KOMMISSIONENS BESLUTNING
af 30. juni 2004
om den støtteordning, som Sverige har gennemført for fritagelse fra energiafgift fra den 1. januar 2002 til den 30. juni 2004
(meddelt under nummer K(2004) 2210)
(Kun den svenske udgave er autentisk)
(EØS-relevant tekst)
(2005/468/EF)
KOMMISSIONEN FOR DE EUROPÆISKE FÆLLESSKABER HAR -
under henvisning til traktaten om oprettelse af Det Europæiske Fællesskab, særlig artikel 88, stk. 2, første afsnit,
under henvisning til aftalen om Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde, særlig artikel 62, stk. 1, litra a),
efter at have opfordret interesserede parter til at fremsætte deres bemærkninger i overensstemmelse med disse artikler (1), og under hensyntagen til disse bemærkninger, og
ud fra følgende betragtninger:
I. SAGSFORLØB
(1)
Ved brev af den 11. juni 2003 underrettede Kommissionen Sverige om sin beslutning om at indlede proceduren i traktatens artikel 88, stk. 2, over for fritagelsen fra energiafgift på elektricitet til fordel for fremstillingsindustrien.
(2)
Ved brev af den 9. juli 2003, registreret af Kommissionen samme dag (A/34842), fremsatte Sverige sine bemærkninger til indledningen af proceduren.
(3)
Kommissionens beslutning om at indlede proceduren blev offentliggjort i Den Europæiske Unions Tidende den 9. august 2003 (2). Kommissionen opfordrede interesserede parter til at fremsætte deres bemærkninger til den omhandlede støtte.
(4)
Kommissionen modtog bemærkninger fra den svenske arbejdsgiverforening, Svenskt Näringsliv, den 29. september 2003.
(5)
Bemærkningerne fra Svenskt Näringsliv blev modtaget inden fristens udløb (3) og blev videresendt af Kommissionen til den svenske regering, som fik mulighed for at kommentere dem. Sverige afgav ingen kommentarer.
II. DETALJERET BESKRIVELSE AF FORANSTALTNINGEN
(6)
Energiafgiften blev indført i Sverige i 1957. Ifølge loven opkræves afgiften på fossilt brændstof og el. Afgiften har positive miljømæssige virkninger med hensyn til energibesparelser og energieffektivitet.
(7)
Afgiften på el betales fuldt ud af husstande og virksomheder i servicesektoren samt af fremstillingsvirksomheder, når der er tale om el til opvarmning, der ikke udgør et led i fremstillingsprocessen.
(8)
I henhold til kapitel 11, § 3, i loven om energiafgift fritages el, der anvendes ved fremstillingsprocesser i industrien (NACE Rev. 1, sektor C og D) helt fra energiafgift (4). Afgiftsfritagelsen blev indført i sin nuværende form den 1. januar 1993, dvs. inden Sverige blev optaget i EØS og EU. Den er ikke ændret siden.
(9)
Afgiftssatsen på el steg i den periode, der undersøges, til mellem 0,198 og 0,241 SEK pr. kWh.
(10)
De svenske myndigheder erkender, at den fuldstændige afgiftsfritagelse vil føre til tabte afgiftsindtægter på ca. 11 mia. SEK om året (ca. 1,190 mia. EUR).
(11)
Kommissionen indledte proceduren på grund af sine betænkeligheder vedrørende foranstaltningens karakter af statsstøtte og om en eventuel statsstøttes forenelighed med fællesmarkedet. Kommissionen fandt, at systemet med afgiftsfritagelse udgjorde statsstøtte i henhold til traktatens artikel 87, stk. 1. Kommissionen stillede spørgsmålstegn ved, om den angivelige støtte var forenelig med EF-rammebestemmelser for statsstøtte til miljøbeskyttelse (5) (herefter kaldet »rammebestemmelserne«).
III. DE BERØRTE PARTERS BEMÆRKNINGER
(12)
Svenskt Näringsliv mener, at afgiften på el og CO2-udslip bør betragtes som to komponenter i samme energiafgiftssystem. Årsagen hertil er, at der en tæt sammenhæng mellem de to afgifter. For ikke at skabe en alt for høj efterspørgsel efter el skal en forhøjelse af CO2-afgiften opvejes af en tilsvarende forhøjelse af elafgiften.
(13)
Sammenlagt steg energiafgiften fra 1993 til 2004 med 27 mia. SEK (ca. 3 mia. EUR). Denne stigning ville ikke have været mulig uden en fuldstændig fritagelse for energiafgift til fremstillingssektoren. Dermed fører den fuldstændige fritagelse for afgift på el ikke til et fald i statens indtægter, dvs. at foranstaltningen ikke finansieres med statsmidler.
(14)
Svenskt Näringsliv mener, at det er i overensstemmelse med systemets logik at fritage den svenske fremstillingsindustri, eftersom industrien har tilstrækkelige årsager til at spare på el, da den udgør en stor del af disse virksomheders omkostninger. For at bevare den svenske industris konkurrenceevne, mens energiafgiften som helhed forhøjes, må man fritage industrien for elafgiften.
(15)
Af de årsager, den svenske regering angiver i betragtning 21 i denne beslutning, mener Svenskt Näringsliv, at foranstaltningerne hverken fordrejer eller truer med at fordreje konkurrencen eller begunstiger visse produktioner.
(16)
Af følgende årsager bestrider Svenskt Näringsliv, at der stilles krav om tilbagebetaling i noget tilfælde:
(17)
For det første kan der i henhold til artikel 14 i Rådets forordning (EF) nr. 659/1999 af 22. marts 1999 om fastlæggelse af regler for anvendelsen af EF-traktatens artikel 93 (6) kun stilles krav om tilbagebetaling af ulovlig støtte, der i samme forordnings artikel 1, litra f), defineres som »ny støtte, der er gennemført i strid med traktatens artikel 93, stk. 3«. Eftersom Kommissionen i punkt 2.2 i sin beslutning om at indlede undersøgelsesproceduren konkluderer, at foranstaltningen udgør eksisterende støtte, kan der ikke stilles krav om tilbagebetaling med tilbagevirkende kraft.
(18)
For det andet kan der ikke stilles krav om tilbagebetaling på grund af støttemodtagernes berettigede forventninger. Den svenske regering stillede forslag om den pågældende lov, og den svenske rigsdag vedtog den. Virksomheder skal ikke være nødsaget til at stille spørgsmålstegn ved beslutninger truffet af deres eget parlament. Dette gælder i endnu højere grad, når der foreligger tidligere kommissionsbeslutninger (7), som godkender foranstaltninger til fordel for fremstillingssektoren som generelle foranstaltninger. Endvidere åbner Rådets direktiv 2003/96/EF af 27. oktober 2003 om omstrukturering af EF-bestemmelserne for beskatning af energiprodukter og elektricitet (8) mulighed for at bevare nulafgiftssatsen på el for store elforbrugere fra den 1. januar 2004. En forsigtig erhvervsdrivende skal have ret til en berettiget forventning om, at det også var tilfældet to år før denne dato.
(19)
For det tredje ville tilbagebetaling være i strid med proportionalitetsprincippet. Formålet med tilbagebetalingen er at genoprette den påståede fordrejning af konkurrencen. Da Svenskt Näringsliv ikke mener, at foranstaltningen fordrejer eller truer med at fordreje konkurrencen, er der ikke tale om nogen berettiget almen interesse i tilbagebetalingen. Desuden ville mange af de berørte virksomheder have svært ved at tilbagebetale støtten, og for nogle virksomheder kan man ikke udelukke en risiko for konkurs.
(20)
Endelig deler Svenskt Näringsliv den svenske regerings opfattelse, jf. betragtning 28 i denne beslutning, om at Kommissionen ikke har opfyldt sine forpligtelser i henhold til artikel 17, stk. 2, i forordning (EF) nr. 659/1999.
IV. DEN SVENSKE REGERINGS BEMÆRKNINGER
(21)
Den svenske fremstillingsindustri bruger langt mere el end dens konkurrenter i andre lande, som i stedet bruger kul eller naturgas. Da disse energikilder i mange medlemsstater har været afgiftsfrie, mener Sverige, at det ville være rimeligt at fritage den svenske fremstillingsindustri fra afgiften på el. Endvidere er det svenske afgiftsniveau på energiområdet generelt højt i forhold til niveauet i de fleste øvrige medlemsstater. Det ville ikke have været muligt at nå dette niveau uden en fritagelse fra afgiften på el for visse sektorer.
(22)
Den svenske regering er derfor ikke enig i, at en afgiftsfritagelse giver den svenske industri en fordel i forhold til andre medlemsstater.
(23)
Ved brev af 16. marts 2001 accepterede den svenske regering de foranstaltninger, som foreslås i rammebestemmelsernes punkt 75-77.
(24)
Den 8. november 2001 fastslog Domstolen i sin dom om Østrigs energiafgiftsrabat, at fritagelse af en erhvervsgren for energiafgift udgør statsstøtte, sag C-143/99, Adria-Wien Pipeline (9).
(25)
Den svenske regering hævder, at det på det tidspunkt, hvor Sverige accepterede de foreslåede foranstaltninger i henhold til rammebestemmelserne, ikke klart fremgik, hvorvidt foranstaltningerne udgjorde statsstøtte. Efter dommen i sagen Adria-Wien Pipeline blev det klart for den svenske regering, at foranstaltningen indeholdt elementer, som skaber problemer på statsstøtteområdet. Sverige hævder derfor, at eftersom energiafgiften er teknisk kompliceret, er der behov for en rimelig tidsfrist fra regeringens beslutning til, at de ændrede regler kan træde i kraft. Man planlægger at opkræve en energiafgift på el til fremstillingsindustrien fra og med den 1. juli 2004, som overholder minimumsværdierne i det nye energidirektiv 2003/96/EF.
(26)
I Sverige pålægges fossile brændstoffer og el en energiskat, mens fossile brændstoffer pålægges en CO2-afgift. Den svenske regering betragter afgifterne som dele af samme afgiftssystem, som skal sikre højere energieffektivitet og mindske CO2-udslippet. Den svenske regering hævder derfor, at Kommissionen i sin vurdering af foreneligheden med fællesmarkedet skal tage hensyn til skattebyrden fra alle dele af afgiftssystemet i stedet for at betragte fritagelsen fra afgiften på el som en isoleret foreteelse.
(27)
Den svenske regering fremsendte ved gentagne lejligheder oplysninger til Kommissionen, hvor den pågældende støtteordning fremstod i sin helhed (10). Sverige mener dermed at have opfyldt sin forpligtelse i henhold til artikel 17, stk. 1, i forordning (EF) nr. 659/1999 om at afgive alle nødvendige oplysninger med henblik på Kommissionens revision af eksisterende støtteordninger.
(28)
Den svenske regering hævder, at Kommissionen overtrådte artikel 17, stk. 2, i forordning (EF) nr. 659/1999, som kræver, at Kommissionen underretter den pågældende medlemsstat om, at den mener, at en foranstaltning er blevet uforenelig med fællesmarkedet, inden den foreslår passende foranstaltninger. Kommissionen foreslog uden at underrette de svenske myndigheder foranstaltninger ikke for enkelte ordninger, men for samtlige ordninger, der gjaldt på det tidspunkt, hvor de nye miljørammebestemmelser trådte i kraft.
(29)
Som følge af denne formelle procedurefejl er støtten ikke ulovlig og kan således ikke kræves tilbagebetalt.
(30)
I henhold til grundlovens kapitel 2, § 10, stk. 2, kan der ikke opkræves afgift, hvis den ikke er baseret på en forskrift, som gjaldt, da den omstændighed indtraf, der udløste afgiften.
(31)
Eftersom den svenske lov om energiafgift ikke indeholder regler, der siger, at virksomheder i fremstillingsindustrien skal betale afgift af el, ville en ændring af loven indebære en sådan beskatning med tilbagevirkende kraft, som er ulovlig ifølge den svenske grundlov.
V. VURDERING AF STØTTEN
(32)
I sin beslutning om at indlede proceduren efter artikel 88, stk. 2, fandt Kommissionen, at foranstaltningen udgjorde eksisterende støtte som defineret i artikel 1, litra b), i forordning (EF) nr. 659/1999 på det tidspunkt, hvor Sveriges tiltrådte Den Europæiske Union, og frem til den 1. januar 2002. Sverige har udtrykkeligt accepteret de foranstaltninger, Kommissionen har foreslået, ifølge hvilke samtlige eksisterende miljøstøtteordninger skulle tilpasses rammebestemmelserne (jf. punkt 77). Kommissionen fandt, at dette ikke var sket i den foreliggende sag. Den anmodede derfor Sverige om at fremsætte alle relevante bemærkninger for undersøgelsen for perioden mellem den 1. januar 2002 og den 31. december 2005.
(33)
Den svenske regerings bemærkninger i brevet af 9. juli dækker udtrykkelig den periode, som Kommissionen havde anmodet om oplysninger om. Den svenske regering har benyttet sin ret til at forsvare sig for hele perioden.
(34)
Interesserede parter fik mulighed for at fremsætte bemærkninger til tilpasningen af støtteordningen i samme periode. Svenskt Näringsliv fremsatte sine bemærkninger til fritagelsen fra energiafgiften i brev af 29. september 2003. Dermed er interesserede parters ret til at fremsætte bemærkninger overholdt.
(35)
Ved loven om ændring af loven om energiafgift (1994:1776) (11) indføres et nyt elafgiftssystem. Loven skal træde i kraft den 1. juli 2004, og anmeldtes til Kommissionen i et brev af 1. april 2004 (12). Kommissionen vil derfor træffe en separat beslutning om denne foranstaltning.
(36)
Derfor gælder vurderingen af foreneligheden med fællesmarkedet perioden fra den 1. januar 2002, indtil det nuværende system udløber.
(37)
For at en foranstaltning kan betragtes som statsstøtte i henhold til traktatens artikel 87, stk. 1, skal fire kriterier være opfyldt samtidig. Den skal begunstige visse virksomheder, den skal være selektiv, den skal være finansieret med statsmidler, og den skal påvirke samhandelen mellem medlemsstaterne.
(38)
Ved sin vurdering af, hvorvidt foranstaltningen begunstiger støttemodtagerne, skal Kommissionen sammenligne virksomheder, som faktisk og retligt befinder sig i sammenlignelige situationer (13). Kommissionen kan derfor ikke bedømme den svenske fremstillingsindustris stilling i forhold til andre europæiske fremstillingsindustrier, men skal bedømme den svenske fremstillingsindustris fordele i forhold til situationen for andre virksomheder i Sverige. I denne forbindelse giver det faktum, at foranstaltningen fritager virksomheder i fremstillingssektoren fra omkostninger, som de ellers skulle have båret, disse virksomheder en fordel i forhold til andre sektorer i den svenske industri. Ved kun at indrømme visse virksomheder en afgiftsfritagelse begunstiger foranstaltningen dem i forhold til andre virksomheder, hvilket kan fordreje konkurrencen.
(39)
Fritagelsen er begrænset til virksomheder i fremstillingssektoren (NACE Rev. 1, sektor C og D). EF-Domstolen har fastslået (14), at »hverken den omstændighed, at ordningen omfatter et stort antal virksomheder, eller at disse virksomheder hører til i forskelligartede og store erhvervssektorer, gør det muligt at fastslå, at en statslig foranstaltning udgør en generel økonomisk-politisk foranstaltning«. Svenskt Näringsliv henviser til, at Kommissionen i beslutning N 255/96 og NN 72/A/00 godkendte den svenske CO2-afgiftsordning som en generel foranstaltning. Det er ikke korrekt. I førstnævnte beslutning fandt man, at CO2-afgiftsordningen indeholdt statsstøtte, som var forenelig med fællesmarkedet. Den anden beslutning vedrører en forlængelse af den samme ordning, som godkendes efter samme bestemmelser. Derimod er det Kommissionens faste praksis (15), hvilket bekræftes af EF-Domstolens retspraksis (16), at betragte fritagelser for den energiintensive industri eller for en given økonomisk sektor som en særskilt foranstaltning. Dermed konkluderer Kommissionen, at afgiftsfritagelsen er selektiv.
(40)
Kommissionen finder, at foranstaltningens selektivitet ikke er begrundet af logikken i systemet, eftersom den ikke stemmer overens med afgiftens underliggende logik. Tværtimod er fritagelsen en klar afvigelse fra afgiftens overordnede struktur og funktion. Formålet med afgiften er at give virksomhederne et incitament til at træffe energibesparende foranstaltninger. Selv om de pågældende virksomheder allerede i vid udstrækning træffer energibesparende foranstaltninger for at mindske deres energiudgifter, har energiafgiften en supplerende virkning. Energiforbruget er generelt afhængigt af teknik og kan kun fastsættes på kort sigt. På lang sigt er det normalt muligt at opnå yderligere effektivitet blandt andet gennem tekniske fremskridt og innovation. I denne forbindelse kan en fritagelse fra energiafgift for virksomheder i fremstillingssektoren, som samtidig er forurenere, fordi energiforbruget i alle sektorer er lige skadeligt for miljøet, ikke indgå i systemets logik.
(41)
Foranstaltningen ligger staten til last og finansieres ved hjælp af statsmidler, eftersom staten accepterer et tab af afgiftsindtægter. Kommissionen er ikke enig med Svenskt Näringsliv i, at der ikke er tale om tab af afgiftsindtægter som følge af, at de faktiske afgifter på el og CO2 faktisk er steget. Tværtimod fører en højere afgiftssats til et endnu større tab af skatteindtægter som følge af fritagelsen.
(42)
I hvert fald nogle af støttemodtagerne er aktive i sektorer, hvor der er samhandel mellem medlemsstaterne. Foranstaltningen kan således påvirke denne samhandel og fordreje konkurrencen.
(43)
Det kan konkluderes, at Kommissionen finder, at foranstaltningen udgør statsstøtte i henhold til traktatens artikel 87, stk. 1.
(44)
Kommissionen fastholder sin opfattelse af, at energiafgiften på el ikke kan vurderes sammen med energiafgiften på CO2. Som anført i beslutningen om at indlede proceduren efter artikel 88, stk. 2, er der to årsager hertil. For det første opkræves CO2-afgiften ikke af elforbruget. For det andet har energiafgiften på el ikke samme virkning på CO2-udslippet som CO2-afgiften, eftersom 90 % af elektriciteten i Sverige produceres i atom- og vandkraftanlæg. Energiafgiften på el skal derfor vurderes separat.
(45)
Frem til den 31. december 2001 udgjorde støtteordningen eksisterende statsstøtte, som defineret i artikel 1, litra b), i forordning (EF) nr. 659/1999. I henhold til rammebestemmelsernes punkt 77 og som følge af Sveriges accept af de passende foranstaltninger skulle alle former for statsstøtte til miljøbeskyttelse efter den 1. januar 2002 være justeret, så de blev forenelige med rammebestemmelserne.
(46)
Den svenske regering hævder, at der kræves et rimeligt tidsrum til at indføre et nyt energiafgiftssystem, som er foreneligt med rammebestemmelserne. For det første er der gået 2 1/2 år mellem tidsfristen for at tilpasse støtteordningen, så den blev forenelig med rammebestemmelserne, og ikrafttrædelsen af et revideret energiafgiftssystem. Selv om Kommissionen indrømmer, at energibeskatning er et kompliceret emne, finder den, at en periode på 2 1/2 år er urimeligt lang. For det andet udnyttede den svenske regering ikke muligheden for at forlænge tidsfristen for gennemførelse af rammebestemmelserne for visse foranstaltninger, hvilket både Frankrig og Tyskland gjorde (17). Tværtimod accepterede de svenske myndigheder i et brev af den 16. marts 2001 de foranstaltninger, som Kommissionen foreslog. Hvis den svenske regering havde problemer med at ændre støtteordningen inden for den fastsatte tidsfrist, kunne den have accepteret de foreslåede foranstaltninger med undtagelse af anvendelsen på den foreliggende ordning.
(47)
Som følge heraf har Kommissionen vurderet støttens forenelighed efter rammebestemmelserne. I beslutningen om at indlede proceduren gav Kommissionen udtryk for, at ingen af de øvrige undtagelser i traktatens artikel 87, stk. 2 eller 3, forekom relevante. Dette standpunkt skal bekræftes efter gennemførelsen af proceduren efter artikel 88, stk. 2. Under denne procedure er der ikke fremkommet nye omstændigheder, som kan fjerne de betænkeligheder, som Kommissionen gav udtryk for i sin beslutning om at indlede den formelle undersøgelsesprocedure. Kommissionen konkluderer derfor følgende:
(48)
I punkt 51.2 i rammebestemmelserne hedder det, at bestemmelserne i punkt 51.1 kan anvendes, hvis en afgift har en mærkbar positiv virkning på miljøbeskyttelsen, eller fritagelsen er nødvendig på grund af en betydelig ændring af de økonomiske vilkår, som stiller virksomhederne i en særlig vanskelig situation i konkurrencemæssig henseende. Energiafgiftens formål er at tilskynde til energibesparelser og energieffektivitet. Det nuværende svenske energiafgiftssystem har ikke været ændret siden 1993. I denne forbindelse sidestilles foranstaltningen med en fritagelse fra en eksisterende afgift, som blev vedtaget, da afgiften blev indført. Den er derfor omfattet af rammebestemmelsernes punkt 51.2, som henviser til vilkårene for forenelighed i punkt 51.1.
(49)
For perioden 1. januar 2002 til 31. december 2003 gælder rammebestemmelsernes punkt 51.1.b, andet led, eftersom afgiften omhandler en national afgift, som blev indført i mangel på en EF-afgift. I henhold til denne bestemmelse skal de virksomheder, som får tildelt nedsættelsen, alligevel betale en betydelig del af den nationale afgift. Begrundelsen herfor er at bevare et incitament for disse virksomheder til at forbedre deres miljøindsats. Dette fremgår af ordlyden af punkt 51.1.b, første led, som tillader en nedsættelse af en harmoniseret afgift, hvis den afgift, de virksomheder, der nyder godt af nedsættelsen, faktisk betaler, er højere end EF-minimumsbeløbet, »så niveauet tilskynder virksomhederne til at arbejde for en forbedring af miljøbeskyttelsen«. Den foreliggende fritagelse fører til en nulafgiftssats på el, som fremstillingssektoren bruger i produktionsprocessen. Kommissionen kan således konkludere, at virksomhederne ikke betalte en væsentlig del af den nationale afgift. Foranstaltningen kan derfor i sin nuværende form ikke erklæres forenelig med rammebestemmelserne for perioden 1. januar 2002 til 31. december 2003. Eftersom den heller ikke er forenelig af nogen anden grund, må den erklæres for uforenelig med fællesmarkedet.
(50)
Som nævnt i betragtning 18 trådte direktiv 2003/96/EF i kraft den 1. januar 2004. I dette direktiv tages udtrykkeligt hensyn til målet om at beskytte miljøet (se især betragtning 3, 6, 7 og 12). Kommissionen finder derfor, at overholdelse af de minimumsafgiftssatser, der er fastsat i 2003/96/EF, giver virksomhederne et incitament til at forbedre miljøbeskyttelsen. Derfor kan Kommissionen acceptere overholdelsen af minimumsafgiftsniveauerne som svarende til en betydelig del af den nationale afgift, som det kræves i rammebestemmelsernes punkt 51.1.b, andet led. Derfor kan den svenske foranstaltning for perioden 1. januar 2002 til 31. december 2003 kun erklæres for forenelig med fællesmarkedet i det omfang, den afgift, støttemodtagerne skal betale, overholder de minimumssatser, der er fastsat i direktiv 2003/96/EF. Den uforenelige støtte bliver således det beløb, som bliver resultatet af at anvende minimumsniveauerne i direktiv 2003/96/EF.
(51)
I perioden fra den 1. januar 2004 frem til det nuværende systems ophør er den pågældende afgift harmoniseret gennem direktiv 2003/96/EF. Punkt 51.1b, første led, finder derfor anvendelse. Ifølge denne bestemmelse kan en lempelse godkendes, hvis det faktisk betalte beløb efter fradrag stadig er højere end EF-minimumsbeløbet. I henhold til artikel 10 i direktiv 2003/96/EF er minimumsafgiftssatserne for elektricitet fastsat til 0,5 EUR pr. MWh til erhvervsmæssig anvendelse. Den fastsatte minimumssats er således ikke overholdt i den foreliggende sag. Ifølge samme direktivs artikel 17, stk. 2 og 4, er afgiftssatser ned til nul tilladt for energiintensive virksomheder, som har indgået aftaler eller lignende, hvori de påtager sig at gennemføre foranstaltninger, for at miljøbeskyttelsesmål nås, eller at energieffektiviteten forbedres svarende til, hvad der ville være opnået, hvis EF's standardminimumsafgiftssatser var blevet anvendt. I den foreliggende sag er betingelserne for at anvende en nulafgiftssats ikke opfyldt. For perioden efter den 1. januar 2004 kan den svenske foranstaltning derfor også kun erklæres for forenelig i den udstrækning, støttemodtagerne betaler de minimumssatser, der er fastsat i direktiv 2003/96/EF.
(52)
Kommissionen drager derfor den konklusion, at foranstaltningen i perioden mellem den 1. januar 2002 og frem til udløbet af fritagelsen i dens nuværende form ikke er forenelig med rammebestemmelserne og direktiv 2003/96/EF. Den uforenelige støtte bliver således det beløb, som bliver resultatet af at anvende minimumsniveauet i direktiv 2003/96/EF.
(53)
Når ulovligt tildelt statsstøtte erklæres uforenelig med fællesmarkedet, skal den i henhold til artikel 14, stk. 1, i forordning (EF) nr. 659/1999 tilbagebetales af støttemodtageren. Gennem tilbagebetaling genoprettes så vidt muligt den konkurrencesituation, der fandtes, inden støtten blev givet. At støtten gives i overensstemmelse med national lov, hvilket normalt er tilfældet, berører ikke kravet om tilbagebetaling, eftersom fællesskabsretten har forrang frem for national ret.
(54)
Det hedder i artikel 14, stk. 1, i forordning (EF) nr. 659/1999, at »Kommissionen kræver ikke tilbagebetaling af støtten, hvis det vil være i modstrid med et generelt princip i fællesskabslovgivningen«. I EF-Domstolens retspraksis (18) og Kommissionens egen beslutningspraksis er det fastslået, at når støttemodtageren som følge af Kommissionens foranstaltninger har en berettiget forventning om, at støtten er tildelt i overensstemmelse med fællesskabsretten, er en anmodning om tilbagebetaling af støtten i modstrid med et generelt princip i fællesskabslovgivningen.
(55)
Det påhviler medlemsstaterne at sørge for, at nationale foranstaltninger gøres forenelige med fællesskabsreglerne for statsstøtte for at forhindre konkurrencefordrejning, at anmelde al statsstøtte til Kommissionen i overensstemmelse med traktatens artikel 88, stk. 3, og at afstå fra at gennemføre den, indtil undersøgelsen er afsluttet. I princippet kan virksomheder ikke påberåbe sig berettigede forventninger, når det er tale om ulovlig statsstøtte. Hvis virksomhederne faktisk kunne henvise til national ret, selv når den er vedtaget i god tro, men ikke er forenelig med statsstøttereglerne og derfor fordrejer konkurrencen, ville man ikke nå målet for Fællesskabets statsstøttekontrol.
(56)
I dommen i sag C-265/85, Van den Bergh en Jurgens BV mod Kommissionen (19) fastslog Domstolen, at »[…] adgangen til at påberåbe sig princippet om beskyttelsen af den berettigede forventning står åben for enhver erhvervsdrivende i forbindelse med begrundede forventninger, som en institution har givet anledning til. Når forudseende og påpasselige erhvervsdrivende kan påregne gennemførelsen af en fællesskabsforanstaltning, der kan påvirke deres interesser, kan de imidlertid ikke påberåbe sig et sådant princip, når foranstaltningen gennemføres.«
(57)
De svenske myndigheder hævder, at støtten ikke skal tilbagebetales, eftersom Kommissionen ikke har opfyldt sine forpligtelser i henhold til artikel 17, stk. 2, i forordning (EF) nr. 659/1999. I denne forbindelse foreslog Kommissionen medlemsstaterne, at de for at tilpasse eksisterende støtte til de nye rammebestemmelser skulle ændre deres eksisterende miljøstøtteordninger, så de senest den 1. januar 2002 blev forenelige med rammebestemmelserne. I Domstolens retspraksis (20) er det bekræftet, at et sådant forslag, som fremsættes i rammebestemmelserne, er en måde, hvorpå man kan gennemføre et fast og regelmæssigt samarbejde, hvor Kommissionen i samarbejde med medlemsstaterne fortløbende gransker eksisterende støtteprogrammer og forelægger dem forslag til passende foranstaltninger. En aftale om en komplet fortegnelse over alle eksisterende støtteordninger mellem Kommissionen og hver enkelt medlemsstat ville være upraktisk, og det er rimeligt at overdrage medlemsstaterne ansvaret for tilpasningen af støtteordningerne. Dette er især tilfældet, fordi de deltager i udarbejdelsen af nye rammebestemmelser og er klar over, hvordan de vil påvirke de eksisterende støtteordninger, inden de træder i kraft. På dette punkt hævder de svenske myndigheder, at Sverige har underrettet Kommissionen om støtteordningen, f.eks. ved at forelægge den hele den svenske lov om energiafgifter. Kommissionen mener, at disse oplysninger blev fremsendt og anvendt i andre sammenhænge, og at afgivelsen af disse oplysninger under alle omstændigheder ikke kan erstatte den formelle anmeldelse, der kræves i henhold til traktatens artikel 88, stk. 3.
(58)
Svenskt Näringsliv gør gældende, at støtten udgør eksisterende støtte, og at man derfor ikke kan kræve tilbagebetaling. Kommissionen mener, at foranstaltningen kun udgjorde eksisterende støtte frem til den 31. december 2001. Fra og med den 1. januar 2002 blev støtten ny støtte, eftersom den skulle tilpasses rammebestemmelserne. Kommissionen tilslutter sig derfor ikke Svenskt Näringslivs argument.
(59)
Sammenfattende finder Kommissionen ikke, at Sveriges argument giver nogen grund til at frafalde tilbagebetalingskravet. Det fremgår af EF-domstolens retspraksis, at Kommissionen på eget initiativ skal inddrage exceptionelle omstændigheder, som i overensstemmelse med artikel 14, stk. 1, i forordning (EF) nr. 659/1999 begrunder, at den afstår fra at kræve ulovligt tildelt støtte tilbagebetalt, hvis tilbagebetalingen er i modstrid med et generelt princip i fællesskabsretten, som respekten for modtagernes berettigede forventninger.
(60)
Ifølge artikel 19 i forordning (EF) nr. 659/1999 bliver medlemsstaten kun forpligtet til at gennemføre de foreslåede foranstaltninger, hvis den accepterer dem. Dette er bekræftet af retspraksis (21). Dermed er ændringen af foranstaltningens status fra eksisterende til ny støtte en følge af den svenske regerings accept af de passende foranstaltninger, der blev foreslået i rammebestemmelserne.
(61)
På grundlag af artikel 26, stk. 1, i forordning (EF) nr. 659/1999 kan man forestille sig, at det faktum, at Kommissionen ikke offentliggjorde den svenske regerings accept af rammebestemmelserne, kan have fået visse modtagere til i god tro at have formodet, at den nationale foranstaltning stadig blev betragtet som eksisterende støtte. I artikel 26 hedder det, at Kommissionen skal offentliggøre »et resumé af de beslutninger, den vedtager i henhold til […] artikel 18 sammenholdt med artikel 19, stk. 1«. I artikel 18 i samme forordning hedder det: »Finder Kommissionen […], at den eksisterende støtteordning ikke eller ikke længere er forenelig med fællesmarkedet, fremsætter den en henstilling, hvori den foreslår den pågældende medlemsstat passende foranstaltninger«. I artikel 19, stk. 1, i hedder det, at når medlemsstaten accepterer de foreslåede foranstaltninger, »tager Kommissionen dette til efterretning« og underretter medlemsstaten herom.
(62)
Kommissionen offentliggjorde ikke alle medlemsstaters accept af Kommissionens forslag til foranstaltninger for at gennemføre rammebestemmelserne. Det er derfor svært for Kommissionen at bevise, at modtagerne var korrekt informeret om den svenske regerings accept og den deraf følgende ændring i støttens status fra eksisterende til ny støtte. På tidspunktet for offentliggørelsen af Kommissionens beslutning om at indlede proceduren efter artikel 88, stk. 2, må det dog have stået klart for modtagerne, at foranstaltningen ikke længere var eksisterende støtte, og at den kunne være uforenelig med rammebestemmelserne. Offentliggørelsen heraf fandt sted den 9. august 2003.
(63)
På baggrund af alle disse betragtninger konkluderer Kommissionen, at tilbagebetaling af støtte, som er tildelt før datoen for offentliggørelsen af beslutningen om at indlede undersøgelsesproceduren, ville være i strid med princippet om beskyttelse af berettigede forventninger. Kommissionen beslutter derfor i henhold til artikel 14 i forordning (EF) nr. 659/1999, at den ikke vil kræve tilbagebetaling for perioden mellem 1. januar 2002 og 8. august 2003.
(64)
Støtte tildelt under støtteordningen efter den 9. august 2003 skal dog tilbagebetales.
VI. KONKLUSION
(65)
Kommissionen finder, at Sverige ulovligt har opretholdt loven (1994:1776) om energiafgift uden ændringer siden den 1. januar 2002 i strid med landets forpligtelser i kraft af den svenske accept af de passende foranstaltninger, som Kommissionen foreslog, og med traktatens artikel 88, stk. 3.
(66)
Støtteordningen udgør statsstøtte i henhold til traktatens artikel 87, stk. 1.
(67)
Støtten er fra og med den 1. januar 2002 uforenelig med rammebestemmelserne, særlig punkt 51.1.b, og alle andre undtagelser i traktatens artikel 87, stk. 2 og 3. Da der ikke findes andre årsager til at betragte støtteordningen som forenelig, er den uforenelig med fællesmarkedet.
(68)
Den ulovligt udbetalte støtte skal tilbagebetales i henhold til artikel 14, stk. 1, i forordning (EF) nr. 659/1999. Derfor indledes tilbagebetalingsperioden på datoen for offentliggørelsen af Kommissionens beslutning om at indlede proceduren efter artikel 88, stk. 2, over for foranstaltningen og afsluttes på den dato, hvor det nye energiafgiftssystem trådte i kraft. Det vil sige, at den støtte, som blev ydet mellem den 9. august 2003 og den 30. juni 2004, skal tilbagebetales.
(69)
Denne beslutning vedrører den omhandlede støtteordning og skal gennemføres straks, især hvad angår tilbagebetalingen af alle individuelle støtteudbetalinger under ordningen. Kommissionen bemærker endvidere, at en beslutning om en støtteordning ikke berører muligheden for, at individuel støtte kan erklæres helt eller delvis forenelig med fællesmarkedet på baggrund af sine egne karakteristika, f.eks. fordi den individuelle støtte er omfattet af de minimis-reglerne, en kommende kommissionsbeslutning eller en fritagelsesforordning -
VEDTAGET FØLGENDE BESLUTNING:
Artikel 1
Den afgiftsfritagelse, som Sverige siden den 1. januar 2002 har indrømmet i henhold til lov (1994:1776) om energiafgift, er en statsstøtteordning, som Sverige ulovligt har anvendt i strid med traktatens artikel 88, stk. 3. Denne støtte er uforenelig med fællesmarkedet i den udstrækning, støttemodtagerne ikke skal betale de minimumssatser, der er fastsat i Rådets direktiv 2003/96/EF. Eftersom ingen anden årsag til forenelighed finder anvendelse, er støtten uforenelig med fællesmarkedet.
Artikel 2
Sverige skal ophæve den støtteordning, der nævnes i artikel 1, i det omfang den stadig har virkninger.
Artikel 3
1. Sverige træffer alle nødvendige foranstaltninger for at tilbagesøge den støtte, der er omhandlet i artikel 1, og som allerede ulovligt er udbetalt til støttemodtagerne.
2. Sverige indstiller udbetalingen af støtte, som endnu ikke er udbetalt på datoen for denne beslutnings ikrafttræden.
3. Tilbagesøgningen skal ske uophørligt og i overensstemmelse med national lovgivning, hvis denne giver mulighed for at efterkomme beslutningen hurtigt og effektivt.
4. Den støtte, der skal tilbagebetales, pålægges renter fra det tidspunkt, den blev udbetalt til støttemodtagerne, og indtil den er blevet tilbagebetalt.
5. Renterne beregnes på grundlag af de bestemmelser, der er anført i artikel 9-11 i Kommissionens forordning (EF) nr. 794/2004 (22).
Artikel 4
Sverige underretter senest to måneder efter meddelelsen af denne beslutning Kommissionen om, hvilke foranstaltninger der er planlagt eller allerede truffet for at efterkomme beslutningen. Disse oplysninger afgives ved hjælp af den formular, der er vedlagt som bilag I.
Artikel 5
Denne beslutning er rettet til Kongeriget Sverige.
Udfærdiget i Bruxelles, den 30. juni 2004.
KOMISSION PÄÄTÖS,
tehty 30 päivänä kesäkuuta 2004,
valtiontukiohjelmasta, jonka Ruotsi on toteuttanut energiaverosta vapauttamiseksi 1 päivästä tammikuuta 200230 päivään kesäkuuta 2004
(tiedoksiannettu numerolla K(2004) 2210)
(Ainoastaan ruotsinkielinen teksti on todistusvoimainen)
(ETA:n kannalta merkityksellinen teksti)
(2005/468/EY)
EUROOPAN YHTEISÖJEN KOMISSIO, joka
ottaa huomioon Euroopan yhteisön perustamissopimuksen ja erityisesti sen 88 artiklan 2 kohdan ensimmäisen alakohdan,
ottaa huomioon Euroopan talousalueesta tehdyn sopimuksen ja erityisesti sen 62 artiklan 1 kohdan a alakohdan,
on perustamissopimuksen 88 artiklan 2 kohdan ensimmäisen alakohdan mukaisesti kehottanut asianomaisia esittämään huomautuksensa (1) ja ottaa huomioon nämä huomautukset,
sekä katsoo seuraavaa:
I MENETTELY
(1)
Komissio ilmoitti Ruotsille 11 päivänä kesäkuuta 2003 päivätyllä kirjeellä päätöksestään aloittaa perustamissopimuksen 88 artiklan 2 kohdan mukainen menettely, joka koskee tehdasteollisuuden hyväksi myönnettyä poikkeusta sähkön energiaverosta.
(2)
Ruotsi esitti menettelyn aloittamista koskevat huomautuksensa 9 päivänä heinäkuuta 2003 päivätyllä kirjeellä, joka kirjattiin saapuneeksi komissioon samana päivänä (A/34842).
(3)
Menettelyn aloittamista koskeva komission päätös julkaistiin Euroopan unionin virallisessa lehdessä9 päivänä elokuuta 2003 (2). Komissio kehotti asianomaisia esittämään huomautuksensa tuesta.
(4)
Komissio vastaanotti Svenskt Näringslivin (Ruotsin elinkeinoelämän keskusliitto) huomautukset 29 päivänä syyskuuta 2003.
(5)
Svenskt Näringsliv esitti huomautuksensa määräajassa (3), ja komissio toimitti ne Ruotsin hallitukselle antaen tälle mahdollisuuden kommentoida niitä. Ruotsi ei kommentoinut huomautuksia.
II TUKITOIMENPITEEN YKSITYISKOHTAINEN KUVAUS
(6)
Energiaverolaki annettiin Ruotsissa vuonna 1957. Lain mukaan energiavero pidätetään fossiilisista polttoaineista ja sähköstä. Verolla on myönteisiä ympäristövaikutuksia, sillä se johtaa energiansäästöön ja energiatehokkuuteen.
(7)
Sähköveron maksavat kokonaisuudessaan kotitaloudet ja palveluyritykset samoin kuin teollisuusyritykset silloin, kun sähköä käytetään lämmitykseen, joka ei ole osa valmistusprosessia.
(8)
Energiaverolain 11 luvun 3 §:n mukaan energiaverosta on kokonaan vapautettu sähkö, jota käytetään teollisuuden valmistusprosesseihin (NACE Rev. 1 -luokituksen pääluokat C ja D) (4). Nykymuotoinen verovapautus tuli voimaan 1 päivänä tammikuuta 1993 eli ennen kuin Ruotsi liittyi ETA:an ja EU:hun. Järjestelmää ei ole muutettu sen jälkeen.
(9)
Sähköstä perittävä vero oli tarkasteltavalla kaudella 0,198-0,241 Ruotsin kruunua kWh:lta.
(10)
Ruotsin viranomaiset toteavat, että täysimääräinen verovapautus johtaa noin 11 miljardin Ruotsin kruunun (n. 1,19 miljardin euron) suuruiseen verotulojen menetykseen vuodessa.
(11)
Komissio aloitti menettelyn, koska se epäili toimenpiteen olevan valtiontukea, joka ei mahdollisesti sovellu yhteismarkkinoille. Komissio katsoi, että verovapausjärjestelmä oli perustamissopimuksen 87 artiklan 1 kohdan mukaista valtiontukea. Komissio epäili, että mahdollinen tuki ei ole valtiontuesta ympäristönsuojelulle annettujen yhteisön suuntaviivojen (5) (jäljempänä ’suuntaviivat’) mukaista.
III ASIANOMAISTEN OSAPUOLTEN HUOMAUTUKSET
(12)
Svenskt Näringsliv esittää, että sähköstä ja hiilidioksidipäästöistä kannettava vero olisi katsottava saman energiaverojärjestelmän kahdeksi osaksi. Tähän on syynä näiden kahden veron välinen läheinen yhteys: jotta ei luotaisi sähkön liikakysyntää, hiilidioksidiveron korotuksen vastapainona on oltava samansuuruinen sähköveron korotus.
(13)
Energiaveron määrä kasvoi yhteensä 27 miljardia Ruotsin kruunua (noin 3 miljardia euroa) vuosina 1993-2004. Tämä kasvu ei olisi ollut mahdollinen ilman tehdasteollisuudelle myönnettyä täydellistä vapautusta energiaverosta. Tämän vuoksi täydellinen vapautus sähköverosta ei johda valtion verotulojen vähenemiseen, toisin sanoen toimenpidettä ei rahoiteta valtion varoista.
(14)
Svenskt Näringslivin mielestä järjestelmän logiikkaan kuuluu poikkeuksen myöntäminen ruotsalaiselle tehdasteollisuudelle, sillä teollisuudella on riittävä syy säästää sähköä, koska sähkö muodostaa merkittävän kustannustekijän näissä yrityksissä. Jos kokonaisenergiaveroa nostetaan, on teollisuus vapautettava sähköverosta Ruotsin teollisuuden kilpailukyvyn säilyttämiseksi.
(15)
Ruotsin hallituksen esittämistä syistä (ks. johdanto-osan 21 kappale) Svenskt Näringsliv katsoo, että toimenpiteet eivät vääristä eivätkä uhkaa vääristää kilpailua eivätkä ne suosi tiettyä tuotannonalaa.
(16)
Svenskt Näringsliv kiistää seuraavista syistä, että takaisinperintä voitaisiin jossain tapauksessa suorittaa.
(17)
Ensiksikin Euroopan yhteisön perustamissopimuksen 93 artiklan soveltamista koskevista yksityiskohtaisista säännöistä 22 päivänä maaliskuuta 1999 annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 659/1999 (6) 14 artiklan mukaan ainoastaan sääntöjenvastainen tuki voidaan periä takaisin. Tällaisella tuella tarkoitetaan asetuksen 1 artiklan f alakohdassa ”uusia tukia, jotka on otettu käyttöön perustamissopimuksen 93 artiklan 3 kohdan vastaisesti”. Koska komissio on menettelyn aloittamista koskevan päätöksensä 2.2 kohdassa päätellyt, että toimenpide on voimassa olevaa tukea, tukea ei voida periä takaisin takautuvasti.
(18)
Toiseksi takaisinperintää ei voida suorittaa, kun otetaan huomioon tuensaajien perusteltu luottamus. Ruotsin hallitus ehdotti kyseistä lakia ja valtiopäivät hyväksyivät sen. Yritysten ei pitäisi joutua asettamaan kyseenalaiseksi maansa valtiopäivien tekemää päätöstä. Tämä pätee varsinkin, kun otetaan huomioon komission aikaisemmin tekemät päätökset (7), joissa tehdasteollisuuden hyväksi toteutetut toimenpiteet on hyväksytty yleisinä toimenpiteinä. Lisäksi energiatuotteiden ja sähkön verotusta koskevan yhteisön kehyksen uudistamisesta 27 päivänä lokakuuta 2003 annetussa neuvoston direktiivissä 2003/96/EY (8) annetaan mahdollisuus säilyttää sähkön nollaverokanta paljon sähköä kuluttavien osalta 1 päivästä tammikuuta 2004. Varovaisen talouden toimijan on voitava perustellusti luottaa siihen, että tämä pitää paikkansa myös kaksi vuotta ennen kyseistä päivämäärää.
(19)
Kolmanneksi takaisinperintä olisi vastoin suhteellisuusperiaatetta. Takaisinperinnän tavoitteena on palauttaa kilpailu, jonka on väitetty vääristyneen. Koska Svenskt Näringsliv katsoo, että toimenpide ei vääristä tai uhkaa vääristää kilpailua, takaisinperintä ei ole oikeutettua eikä yleisen edun mukaista. Sitä paitsi monilla kyseisistä yrityksistä olisi vaikeuksia maksaa tuki takaisin eikä konkurssiriskiä voida sulkea pois eräiden yritysten osalta.
(20)
Lopuksi Svenskt Näringsliv yhtyy Ruotsin hallituksen näkemykseen (ks. 28 kappale), jonka mukaan komissio ei ole täyttänyt asetuksen (EY) N:o 659/1999 17 artiklan 2 kohdassa säädettyä velvoitettaan.
IV RUOTSIN HALLITUKSEN HUOMAUTUKSET
(21)
Ruotsin tehdasteollisuus käyttää paljon sähköä verrattuna muissa maissa toimiviin kilpailijoihin, jotka käyttävät enimmäkseen hiiltä tai maakaasua. Koska nämä energialähteet ovat olleet monissa jäsenvaltioissa verovapaita, Ruotsi katsoo, että on kohtuullista myöntää Ruotsin tehdasteollisuudelle vapautus sähköverosta. Lisäksi Ruotsin energiaverotaso on yleensä korkea verrattuna monien muiden jäsenvaltioiden vastaavaan verotasoon. Tällaisen tason saavuttaminen ei olisi ollut mahdollista vapauttamatta eräitä toimialoja sähköverosta.
(22)
Ruotsin hallitus ei näin ollen ole samaa mieltä siitä, että verovapautus antaa Ruotsin teollisuudelle edun muihin jäsenvaltioihin verrattuna.
(23)
Ruotsin hallitus hyväksyi 16 päivänä maaliskuuta 2001 päivätyllä kirjeellä suuntaviivojen 75-77 kohdassa ehdotetut toimenpiteet.
(24)
Yhteisöjen tuomioistuin selvensi 8 päivänä marraskuuta 2001 Itävallan energiaverohuojennusta koskevassa asiassa (C-143/99, Adria-Wien Pipeline (9)) antamassaan tuomiossa, että eräiden toimialojen vapautus energiaverosta on valtiontukea.
(25)
Ruotsin hallitus toteaa, että ajankohtana, jolloin Ruotsi hyväksyi ehdotetut toimenpiteet suuntaviivojen mukaisesti, ei ollut selvää, oliko toimenpide valtiontukea. Asiassa Adria-Wien Pipeline annetun tuomion jälkeen Ruotsin hallitukselle selvisi, että toimenpiteeseen sisältyi tekijöitä, jotka aiheuttavat valtiontukeen liittyviä ongelmia. Ruotsi toteaa kuitenkin, että koska energiavero on teknisesti monimutkainen asia, hallituksen päätöksen ja muutettujen sääntöjen voimaantulon välisen ajan oli oltava kohtuullisen pitkä. Suunnitelmissa on periä 1 päivästä heinäkuuta 2004 alkaen sellaista tehdasteollisuuden sähköveroa, joka on uudessa energiadirektiivissä 2003/96/EY vahvistettujen vähimmäistasojen mukainen.
(26)
Ruotsissa peritään energiaveroa fossiilisista polttoaineista ja sähköstä sekä hiilidioksidiveroa fossiilisista polttoaineista. Ruotsin hallitus katsoo, että verot ovat osa samaa verojärjestelmää, jonka tarkoituksena on parantaa energiatehokkuutta ja vähentää hiilidioksidipäästöjä. Ruotsin hallitus väittää tämän vuoksi, että komission on toimenpiteen soveltuvuutta yhteismarkkinoille arvioidessaan otettava huomioon verojärjestelmän kaikkien tekijöiden yhteensä aiheuttama verorasitus sen sijaan, että se arvioisi sähköverosta myönnettävää poikkeusta erillisenä ilmiönä.
(27)
Ruotsin hallitus on useaan otteeseen toimittanut komissiolle tietoja, joista kyseinen tukiohjelma ilmenee kokonaisuudessaan (10). Ruotsi katsoo näin ollen, että se on täyttänyt asetuksen (EY) N:o 659/1999 17 artiklan 1 kohdan mukaisen velvollisuutensa toimittaa kaikki tiedot, jotka komissio tarvitsee tutkiakseen voimassa olevia tukiohjelmia.
(28)
Ruotsin hallitus katsoo, että komissio on toiminut asetuksen (EY) N:o 659/1999 17 artiklan 2 kohdan vastaisesti. Kyseisen kohdan mukaan komission on ilmoitettava jäsenvaltiolle katsovansa, että toimenpiteestä on tullut yhteismarkkinoille soveltumaton, ennen kuin se ehdottaa aiheellisia toimenpiteitä. Komissio ehdotti - tällaista ilmoitusta antamatta - toimenpiteitä, jotka eivät koskeneet yksittäisiä ohjelmia vaan kaikkia ohjelmia, jotka olivat voimassa uusien ympäristönsuojelutukea koskevien suuntaviivojen tullessa voimaan.
(29)
Muodollisesti virheellisen menettelyn vuoksi tuki ei ole sääntöjenvastainen eikä sitä sen vuoksi voida periä takaisin.
(30)
Hallitusmuodon 2 luvun 10 §:n toisen momentin mukaan vero voidaan periä vain, jos se perustuu säädökseen, joka oli voimassa veroon johtaneen seikan tapahtuessa.
(31)
Koska Ruotsin energiaverolakiin ei sisälly sääntöjä, joiden mukaan tehdasteollisuusyritysten on maksettava sähköveroa, lainmuutos olisi takautuvaa verotusta, joka on Ruotsin perustuslain mukaan lainvastaista.
V TUEN ARVIOINTI
(32)
Päätöksessään perustamissopimuksen 88 artiklan 2 kohdan mukaisen menettelyn aloittamisesta komissio katsoi, että toimenpide oli asetuksen (EY) N:o 659/1999 1 artiklan b kohdan i alakohdassa olevan määritelmän mukaista voimassa olevaa tukea Ruotsin liittyessä Euroopan unioniin ja että se oli voimassa 1 päivään tammikuuta 2002 saakka. Ruotsi on nimenomaisesti hyväksynyt komission ehdottamat toimenpiteet, joiden mukaan kaikki voimassa olevat ympäristötukiohjelmat olisi pitänyt saattaa suuntaviivojen mukaisiksi (77 kohta). Komissio katsoi, että näin ei ollut tapahtunut tässä asiassa. Sen vuoksi Ruotsia pyydettiin toimittamaan kaikki huomautukset, jotka voisivat olla asian tutkimisen kannalta merkityksellisiä ja jotka koskevat 1 päivän tammikuuta 2002 ja 31 päivän joulukuuta 2005 välistä aikaa.
(33)
Ruotsin hallitukselta 9 päivänä heinäkuuta 2003 päivätyllä kirjeellä saadut huomautukset kattavat nimenomaan sen ajanjakson, jolta komissio pyysi tietoja. Ruotsin hallitus on käyttänyt puolustautumisoikeuttaan koko ajanjakson osalta.
(34)
Kolmansille annettiin mahdollisuus esittää huomautuksia tukiohjelman soveltamisesta saman ajanjakson aikana. Svenskt Näringsliv esitti energiaverosta vapauttamista koskevat huomautuksensa 29 päivänä syyskuuta 2003 päivätyllä kirjeellä. Kolmansien oikeutta esittää huomautuksensa on näin ollen noudatettu.
(35)
Uusi sähköverojärjestelmä otetaan käyttöön energiaverolain (1994:1776) muuttamisesta annetulla lailla (11). Lain odotetaan tulevan voimaan 1 päivänä heinäkuuta 2004 ja siitä ilmoitettiin komissiolle 1 päivänä huhtikuuta 2004 päivätyllä kirjeellä (12). Komissio aikoo näin ollen tehdä erillisen päätöksen kyseisestä toimenpiteestä.
(36)
Tämän johdosta arvio yhteismarkkinoille soveltuvuudesta koskee ajanjaksoa 1 päivästä tammikuuta 2002 nykyisen järjestelmän voimassaolon päättymiseen saakka.
(37)
Jotta toimenpide katsottaisiin perustamissopimuksen 87 artiklan 1 kohdan mukaiseksi valtiontueksi, sen on täytettävä samanaikaisesti neljä kriteeriä. Toimenpiteen on suosittava tiettyjä yrityksiä, sen on oltava valikoiva, se on rahoitettava valtion varoista ja sen on vaikutettava jäsenvaltioiden väliseen kauppaan.
(38)
Arvioidessaan, suosiiko toimenpide tuensaajia, komission on käytettävä vertailukohtana yrityksiä, jotka tosiasiallisesti ja oikeudellisesti ovat vastaavassa tilanteessa (13). Komissio ei tämän vuoksi voi arvioida Ruotsin tehdasteollisuuden asemaa verrattuna muuhun eurooppalaiseen tehdasteollisuuteen vaan sen on arvioitava Ruotsin tehdasteollisuuden saamaa etua verrattuna muihin Ruotsissa toimiviin yrityksiin. Tältä osin se, että toimenpide vapauttaa tehdasteollisuuden yritykset kustannuksesta, jonka ne muutoin olisivat joutuneet maksamaan, antaa yrityksille edun Ruotsin muihin teollisuusaloihin verrattuna. Myöntämällä verovapautuksen vain tietyille yrityksille toimenpide suosii niitä muihin yrityksiin verrattuna, mikä saattaa vääristää kilpailua.
(39)
Verovapautus rajoittuu tehdasteollisuudessa toimiviin yrityksiin (NACE Rev. 1 -luokituksen pääluokat C ja D). Yhteisöjen tuomioistuin on vahvistanut (14), että ”valtion aloitetta ei voida pitää yleisenä talouspoliittisena toimenpiteenä siitä hyötyvien yritysten suuren lukumäärän perusteella, eikä sillä perusteella, että nämä yritykset toimivat useilla erilaisilla ja merkittävillä aloilla”. Svenskt Näringsliv viittaa siihen, että komissio on päätöksissä N 255/96 ja NN 72a/2000 hyväksynyt Ruotsin hiilidioksidivero-ohjelman yleiseksi toimenpiteeksi. Tämä ei pidä paikkaansa. Ensin mainitussa päätöksessä katsottiin, että hiilidioksidivero-ohjelma on yhteismarkkinoille soveltuvaa valtiontukea. Toinen päätös koskee saman ohjelman pidennystä, ja se hyväksyttiin samojen määräysten mukaisesti. Komission tavanomaisena käytäntönä (15) on katsoa, että energiavaltaiselle teollisuudelle tai tietylle alalle myönnetty poikkeus on valikoiva toimenpide. Tämä käytäntö on vahvistettu yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytännössä (16). Näin ollen komissio päättelee, että verovapautus on valikoiva.
(40)
Komissio katsoo, että toimenpiteen valikoivuutta ei voida perustella järjestelmän logiikalla, sillä se ei ole yhdenmukainen veron perustana olevan logiikan kanssa. Vapautus poikkeaa selvästi veron yleisestä rakenteesta ja tehtävästä. Veron tarkoituksena on johdattaa yrityksiä toteuttamaan energiansäästötoimenpiteitä. Vaikka kyseiset yritykset toteuttaisivat jo laajalti energiansäästötoimenpiteitä energiakustannusten vähentämiseksi, energiaverolla on täydentävä ohjaava vaikutus. Energiankulutus riippuu yleensä tekniikasta ja se on kiinteä vain lyhyellä aikavälillä. Pitkällä aikavälillä on tavallisesti mahdollista saavuttaa enemmän tehokkuushyötyjä muun muassa teknisen kehityksen ja innovoinnin avulla. Tältä osin tehdasteollisuusyrityksille, jotka myös ovat saastuttajia, myönnettävä vapautus energiaverosta ei ole järjestelmän logiikan mukainen, sillä energiankäyttö on kaikilla aloilla yhtä haitallista ympäristölle.
(41)
Toimenpide rasittaa valtiota ja se rahoitetaan valtion varoista, sillä valtio hyväksyy verotulojen menetyksen. Komissio on Svenskt Näringslivin kanssa eri mieltä siitä, ettei valtiolle aiheudu verotulojen menetystä, koska tosiasiallisesti maksettujen sähkö- ja hiilidioksidiverojen määrä on noussut. Verokannan korottaminen johtaa päinvastoin suurempaan verotulojen menetykseen vapautuksen johdosta.
(42)
Ainakin eräät tuensaajat toimivat aloilla, joilla käydään jäsenvaltioiden välistä kauppaa. Toimenpide voi sen vuoksi vaikuttaa kauppaan ja vääristää kilpailua.
(43)
Komissio katsoo yhteenvetona, että toimenpide on perustamissopimuksen 87 artiklan 1 kohdan mukaista valtiontukea.
(44)
Komissio on edelleen sitä mieltä, että sähköveroa ei voida arvioida yhdessä hiilidioksidiveron kanssa. Tähän on kaksi syytä, kuten 88 artiklan 2 kohdan mukaisen menettelyn aloittamista koskevassa päätöksessä todetaan. Ensiksi hiilidioksidiveroa ei peritä sähkönkulutuksesta. Toiseksi sähköverolla ei ole samaa ohjaavaa vaikutusta hiilidioksidipäästöihin kuin hiilidioksidiverolla, sillä 90 prosenttia Ruotsissa käytetystä sähköstä tuotetaan ydin- ja vesivoimaloissa. Sähköveroa on näin ollen arvioitava erikseen.
(45)
Joulukuun 31 päivään 2001 saakka tukiohjelma oli asetuksen (EY) N:o 659/1999 1 artiklan b kohdan i alakohdassa tarkoitettua voimassa olevaa tukea. Suuntaviivojen 77 kohdan mukaisesti ja koska Ruotsi on hyväksynyt aiheelliset toimenpiteet, koko ympäristönsuojelutuki olisi pitänyt saattaa suuntaviivojen mukaiseksi 1 päivään tammikuuta 2002 mennessä.
(46)
Ruotsin hallitus väittää, että uuden, suuntaviivojen mukaisen energiaverojärjestelmän täytäntöönpanoon tarvitaan kohtuullinen aika. Ensiksikin energiaverojärjestelmän muutos tuli voimaan 2,5 vuotta sen määräajan jälkeen, johon mennessä tukiohjelma oli saatettava suuntaviivojen mukaiseksi. Vaikka komissio myöntää, että energiaverotus on monimutkainen asia, se katsoo, että 2,5 vuotta on kohtuuttoman pitkä aika. Toiseksi Ruotsin hallitus ei käyttänyt hyväkseen mahdollisuutta pidentää suuntaviivojen täytäntöönpanon määräaikaa eräiden toimenpiteiden osalta, kuten sekä Ranska että Saksa tekivät (17), vaan Ruotsin viranomaiset hyväksyivät komission ehdottamat toimenpiteet 16 päivänä maaliskuuta 2001 päivätyllä kirjeellä. Jos Ruotsin hallituksella oli vaikeuksia muuttaa tukiohjelmaa määräaikaan mennessä, se olisi voinut hyväksyä ehdotetut toimenpiteet lukuun ottamatta niiden soveltamista kyseiseen tukiohjelmaan.
(47)
Tämän johdosta komissio on arvioinut tuen soveltuvuuden yhteismarkkinoille suuntaviivojen mukaisesti. Komissio katsoi menettelyn aloittamista koskevassa päätöksessä, että mikään muu perustamissopimuksen 87 artiklan 2 tai 3 kohdan mukainen poikkeus ei näyttänyt soveltuvan asiaan. Tämä näkemys on vahvistettava 88 artiklan 2 kohdan mukaisen menettelyn jälkeen. Kyseisen menettelyn aikana komissiolle ei esitetty sellaisia uusia seikkoja, jotka olisivat voineet häivyttää komission menettelyn aloittamista koskevassa päätöksessään esittämät epäilyt. Komissio päättelee näin ollen seuraavaa:
(48)
Suuntaviivojen 51.2 kohdan mukaan 51.1 kohdan määräyksiä voidaan soveltaa silloin kun verolla on merkittävä myönteinen vaikutus ympäristönsuojeluun ja kun verovapautus on tullut tarpeelliseksi sellaisen taloudellisten olosuhteiden merkittävän muuttumisen vuoksi, jonka johdosta yritykset joutuvat erittäin vaikeaan kilpailutilanteeseen. Energiaveron tarkoituksena on edistää energiansäästöä ja energiatehokkuutta. Ruotsin nykyistä energiaverojärjestelmää ei ole muutettu vuoden 1993 jälkeen. Tältä osin toimenpiteellä on perustettu voimassa olevasta verosta tehtävä poikkeus, josta päätettiin, kun vero hyväksyttiin. Näin ollen tuki kuuluu suuntaviivojen 51.2 kohdan soveltamisalaan. Kyseisessä kohdassa viitataan 51.1 kohdan mukaisiin yhteismarkkinoille soveltuvuutta koskeviin kriteereihin.
(49)
Tammikuun 1 päivän 2002 ja 31 päivän joulukuuta 2003 väliseen kauteen sovelletaan suuntaviivojen 51.1 kohdan b alakohdan toista luetelmakohtaa, sillä kyse on kansallisesta verosta, joka peritään yhteisön veron puuttuessa. Määräyksen mukaan niiden yritysten, joille huojennus myönnetään, on maksettava merkittävä osuus kansallisesta verosta. Tähän on syynä se, että yrityksiä halutaan kannustaa parantamaan ympäristönsuojelutoimintaansa. Tämä ilmenee suuntaviivojen 51.1 kohdan b alakohdan ensimmäisen luetelmakohdan sanamuodosta, jonka mukaan huojennus voidaan myöntää yhdenmukaistetusta verosta, jos huojennuksesta hyötyvien yritysten maksama vero on yhteisön vähimmäisverokantaa korkeampi, ”jotta yrityksiä kannustettaisiin parantamaan ympäristönsuojelua”. Tosiasiallinen verovapautus johtaa tehdasteollisuuden valmistusprosessissaan käyttämän sähkön nollaverokantaan. Komissio voi tämän perusteella päätellä, että yritykset eivät maksaneet merkittävää osaa kansallisesta verosta. Näin ollen toimenpidettä ei voida nykyisessä muodossaan katsoa suuntaviivojen mukaiseksi 1 päivän tammikuuta 2002 ja 31 päivän joulukuuta 2003 väliseltä ajalta. Koska toimenpidettä ei voida katsoa suuntaviivojen mukaiseksi muullakaan perusteella, se on todettava yhteismarkkinoille soveltumattomaksi.
(50)
Kuten 18 kappaleessa mainittiin, direktiivi 2003/96/EY tuli voimaan 1 päivänä tammikuuta 2004. Kyseisessä direktiivissä otetaan nimenomaisesti huomioon ympäristönsuojelua koskeva tavoite (ks. erityisesti 3, 6, 7 ja 12 kappale). Komissio katsoo tämän johdosta, että direktiivissä 2003/96/EY asetettujen vähimmäisverotasojen noudattaminen kannustaa yrityksiä parantamaan ympäristönsuojelua. Tästä syystä komissio voi hyväksyä sen, että vähimmäisverotasojen noudattaminen vastaa merkittävää osaa kansallisesta verosta, kuten suuntaviivojen 51.1 kohdan b alakohdan toisessa luetelmakohdassa edellytetään. Näin ollen Ruotsin toimenpide voidaan katsoa yhteismarkkinoille soveltuvaksi 1 päivän tammikuuta 2002 ja 31 päivän joulukuuta 2003 väliseltä ajalta ainoastaan siltä osin kuin tuensaajilta perittävä vero vastaa direktiivissä 2003/96/EY vahvistettuja vähimmäisverokantoja. Sääntöjenvastainen tuki vastaa näin ollen määrää, joka saadaan soveltamalla direktiivissä 2003/96/EY asetettuja vähimmäistasoja.
(51)
Kyseinen vero on yhdenmukaistettu direktiivillä 2003/96/EY 1 päivästä tammikuuta 2004 lähtien nykyisen järjestelmän voimassaolon päättymiseen asti. Näin ollen sovelletaan suuntaviivojen 51.1 kohdan b alakohdan ensimmäistä luetelmakohtaa. Määräyksen mukaan verohuojennus voidaan hyväksyä, jos yritysten maksama vero huojennuksen jälkeen on yhteisön vähimmäisverokantaa korkeampi. Direktiivin 2003/96/EY 10 artiklan mukaan sähkön yrityskäytön vähimmäisverokanta on 0,5 euroa MWh. Vahvistettua vähimmäisverokantaa ei ole noudatettu tässä asiassa. Saman direktiivin 17 artiklan 2 ja 4 kohdan mukaan nollaverokanta on sallittu sellaisen sopimuksen tai vastaavan järjestelyn tehneiden energiavaltaisten yritysten osalta, jossa ne sitoutuvat toteuttamaan toimenpiteitä saavuttaakseen ympäristötavoitteet tai paremman energiatehokkuuden, jotka vastaavat sitä, mikä olisi saavutettu, jos olisi noudatettu yhteisön vähimmäisverokantoja. Tässä asiassa nollaverokannan soveltamista koskevat edellytykset eivät täyty. Myös 1 päivän tammikuuta 2004 jälkeiseltä ajalta Ruotsin toimenpide voidaan todeta yhteismarkkinoille soveltuvaksi vain siltä osin kuin tuensaajien on maksettava direktiivissä 2003/96/EY vahvistetut vähimmäisverokannat.
(52)
Tämän johdosta komissio päättelee, että toimenpide ei ole suuntaviivojen ja direktiivin 2003/96/EY mukainen 1 päivästä tammikuuta 2002 lähtien siihen asti kun poikkeusta sovelletaan sen nykyisessä muodossa. Sääntöjenvastainen tuki vastaa määrää, joka saadaan soveltamalla direktiivissä 2003/96/EY asetettua vähimmäistasoa.
(53)
Kun sääntöjenvastaisesti myönnetty valtiontuki katsotaan yhteismarkkinoille soveltumattomaksi, se on asetuksen (EY) N:o 659/1999 14 artiklan 1 kohdan mukaan perittävä takaisin tuensaajalta. Tuen takaisinperinnän avulla palautetaan mahdollisuuksien mukaan ennen tuen myöntämistä vallinnut kilpailutilanne. Se, että tuki myönnetään tavallisesti kansallisen lainsäädännön mukaisesti, ei vaikuta takaisinperintään, sillä yhteisön lainsäädäntö menee kansallisen lainsäädännön edelle.
(54)
Asetuksen (EY) N:o 659/1999 14 artiklan 1 kohdassa kuitenkin säädetään, että ”komissio ei saa vaatia tuen takaisinperimistä, jos tämä olisi yhteisön lainsäädännön jonkin yleisen periaatteen vastaista”. Yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytännössä (18) ja komission omassa päätöskäytännössä on vahvistettu, että kun tuensaajalla on komission toimien johdosta perusteltu luottamus siihen, että tuki on myönnetty yhteisön lainsäädännön mukaisesti, tuen takaisinperintämääräys olisi vastoin yhteisön oikeuden yleistä periaatetta.
(55)
Jäsenvaltioiden vastuulla on saattaa kansalliset toimenpiteet valtiontukea koskevien yhteisön sääntöjen mukaisiksi, jotta vältettäisiin kilpailun vääristyminen, ilmoittaa komissiolle kaikesta valtiontuesta perustamissopimuksen 88 artiklan 3 kohdan mukaisesti ja pidättäytyä tuen myöntämisestä kun komissio tutkii sitä. Yritykset eivät voi periaatteessa vedota luottamuksensuojaan, kun on kyse sääntöjenvastaisesti myönnetystä valtiontuesta. Yhteisön valtiontukien valvonnan tavoite ei täyttyisi, jos yritykset voisivat menestyksekkäästi vedota kansalliseen lainsäädäntöön, myös silloin kun säädökset on annettu hyvässä uskossa mutta ei valtiontukisääntöjen mukaisesti ja sen vuoksi ne vääristävät kilpailua.
(56)
Yhteisöjen tuomioistuin vahvisti asiassa C-265/85, Van den Bergh en Jurgens BV v. komissio (19), antamassaan tuomiossa, että talouden toimija, jossa yhteisön toimielin on herättänyt perusteltuja odotuksia, voi vedota luottamuksensuojan periaatteeseen. Toisaalta jos harkitseva ja varovainen talouden toimija voi ennalta aavistaa etuaan koskevan yhteisön toimenpiteen käyttöönoton, talouden toimija ei voi vedota tähän periaatteeseen, jos toimenpide otetaan käyttöön.
(57)
Ruotsin viranomaiset toteavat, että tukea ei pidä periä takaisin, koska komissio ei ole täyttänyt asetuksen (EY) N:o 659/1999 17 artiklan 2 kohdan mukaisia velvoitteitaan. Komissio ehdotti tältä osin jäsenvaltioille, että ne muuttaisivat voimassa olevat ympäristötukiohjelmansa uusien suuntaviivojen mukaisiksi 1 päivään tammikuuta 2002 mennessä. Oikeuskäytännössä (20) on vahvistettu, että tällainen suuntaviivoissa tehty ehdotus muodostaa erään tavan harjoittaa säännöllistä ja toistuvaa yhteistyötä, jonka yhteydessä komissio seuraa jatkuvasti jäsenvaltioiden kanssa niiden voimassaolevia tukijärjestelmiä ja tekee jäsenvaltioille ehdotuksia aiheellisiksi toimenpiteiksi. Komission ja jokaisen jäsenvaltion välinen sopimus täydellisestä luettelosta, joka kattaisi kaikki voimassa olevat tukiohjelmat, ei olisi käytännöllistä. Sen vuoksi on kohtuullista jättää tukiohjelmien saattaminen suuntaviivojen mukaisiksi jäsenvaltioiden vastuulle. Tähän on syynä erityisesti se, että jäsenvaltiot ovat mukana uusien suuntaviivojen laadinnassa ja ovat ennen niiden voimaantuloa hyvin tietoisia niiden vaikutuksista voimassaoleviin tukiohjelmiin. Tässä asiassa Ruotsin viranomaiset väittävät, että Ruotsi on ilmoittanut komissiolle tukiohjelmasta esimerkiksi toimittamalla komissiolle Ruotsin täydellisen energiaverolain. Komissio katsoo, että nämä tiedot lähetettiin ja niitä käytettiin muissa yhteyksissä ja että näiden tietojen lähettäminen ei missään tapauksessa voi korvata perustamissopimuksen 88 artiklan 3 kohdan mukaista muodollista ilmoitusta.
(58)
Svenskt Näringsliv väittää, että tuki on voimassa olevaa tukea ja että sen vuoksi ei voida vaatia takaisinperintää. Komissio katsoo, että toimenpide oli voimassa olevaa tukea ainoastaan 31 päivään joulukuuta 2001. Tammikuun 1 päivänä 2002 tuesta tuli uusi tuki, sillä se olisi pitänyt saattaa suuntaviivojen mukaiseksi. Komissio ei näin ollen ole samaa mieltä Svenskt Näringslivin väitteen kanssa.
(59)
Yhteenvetona voidaan todeta komission katsovan, että Ruotsin väitteet eivät ole peruste tehdä päätöstä vaatimatta takaisinperintää. Yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytännöstä käy kuitenkin ilmi, että komission on otettava omasta aloitteestaan huomioon poikkeukselliset olosuhteet, jotka asetuksen (EY) N:o 659/1999 14 artiklan 1 kohdan mukaisesti oikeuttavat luopumaan sääntöjenvastaisen tuen takaisinperimisestä, jos tämä olisi vastoin jotakin yhteisön lainsäädännön yleistä periaatetta, kuten edunsaajien luottamuksensuojan periaatetta.
(60)
Asetuksen (EY) N:o 659/1999 19 artiklan mukaan velvollisuus toteuttaa aiheelliset toimenpiteet sitoo jäsenvaltiota ainoastaan, kun tämä on hyväksynyt ehdotetut toimenpiteet. Tämä on vahvistettu oikeuskäytännössä (21). Näin ollen toimenpiteen aseman muuttuminen voimassa olevasta tuesta uudeksi tueksi oli seurausta siitä, että Ruotsin hallitus hyväksyi suuntaviivoissa ehdotetut aiheelliset toimenpiteet.
(61)
Asetuksen (EY) N:o 659/1999 26 artiklan 1 kohdan perusteella on mahdollista, että seurauksena siitä, että komissio ei julkaissut Ruotsin päätöstä hyväksyä suuntaviivat, eräät tuensaajat ovat hyvässä uskossa voineet olettaa, että kyseinen kansallinen toimenpide katsottiin edelleen voimassa olevaksi tueksi. Asetuksen 26 artiklan mukaan komissio julkaisee ”tiivistelmän päätöksistä, jotka se on tehnyt […] 18 artiklan nojalla yhdessä 19 artiklan 1 kohdan kanssa.” Saman asetuksen 18 artiklassa todetaan, että ”jos komissio […] katsoo, että voimassa oleva tukiohjelma ei sovellu tai ei enää sovellu yhteismarkkinoille, se antaa suosituksen, jossa se ehdottaa aiheellisia toimenpiteitä asianomaiselle jäsenvaltiolle”. Asetuksen 19 artiklan 1 kohdassa todetaan, että kun jäsenvaltio hyväksyy ehdotetut toimenpiteet, komissio ”kirjaa kyseisen tiedon” ja ilmoittaa siitä jäsenvaltiolle.
(62)
Komissio ei julkaissut jokaisen jäsenvaltion hyväksyntää, joka koski komission ehdottamia toimenpiteitä suuntaviivojen täytäntöönpanemiseksi. Komission on näin ollen vaikea osoittaa, että tuensaajille oli asianmukaisesti ilmoitettu, että Ruotsin hallitus oli hyväksynyt toimenpiteet ja että sen seurauksena tuki muuttui voimassa olevasta tuesta uudeksi tueksi. Kun komission päätös 88 artiklan 2 kohdan mukaisen menettelyn aloittamisesta julkaistiin, tuensaajien olisi kuitenkin pitänyt olla selvillä siitä, että toimenpide ei enää ollut voimassa olevaa tukea ja että se saattoi olla suuntaviivojen vastaista. Päätös menettelyn aloittamisesta tässä asiassa julkaistiin 9 päivänä elokuuta 2003.
(63)
Ottaen kaikki nämä seikat huomioon komissio päättelee tässä asiassa, että ennen menettelyn aloittamista koskevan päätöksen julkaisupäivää myönnetyn tuen takaisinperintä olisi vastoin luottamuksensuojan periaatetta. Komissio päättää tämän vuoksi asetuksen (EY) N:o 659/1999 14 artiklan mukaisesti, että takaisinperintää ei suoriteta 1 päivän tammikuuta 2002 ja 8 päivän elokuuta 2003 väliseltä ajalta.
(64)
Tuki, joka on myönnetty tukiohjelman mukaisesti 9 päivän elokuuta 2003 jälkeen, on kuitenkin perittävä takaisin.
VI PÄÄTELMÄT
(65)
Komissio katsoo, että Ruotsi on hyväksymistään komission ehdottamista aiheellisista toimenpiteistä johtuvien velvoitteiden ja perustamissopimuksen 88 artiklan 3 kohdan vastaisesti pitänyt voimassa energiaverolain (1994:1776) ilman muutoksia 1 päivän tammikuuta 2002 jälkeen.
(66)
Tukiohjelma on perustamissopimuksen 87 artiklan 1 kohdassa tarkoitettua valtiontukea.
(67)
Tuki on 1 päivän tammikuuta 2002 jälkeen ollut suuntaviivojen ja erityisesti niiden 51.1 kohdan b alakohdan vastaista samoin kuin perustamissopimuksen 87 artiklan 2 ja 3 kohdan mukaisten poikkeusten vastaista. Koska tukiohjelmaan sellaisenaan ei voida soveltaa muita soveltuvuusperusteita, tukiohjelma ei sovellu yhteismarkkinoille.
(68)
Sääntöjenvastaisesti maksettu tuki on perittävä takaisin asetuksen (EY) N:o 659/1999 14 artiklan 1 kohdan mukaisesti. Tässä tapauksessa perintäkauden on alettava sinä päivänä, jona komission päätös 88 artiklan 2 kohdan mukaisen menettelyn aloittamisesta tässä asiassa julkaistiin, ja päätyttävä uuden energiaverojärjestelmän voimaantulopäivänä, ts. tuki, joka on myönnetty 9 päivän elokuuta 2003 ja 30 päivän kesäkuuta 2004 välisenä aikana, on perittävä takaisin.
(69)
Tämä päätös koskee kyseistä tukiohjelmaa, ja se on pantava täytäntöön välittömästi, erityisesti tukiohjelman perusteella myönnettyjen yksittäisten tukien takaisinperinnän osalta. Komissio huomauttaa myös, että tukiohjelmaa koskeva päätös ei vaikuta mahdollisuuteen katsoa yksittäinen tuki kokonaan tai osittain yhteismarkkinoille soveltuvaksi sen omien piirteiden perusteella. Näin voi olla esimerkiksi silloin, kun yksittäinen tuki kuuluu vähämerkityksisestä tuesta (de minimis) annettujen sääntöjen piiriin tai siihen sovelletaan komission tulevaa päätöstä tai poikkeusasetusta,
ON TEHNYT TÄMÄN PÄÄTÖKSEN:
1 artikla
Verovapautus, jonka Ruotsi on myöntänyt 1 päivän tammikuuta 2002 jälkeen energiaverolain (1994:1776) mukaisesti, on valtiontukiohjelma, jonka Ruotsi on pannut täytäntöön perustamissopimuksen 88 artiklan 3 kohdan vastaisesti. Kyseinen tuki ei sovellu yhteismarkkinoille siltä osin kuin tuensaajat eivät joudu maksamaan direktiivissä 2003/96/EY vahvistettuja vähimmäisverotasoja. Koska tukeen ei voida soveltaa muuta soveltuvuusperustetta, tuki on todettava yhteismarkkinoille soveltumattomaksi.
2 artikla
Ruotsin on kumottava 1 artiklassa tarkoitettu tukiohjelma siltä osin kuin se on edelleen voimassa.
3 artikla
1. Ruotsin on toteutettava kaikki tarvittavat toimenpiteet 1 artiklassa tarkoitetun tuen perimiseksi takaisin tuensaajilta.
2. Ruotsin on peruutettava vielä maksamatta olevat tukimaksut tämän päätöksen voimaantulopäivästä lukien.
3. Takaisinperintä on toteutettava viipymättä kansallisen oikeuden menettelyjen mukaisesti, jos niissä mahdollistetaan päätöksen välitön ja tehokas täytäntöönpano.
4. Takaisinperittävään tukeen sisällytetään korko alkaen siitä, kun tuki asetettiin tuensaajan käyttöön, tuen takaisinperintään saakka.
5. Korko lasketaan komission asetuksen (EY) N:o 794/2004 (22) 9-11 artiklan säännösten mukaisesti.
4 artikla
Ruotsin on ilmoitettava komissiolle kahden kuukauden kuluessa tämän päätöksen tiedoksiantamisesta sen noudattamiseksi suunnitellut ja jo toteutetut toimenpiteet. Nämä tiedot on toimitettava tämän päätöksen liitteessä olevalla lomakkeella.
5 artikla
Tämä päätös on osoitettu Ruotsin kuningaskunnalle.
Tehty Brysselissä 30 päivänä kesäkuuta 2004.