksen 169 artiklassa tarkoitetun menettelyn aloittamiseen, ilmaisemaan kantansa siihen, onko verovapautus EY:n perustamissopimuksen 95 artiklan vastainen syrjivä verotoimenpide (6 päivänä marraskuuta 1998 päivätty komission kirje). Tässä juomaverosta vapauttamista koskevia seikkoja koskevassa päätöksessä ei ennakoida EY:n perustamissopimuksen 169 artiklassa tarkoitetun menettelyn mukaisen komission ja Itävallan yhteydenpidon lopputulosta.
Lisäksi on syytä viitata menettelyyn, joka on EY:n perustamissopimuksen 177 artiklan perusteella vireillä yhteisöjen tuomioistuimessa ennakkoratkaisua varten(20). Itävallan perustuslakituomioistuin on pyytänyt, että yhteisöjen tuomioistuin tulkitsisi Itävallan juomaveron osalta jäsenvaltioiden liikevaihtoverolainsäädännön yhdenmukaistamisesta 17 päivänä toukokuuta 1977 annettua kuudetta neuvoston direktiiviä 77/388/ETY(21), sellaisena kuin se on viimeksi muutettuna direktiivillä 98/80/EY(22), valmisteveron alaisia tuotteita koskevasta yleisestä järjestelmästä sekä näiden tuotteiden hallussapidosta, liikkumisesta ja valvonnasta 25 päivänä helmikuuta 1992 annettua direktiiviä 92/12/ETY(23), sellaisena kuin se on viimeksi muutettuna direktiivillä 96/99/EY(24), sekä EY:n perustamissopimuksen 92 artiklan 1 kohtaa,
ON TEHNYT TÄMÄN PÄÄTÖKSEN:
1 artikla
Itävallan ilmoittama järjestelmä, jonka mukaisesti viini ja muut käymisen avulla valmistetut juomat, jotka myydään suoraan kuluttajille niiden tuotantopaikalla, vapautetaan tavallisesti perittävästä, tuotteiden vähittäishinnasta laskettuna +- 7,58 prosentin (ilman arvonlisäveroa 10 prosentin) juomaverosta, ei sovellu yhteismarkkinoille.
Itävalta saa pitää 1 kohdassa mainitun järjestelmän voimassa enintään 31 päivään joulukuuta 1998.
2 artikla
Itävallan on ilmoitettava komissiolle kahden kuukauden kuluessa tämän päätöksen tiedoksiantamisesta sen noudattamiseksi toteuttamansa toimenpiteet.
3 artikla
Tämä päätös on osoitettu Itävallan tasavallalle.
Tehty Brysselissä 3 päivänä helmikuuta 1999.