KOMMISSIONENS BESLUTNING af 1. marts 1995 om bestemmelserne om nedsættelse i Syditalien af sociale bidrag, som påhviler virksomhederne, og skattefinansiering af nogle af disse bidrag (Kun den italienske udgave er autentisk) (Tekst af betydning for EØS) (95/455/EF)
KOMMISSIONEN FOR DE EUROPÆISKE FÆLLESSKABER HAR -
under henvisning til traktaten om oprettelse af Det Europæiske Fællesskab, særlig artikel 93, stk. 2, første afsnit,
efter at have opfordret de interesserede parter til at fremsætte deres bemærkninger i henhold til artikel 93, og
ud fra følgende betragtninger:
I
(1) Ved skrivelse af 8. oktober 1992 gav de italienske myndigheder i henhold til traktatens artikel 93, stk. 3, meddelelse til Kommissionen om forslag til lov nr. 1536 af 8. september 1992 omhandlende bl. a.:
- i artikel 1: genfinansiering af den nedsættelse af de sociale bidrag, der omhandles i lov nr. 64 af 1. marts 1986 om den praktiske gennemførelse af de ekstraordinære foranstaltninger i Syditalien
- i artikel 2: skattefinansiering (finansiering over statsbudgettet) af sociale bidrag, der medførte en yderligere selektiv nedsættelse af de sociale bidrag, som påhviler virksomheder i Syditalien.
Foranstaltningerne skulle være blevet gennemført i tidsrummet 1. december 1991-30. november 1992, for så vidt angår artikel 1, og 1. januar 1992-31. december 1993, for så vidt angår artikel 2. Lovforslaget trådte i stedet for lovdekret nr. 14 af 21. januar 1992 med samme indhold, der ikke var anmeldt i henhold til traktatens artikel 93, stk. 3, og som var blevet fornyet senest ved et lovdekret af 21. juli 1992, der heller ikke var blevet anmeldt, og over for hvilket Kommissionen den 25. juni 1992 (1) havde besluttet at indlede proceduren efter traktatens artikel 93, stk. 2.
(2) Eftersom ovennævnte lovdekreter ikke var blevet ophøjet til lov inden for den i den italienske forfatning fastsatte frist og skulle erstattes af forslag til ovennævnte lov nr. 1536, fastslog Kommissionen i meddelelse af 18. november 1992 i henhold til traktatens artikel 93, stk. 2 (2), at beslutningen af 25. juni 1992 havde mistet sit formål, og at den havde besluttet at indlede proceduren efter traktatens artikel 93, stk. 2, over for forslag til lov nr. 1536, for så vidt angår de nævnte foranstaltninger.
Denne beslutning blev meddelt den italienske regering den 18. november 1992, og ved offentliggørelse i De Europæiske Fællesskabers Tidende blev de øvrige medlemsstater og andre interesserede parter underrettet. Der blev givet Italien samt de øvrige medlemsstater og andre interesserede parter en frist på en måned til at fremsætte bemærkninger hertil.
Ingen andre medlemsstater eller andre interesserede parter benyttede sig af lejligheden til at fremsætte bemærkninger. Den italienske regering anmodede i første omgang om forlængelse af fristerne. Siden fandt der talrige møder sted mellem tjenestegrenene: den 14. december 1992, den 11. februar 1993, den 15. februar 1993, den 1. juli 1993, den 4. februar 1994, den 4. juli 1994, den 1. august 1994, den 25. oktober 1994, den 24. november 1994 og den 10. januar 1995. Den kommissær, der har ansvar for området, havde et møde om sagen med den italienske minister for budget og økonomisk planlægning den 13. januar 1995.
II
(3) Lov nr. 64 af 1. marts 1986 blev ved Kommissionens beslutning 88/318/EØF (3) erklæret for forenelig med fællesmarkedet på visse betingelser. Loven giver bl. a. de italienske myndigheder mulighed for i Syditalien at nedsætte de sociale bidrag, som påhviler virksomhederne. I Italien svarer de sociale bidrag i gennemsnit til 45 % af den bidragspligtige del af lønnen. Støtteforanstaltningen bestod bl. a. i, at alle virksomheder med undtagelse af landbrugsbedrifter fritoges helt for betaling af sociale bidrag de første ti år i forbindelse med en nyoprettet arbejdsplads, og at bidragene i forbindelse med de øvrige lønninger blev nedsat til 8,50 % af den bidragspligtige del af disse. Endvidere tillodes yderligere meget omfattende nedsættelser alt efter, hvornår ansættelserne fandt sted. Budgetrammen for foranstaltningen var i henhold til lovens artikel 18 på 30 000 mia. lire (15 000 mio. ECU) inden for den samlede ramme på 120 000 mia. lire (60 000 mio. ECU) for hele lov nr. 64.
De italienske myndigheder har udnyttet deres mulighed for at nedsætte de sociale bidrag. De har således i årenes løb vedtaget forskellige retsakter, der har gjort det muligt for virksomhederne i Syditalien uden afbræk at drage størst muligt fordel af de nedsættelser, som kan indrømmes dem. Den gennemsnitlige nedsættelse for hver virksomhed (grundsats og yderligere nedsættelser) har været på ca. 20 %. Bevillingen på 30 000 mia. lire blev brugt op i 1989, og foranstaltningen blev genfinansieret ved forskellige retsakter, der ikke var blevet anmeldt i henhold til traktatens artikel 93, stk. 3, med et samlet beløb på 8 188 mia. lire (4 094 mio. ECU). Ved beslutning af 2. oktober 1991 erklærede Kommissionen genfinansieringerne for forenelige med fællesmarkedet.
(4) Ifølge artikel 1 i det omhandlede lovforslag videreføres nedsættelserne af de sociale bidrag i Syditalien i tidsrummet 1. december 1991-30. november 1992, idet dog varigheden af den fuldstændige fritagelse begrænses til et år, den almindelige nedsættelse begrænses til 7,50 %, og foranstaltningen genfinansieres med i alt 6 766 mia. lire (3 383 mio. ECU).
(5) Siden slutningen af 70'erne har de italienske myndigheder desuden indrømmet visse virksomheder andre nedsættelser af de sociale bidrag ved at føre en politik, der tager sigte på at lade en del af disse bidrag finansiere over skatterne. Foranstaltningerne har som grundlag haft snesevis af retsakter, hvoraf den første var lovdekret nr. 102 af 7. februar 1977.
Skattefinansieringspolitikken går bl. a. ud på at lade bestemte sociale foranstaltninger finansiere over statsbudgettet (navnlig sundhedsbistand). Selv om disse er kommet til at omfatte hele befolkningen, er de traditionelt blevet finansieret gennem de såkaldte »uegentlige« sociale bidrag, der påhviler virksomhederne. På grundlag af oplysninger, der blev givet af de italienske myndigheder på de i betragtning 2 angivne møder, regner man med, at disse uegentlige sociale bidrag udgjorde 17 % af den bidragspligtige del af lønnen, og at de samlede sociale bidrag udgjorde 45 %. Af historiske årsager er de uegentlige bidrag større i industrierhvervene end i andre erhverv. Eftersom nationalbudgettet ikke kunne bære, at skattefinansiering i dette omfang blev gennemført på én gang overalt, blev denne kun gennemført delvis og ad flere omgange. Dette har igennem årene medført en nedsættelse af de sociale bidrag, som i starten var forskellige fra erhvervsgren til erhvervsgren, og som siden gennemførelsen af lov nr. 687 af 28. oktober 1980 også var forskellige fra region til region. Særlig efter den 1. juli 1990 har virksomhederne i Syditalien under anvendelse af lov nr. 687 af 28. oktober 1980 draget fordel af en selektiv nedsættelse af 2,54 % i forhold til virksomheder i andre italienske regioner. I takt med den lovgivningsmæssige udvikling er denne fordel nået op på 6,20 % efter vedtagelsen af lovdekret nr. 210 af 4. juni 1990. Efter 1990 er forskellene mellem erhvervsgrenene blevet fjernet.
(6) Kommissionen havde fået kendskab til de første retsakter om finansiering over skatterne til og med lovdekret nr. 633 af 30. december 1979, og den havde i beslutning 80/932/EØF (4) foretaget en vurdering af disse i henhold til traktatens artikel 92.
Eftersom ordningen - direkte eller indirekte - medførte skattefinansieringsmæssige forskelle erhvervsgrenene imellem, havde Kommissionen anlagt den betragtning, at nogle af disse forskelle, på grund af at de kun var midlertidige og kun marginalt selektive, ikke skulle betragtes som statsstøtte.
Fra da af - og indtil anmeldelsen af det foreliggende lovforslag - er der ikke i medfør af EØF-traktatens artikel 93, stk. 3, blevet anmeldt nogen retsakt på området.
(7) Ifølge det foreliggende lovforslags artikel 2, skal - indtil den 31. december 1993 - den del af de uegentlige sociale bidrag, der finansieres over statsbudgettet, forhøjes: forhøjelsen er på 1,44 % for virksomheder i Centro Nord og på 1,40 % for virksomheder i de øvrige regioner. Som understreget af de italienske myndigheder på de i betragtning 2 omtalte møder nedskæres den fordel, virksomhederne i Syditalien har som følge af skattefinansieringen, og som har været på 6,20 % siden vedtagelsen af lovdekret nr. 210 af 4. juni 1990, således med 0,04 % fra 6,20 % til 6,16 %.
Ifølge stk. 4 i samme artikel 2, skal der endelig indføres en ny fritagelse på 0,40 % til fordel for visse virksomheder i bygge- og anlægssektoren. De italienske myndigheder har anført, at foranstaltningen gælder for hele det nationale område og ikke indebærer forskelle erhvervsgrenene imellem. Bygge- og anlægssektoren var nemlig på hele det nationale område udelukket fra den foranstaltning, der var indrømmet alle de øvrige erhvervsgrene. Indrømmelsen af 0,40 % skattefinansiering på hele det nationale område er et første skridt på vejen mod afskaffelse af denne forskelsbehandling. Foranstaltningen udgør derfor ikke støtte.
Den foreslåede bevilling til skattefinansieringsforanstaltningerne i det foreliggende lovforslag er på 4 200 mia. lire (2 100 mio. ECU).
III
(8) Under proceduren har de italienske myndigheder ud over de allerede omtalte bemærkninger anført, at der skulle tages hensyn til de vanskeligheder - også af social art - som revisionsprocessen vedrørende støtteforanstaltningen ville geråde i i de kriseramte områder, samt til de lovgivningsmæssige foranstaltninger, som den italienske regering havde vedtaget for at opretholde beskæftigelsen.
(9) De i lovforslaget omhandlede foranstaltninger er i mellemtiden blevet gennemført ved forskellige bestemmelser, bl. a. ved lovdekreter, senest ændret ved lov nr. 151 af 20. maj 1993, som igen blev ændret ved lovdekret nr. 245 af 20. juli 1993. Der blev vedtaget mere udførlige bestemmelser på området ved lov nr. 21 af 14. januar 1994, på grundlag af hvilken der bl. a. er fastsat satser for nedsættelse af de sociale bidrag indtil den 30. juni 1994.
Ingen af disse retsakter er blevet anmeldt til Kommissionen i henhold til traktatens artikel 93, stk. 3. Det skal bemærkes, at det i artikel 1, stk. 4, i lovdekret nr. 12 af 18. januar 1993 - ikke ophøjet til lov - var fastsat, at arbejds- og socialministeren i samråd med ministeren for skatkammeret og ministeren for budgettet skulle fastlægge kriterierne for revision af foranstaltningerne til opretholdelse af beskæftigelsen under hensyntagen til deres forenelighed med EF-retningslinjerne. Bestemmelsen går igen i lov nr. 21 af 14. januar 1994, bl. a. giver de tre ministre beføjelse til at vedtage nye satser for nedsættelse.
Gennemførelsen af de foranstaltninger, der omhandles i det i nærværende beslutning omhandlede lovforslag, indebærer ifølge alle disse retsakter, at:
- nedsættelserne af de sociale bidrag i Syditalien er blevet forlænget indtil indeværende betalingsperiode den 30. juni 1994
- den fuldstændige fritagelse for bidrag i forbindelse med nyoprettede arbejdspladser er blevet begrænset til et år. Den almindelige nedsættelse er blevet begrænset til 5 % i stedet for 8,50 %. Gennemsnitssatsen for hver virksomhed er nu på 16 %
- skattefinansieringen, som omhandlet i det foreliggende lovforslag, er blevet bevilget indtil den 31. december 1994.
På møderne mellem tjenestegrenene anførte de italienske myndigheder, at den angivelse i lovdekret nr. 12 af 18. januar 1993, ifølge hvilken regeringen som led i revisionen af støtteforanstaltningerne i Syditalien ville tage hensyn til disses forenelighed med EF-retningslinjerne, ville være det første skridt på vejen til at gøre den italienske ordning forenelig med fællesmarkedet.
IV
(10) Uanset hvilket økonomisk eller socialt formål der forfølges, udgør de i artikel 1 og 2 i forslag til lov nr. 1536 omhandlede foranstaltninger til selektiv nedsættelse af de sociale bidrag støtte som omhandlet i traktatens artikel 92, stk. 1, eftersom de til fordel for virksomheder i de syditalienske regioner medfører en nedsættelse af de udgifter til de sociale bidrag, der normalt påhviler de italienske virksomheder. Foranstaltningerne forvrider derfor konkurrencen og kan, i og med at de omfatter alle virksomheder i disse regioner, tænkes at påvirke samhandelen. De udgør derfor støtte, som er forbudt ifølge traktatens artikel 92, stk. 1.
Det skal i den forbindelse med særligt henblik på de såkaldte skattefinansieringsforanstaltninger anføres, at generelle foranstaltninger, der tager sigte på på ensartet vis til fordel for samtlige virksomheder i en medlemsstat at nedsætte de sociale bidrag, ikke udgør støtte. Omvendt forholder det sig således, at selektive nedsættelser, der begunstiger nogle virksomheder i forhold til andre i samme medlemsstat - ganske uanset om der er tale om selektive nedsættelser til fordel for bestemte virksomheder, bestemte erhvervsgrene, eller (som her) bestemte regioner - udgør støtte i henhold til traktatens artikel 92, stk. 1, fordi nedsættelserne er differentierede.
Selv om nedsættelserne af de sociale bidrag i henhold til lov nr. 64/86 af Kommissionen blev anset for at være forenelige med fællesmarkedet i henhold til traktatens artikel 92, stk. 3, litra a), i beslutningerne om foreneligheden af lov nr. 64/86, er deres genfinansiering for tidsrummet efter 30. november 1991 - navnlig under hensyntagen til kumuleringen med den differentierede skattefinansiering, virksomhederne i Syditalien har draget fordel af i hvert fald siden den 4. juni 1990 - samt selve denne differentiering, således som den fremgår af bestemmelserne i artikel 2 i det foreliggende lovforslag, ikke forenelige med fællesmarkedet.
I beslutningerne om, hvorvidt loven om Syditalien er forenelig med fællesmarkedet, anlagde Kommissionen den betragtning, at kun de allerede bestående i lov nr. 64 af 1. marts 1986 omhandlede nedsættelser af de sociale bidrag var forenelige med fællesmarkedet, idet der var klart fastsatte betingelser for indrømmelse af disse nedsættelser. Beslutningerne begrænsede de italienske myndigheders beføjelser, således at de til fordel for virksomhederne i Syditalien kun kunne indrømme en fuldstændig fritagelse for ti år i forbindelse med hver nyoprettet arbejdsplads, en generel nedsættelse på 8,50 % og yderligere nedsættelser i hele det tidsrum, loven var i kraft - dvs. indtil den 31. december 1993.
Imidlertid har de italienske myndigheder, især siden vedtagelsen af lovdekret nr. 210 af 4. juni 1990, takket være lovgivningen om skattefinansiering indrømmet de samme virksomheder langt større nedsættelser af de sociale bidrag. Virksomhederne i Syditalien har nemlig i form af nedsættelser af de sociale bidrag i forhold til deres italienske konkurrenter nydt godt af en fuldstændig fritagelse i forbindelse med hver nyoprettet arbejdsplads og en nedsættelse af grundsatsen, hvortil kommer den differentierede skattefinansiering og yderligere nedsættelser. Den gennemsnitlige nedsættelsesprocent for hver virksomhed er således ca. 27 % på tidspunktet for nærværende procedures iværksættelse.
Denne betydelige overskridelse af den procent for nedsættelse, som Kommissionen anså for forenelig i Syditalien, har på afgørende vis til fordel for virksomhederne i Syditalien forstyrret virkningerne af de nedsættelser, som Kommissionen havde tilladt.
V
(11) De italienske myndigheder har anført, at med de bestemmelser, som de har vedtaget og gennemført efter iværksættelsen af proceduren efter traktatens artikel 93, stk. 2, er fordelen ved de nedsættelser af de sociale bidrag, som indrømmes alle virksomheder i Syditalien, blevet mindsket betydeligt som følge af
- at den fuldstændige fritagelse i forbindelse med nyoprettede arbejdspladser, der tidligere var på ti år, er blevet begrænset til et år
- at den generelle nedsættelse er blevet sænket fra 8,50 % til 5 %
- at den differentierede skattefinansiering er blevet sænket fra 6,20 % til 6,16 %.
Den gennemsnitlige nedsættelsesprocent for hver virksomhed skulle således den 30. juni 1994 være blevet sænket til 16 %, hvortil kommer de 6,16 % i form af differentieret skattefinansiering.
Endelig - og vigtigst af alt - skulle denne sænkning kun være begyndelsen til en dybtgående revision af ordningen, der skulle gennemføres gradvis og tage sigte på inden for en vis frist at afskaffe såvel de i henhold til lov nr. 64 tilladte nedsættelser som den differentierede skattefinansiering.
(12) I lyset heraf meddelte de italienske myndigheder ved skrivelse af 5. august 1994 fra arbejdsministeren, ministeren for skatkammeret og ministeren for budgettet Kommissionen ordlyden af det tværministerielle dekret af samme dato, der for tidsrummet indtil den 30. november 1996 fastsatte nedsættelsesprocenterne for de sociale bidrag, der tidligere var blevet fastsat ved lov nr. 64/86. I skrivelsen blev der endvidere givet udtryk for den italienske regerings ønske om at afskaffe alle de i lov nr. 64/86 omhandlede nedsættelser inden den 31. december 1997 efter en vedlagt tidsplan og gradvis afskaffe den differentierede skattefinansiering.
Tidsplanen for ophævelse af ordningen vedrørende nedsættelser af de sociale bidrag, som tidligere omhandlet i lov nr. 64/86, var fastsat således (samlet nedsættelsesprocent pr. virksomhed):
- 14,60 % pr. 1. juli 1994
- 14 % pr. 1. december 1994
- 10,60 % pr. 1. december 1995
- 6,80 % pr. 1. december 1996
- 0 % pr. 1. december 1997.
For regionerne Abruzzo og Molise, der ikke opfylder alle betingelserne for undtagelse fra forbuddet mod støtte som omhandlet i traktatens artikel 92, stk. 3, litra a), var ophævelsestidsplanen følgende:
- 12 % pr 1. juli 1994
- 0 % pr. 1. december 1994.
I alle regioner i Syditalien bekræftedes endelig den etårige fritagelse for sociale bidrag i forbindelse med enhver arbejdsplads, der oprettes inden den 31. december 1997.
(13) Ved skrivelse af 16. december 1994, ændret ved skrivelse af 17. januar 1995, anmeldte den italienske budgetminister i henhold til traktatens artikel 93, stk. 3, en samlet plan for statsstøtte til italienske virksomheder, der bekræftede de tidligere undersøgte foranstaltninger, og som bl.a. omfattede en plan for gradvis ophævelse af den differentierede skattefinansiering af de sociale bidrag, som virksomhederne i Syditalien hidtil har nydt godt af. Ophævelsen skulle ske i form af følgende nedtrapning af differentieringen:
I andre regioner end Abruzzo
- 5 % pr. 1. juli 1995
- 4 % pr. 1. januar 1996
- 3 % pr. 1. januar 1997
- 2 % pr. 1. januar 1998
- 1 % pr. 1. januar 1999
- 0 % pr. 1. januar 2000
i regionen Abruzzo
- 5 % pr. 1. juli 1995
- 3 % pr. 1. januar 1996
- 1 % pr. 1. juli 1996
- 0 % pr. 1. januar 1997.
VI
(14) Kommissionen anlægger - idet den udtaler sig som led i proceduren vedrørende støtte N 40/95 om de øvrige foranstaltninger i den samlede plan - den betragtning, at på den ene side er den ordning for nedsættelse og skattefinansieringsdifferentiering, der anvendes af de italienske myndigheder, uforenelig med fællesmarkedet; på den anden side indebærer vedtagelserne af ophævelsesplanen, at den støtte der ydes som led i selve ophævelsen, bliver forenelig.
Regionerne uden for Abruzzo og Molise opfylder alle betingelser for at være omfattet af den i artikel 92, stk. 3, litra a), fastsatte undtagelse for regionaludviklingsstøtte til virksomheder. Deres BNP pr. indbygger er nemlig følgende i forhold til unionsgennemsnittet: Campania 69,75 %, Basilicata 64,98 %, Puglia 74,30 %, Calabria 58,60 %, Sicilien 68,35 % og Sardinien 74,40 %. Endvidere gør anvendelsen af artikel 92, stk. 3, litra a) og c) (5), det muligt i disse regioner at yde driftsstøtte, på betingelse af at den nedtrappes. I betragtning af den alvorlige situation i de pågældende regioner, som er ramt endnu hårdere end de øvrige af den nylige konjunkturkrise, og som i Unionen er omfattet af strukturfondenes mål nr. 1, er det utænkeligt, at det svage produktionssystem fra den ene dag til den næste kan imødegå en væsentlig og pludselig lønstigning, der skyldes en stigning i de sociale udgifter, som er resultatet af reduktionernes afskaffelse. Denne afskaffelse bør ske i en fornuftig rytme, og hvad de italienske myndigheder har foreslået, som kumulativt kommer op på 5 % årligt, er i ligevægt mellem de konkurrencemæssige krav og nødvendigheden af at opretholde en produktiv infrastruktur i de pågældende regioner. Den længere periode for skattefinansieringsdifferentieringen er nærmere berettiget - ud over at reststøtten er ringe - ved den vægt, som dens ophævelse kan udgøre for statsbudgettet med hensyn til den stigende skattebyrde i Mellem- og Norditalien.
(15) Med hensyn til Abruzzo og Molise fremgår det ikke af undersøgelsen, at der er nogen som helst berettigelse for at anvende den i artikel 92, stk. 3, litra a), fastsatte undtagelsesbestemmelse for støtteforbuddet. Ganske vist er nogle af indikatorerne for den sociale og økonomiske situation udtryk for, at disse regioner har visse vanskeligheder i forhold til regionerne i Mellem- og Norditalien, men indikatorerne viser dog ikke en usædvanlig lav levestandard eller en alvorlig strukturarbejdsløshed. Særlig må det bemærkes, at BNP pr. indbygger i disse regioner, målt i De Europæiske Fællesskabers Statistiske Kontors købekraftstandarder - der udgør indikatoren for førnævnte metode for anvendelse af artikel 92, stk. 3, litra a) og c) - svarer til 89,85 % af unionsgennemsnittet for Abruzzos vedkommende og til 78,97 % for Molises. Det overstiger dermed i høj grad den i metoden fastsatte grænse for anvendelse af den i artikel 92, stk. 3, litra a), fastsatte undtagelsesbestemmelse. I den forbindelse udgør de omtalte vanskeligheder forhold, der skal tages i betragtning for anvendelse af artikel 92, stk. 3, litra c). Samtlige provinser (NUTS III) i de to regioner opfylder nemlig betingelserne for anvendelse af denne undtagelsesbestemmelse: i henhold til første fase af omtalte metode bliver der tale om provinserne Pescara (BNP 77,54 %), Chieti (arbejdsløshed 119,68 %), Isernia (BNP 81,75 %, arbejdsløshed 114,15 %) og Campobasso (BNP 75,17 %, arbejdsløshed 140,75 %) i forhold til et landsindeks på 100; i henhold til anden fase bliver der tale om provinserne L'Aquila og Teramo (industrisektorens relative svaghed, stigning i ungdomsarbejdsløsheden, afsondrethed, befolkningens aldring). Disse regioner falder begge ind under mål nr. 1 i strukturfondene, for Abruzzos vedkommende dog kun til den 31. december 1996. Omtalte metode omhandler ikke driftsstøtte i de regioner, der omfattes af den i artikel 92, stk. 3, litra c), fastsatte undtagelsesbestemmelse. Kommissionen tager dog hensyn til, at de to regioner var omfattet af den i artikel 92, stk. 3, litra a), fastsatte undtagelsesbestemmelse indtil den 31. december 1993, og at den, i det eneste tilfælde, der tåler sammenligning, vedrørende en region, der befandt sig under samme vilkår (ophør af anvendelse af den i artikel 92, stk. 3, litra a), fastsatte undtagelsesbestemmelser og overgang til anvendelse af den i artikel 92, stk. 3, litra c), fastsatte undtagelsesbestemmelse), ved beslutning 88/318/EØF (6) fandt det betimeligt og foreneligt med fællesmarkedet, uden at samhandelsvilkårene blev ændret på en måde, der stred mod den fælles interesse, at ledsageforanstaltninger af midlertidig art, bestående af bl.a. visse former for driftsstøtte blev tilladt med henblik på at fremme tilpasningen af virksomhederne i regionen - der stadig var ramt af udviklingsproblemer - til de nye, mindre intense former for støtte til økonomien. Kommissionen anlægger den betragtning, at der består et almindeligt princip om, hvorledes man må betragte objektive særlige forhold, der ikke kan sammenlignes med forholdene i andre regioner, der omfattes af den i artikel 92, stk. 3, litra c), fastsatte undtagelsesbestemmelse, og den agter at holde sig til dette princip, idet den går med til, at mindre driftsstøtte under samme omstændigheder kan tillades undtagelsesvis og midlertidigt. I lyset heraf anser den i det foreliggende tilfælde følgende foranstaltninger som forenelige med fællesmarkedet: de af de italienske myndigheder som led i den samlede plan angivne foranstaltninger, særlig - for så vidt angår nærværende beslutning - de nedsættelser af de sociale bidrag, der ved fællesministerielt dekret af 5. august 1994 blev indrømmet i de to regioner, og den gradvise nedsættelse af skattefinansieringsdifferentieringen, hvor der tages hensyn til, at udviklingsniveauet i Molise er anderledes end i Abruzzo.
I alle de pågældende regioner er endvidere forenelig med fællesmarkedet den etårige fritagelse for sociale bidrag i forbindelse med hver arbejdsplads, der oprettes inden den 31. december 1997. Der er her tale om støtte til jobskabelse, hvor intensiteten ligger langt under den støtteintensitet, der almindeligvis godkendes på dette område.
(16) Kommissionen skal konstatere, at alle de nedsættelser, som virksomhederne i Syditalien har nydt godt af indtil nu og fra den 1. december 1991, for så vidt angår nedsættelserne af de sociale bidrag i henhold til lov nr. 64/86, og fra den 1. juli 1990, for så vidt angår den differentierede skattefinansiering, er ulovlige, eftersom de er indrømmet i strid med EF-traktatens artikel 93, stk. 3.
(17) I betragtning af ovennævnte bekymringer med hensyn til bevarelsen af de pågældende regioners produktionsstruktur og vanskeligheden ved at finde frem til, hvor meget de fordele, hver enkelt virksomhed har haft, er værd, anlægger Kommissionen den betragtning, at det ikke er betimeligt at påbyde medlemsstaten at kræve den udbetalte uforenelige støtte tilbagebetalt -
VEDTAGET FØLGENDE BESLUTNING:
Artikel 1
Støtten i form af fritagelse for og nedsættelser af de sociale bidrag i regionerne i Syditalien som omhandlet i artikel 2, 3 og 4 er forenelig med fællesmarkedet på de deri fastsatte betingelser.
Artikel 2
Den etårige fritagelse for sociale bidrag i forbindelse med hver nyoprettet arbejdsplads, begrænses til arbejdspladser, der oprettes inden den 31. december 1997.
Artikel 3
I regionerne Campania, Basilicata, Puglia, Calabria, Sicilien og Sardinien begrænses de samlede nedsættelser af de sociale bidrag som fastsat i artikel 1 i det italienske tværministerielle dekret af 5. august 1994 desangående til
- 14,60 % pr. 1. juli 1994
- 14 % pr. 1. december 1994
- 10,60 % pr. 1. december 1995
- 6,80 % pr. 1. december 1996
- 0 % pr. 1. december 1997.
I regionerne Abruzzo og Molise begrænses nedsættelserne til
- 12 % pr. 1. juli 1994
- 0 % pr. 1. november 1994.
Artikel 4
I regionerne Campania, Basilicata, Puglia, Calabria, Sicilien, Sardinien og Molise begrænses skattefinansieringsdifferentieringen i forhold til regionerne i Centro Nord til:
- 5 % pr. 1. juli 1995
- 4 % pr. 1. januar 1996
- 3 % pr. 1. januar 1997
- 2 % pr. 1. januar 1998
- 1 % pr. 1. januar 1999
- 0 % pr. 1. januar 2000.
I regionen Abruzzo begrænses differentieringen til:
- 5 % pr. 1. juli 1995
- 3 % pr. 1. januar 1996
- 1 % pr. 1. juli 1996
- 0 % pr. 1. januar 1997.
Artikel 5
Den Italienske Republik vedtager alle de nødvendige almindelige foranstaltninger for at efterkomme artikel 2 og 3 inden den 30. juni 1996. Den underretter Kommissionen herom inden den 30. juli 1996.
Den Italienske Republik vedtager alle de nødvendige almindelige foranstaltninger for at efterkomme artikel 4 inden den 15. april 1995. Den underretter Kommissionen herom inden den 30. april 1995.
Artikel 6
Denne beslutning er rettet til Den Italienske Republik.
Udfærdiget i Bruxelles, den 1. marts 1995.
KOMISSION PÄÄTÖS,
tehty 1 päivänä maaliskuuta 1995,
yritysten sosiaalikulujen alentamista Mezzogiornossa ja näistä kuluista tiettyjen siirtämistä verottajan vastattaviksi koskevista määräyksistä (Ainoastaan italiankielinen teksti on todistusvoimainen) (ETA:n kannalta merkityksellinen teksti) (95/455/EY)
EUROOPAN YHTEISÖJEN KOMISSIO, joka
ottaa huomioon Euroopan yhteisön perustamissopimuksen ja erityisesti sen 93 artiklan 2 kohdan ensimmäisen alakohdan,
on pyytänyt asianomaisia esittämään huomautuksensa 93 artiklan mukaisesti,
sekä katsoo, että
I
(1) Italian viranomaiset ilmoittivat komissiolle 8 päivänä lokakuuta 1992 päivätyllä kirjeellään ETY:n perustamissopimuksen 93 artiklan 3 kohdan mukaisesti 8 päivänä syyskuuta 1992 annetusta lakiehdotuksesta N:o 1536, joka käsittelee muun muassa
- 1 artiklassa 1 päivänä maaliskuuta 1986 annetussa laissa N:o 64 säädetyn sosiaalikulujen pienentämisen uudelleenrahoitusta, mikä liittyy Mezzogiornon poikkeukselliseen toimenpidemenettelyyn,
- 2 artiklassa sosiaalikulujen niin kutsuttua "fiscalizzazionea" (siirtäminen verottajan vastattavaksi), jolla vahvistetaan myöhempi valikoiva sosiaalikulujen alentaminen Mezzogiornossa sijaitsevien yritysten eduksi.
Näitä toimenpiteitä olisi sovellettu 1 päivästä joulukuuta 1991 30 päivään marraskuuta 1992 1 artiklan osalta ja 1 päivästä tammikuuta 1992 31 päivään joulukuuta 1993 2 artiklan osalta. Lakiesityksellä korvattiin samaa asiaa koskeva 21 päivänä tammikuuta 1992 annettu asetus (decreto legge) N:o 14, jota ei ole ilmoitettu ETY:n perustamissopimuksen 93 artiklan 3 kohdan mukaisesti, sellaisena kuin se on viimeksi uusittuna 21 päivänä heinäkuuta 1992 annetulla asetuksella (decreto legge), jota ei myöskään ole ilmoitettu ja jota vastaan komissio aloitti 25 päivänä kesäkuuta 1992 tekemällään päätöksellä (1) perustamissopimuksen 93 artiklan 2 kohdan mukaisen menettelyn.
(2) Koska kyseisiä asetuksia ei oltu muutettu laeiksi Italian perustuslaissa säädetyssä määräajassa ja koska ne oli ETY:n perustamissopimuksen 93 artiklan 2 kohdan mukaisesti 18 päivänä marraskuuta 1992 tehdyllä päätöksellä (2) korvattu tarkasteltavana olevalla lakiehdotuksella N:o 1536, komissio totesi 25 päivänä kesäkuuta 1992 tehdyn päätöksensä muuttuneen aiheettomaksi ja aloitti ETY:n perustamissopimuksen 93 artiklan 2 kohdan mukaisen menettelyn lakiehdotusta N:o 1536 vastaan kyseisten toimenpiteiden osalta.
Tämä päätös annettiin 18 päivänä marraskuuta 1992 tiedoksi Italialle, ja siitä tiedotettiin Euroopan yhteisöjen virallisen lehden välityksellä muille jäsenvaltioille ja kolmansille, joita asia koskee. Kuukauden määräaika annettiin huomautusten esittämiseksi sekä Italian hallitukselle että muille jäsenvaltioille ja kolmansille, joita asia koskee.
Mikään toinen jäsenvaltio tai kolmas osapuoli ei ole käyttänyt mahdollisuuttaan esittää huomautuksia. Italian hallitus pyysi ensin myönnetyn määräajan jatkamista. Eri tahojen kesken pidettiin tämän jälkeen useita kokouksia: 14 päivänä joulukuuta 1992, 11 päivänä helmikuuta 1993, 15 päivänä helmikuuta 1993, 1 päivänä heinäkuuta 1993, 4 päivänä helmikuuta 1994, 4 päivänä heinäkuuta 1994, 1 päivänä elokuuta 1994, 25 päivänä lokakuuta 1994, 24 päivänä marraskuuta 1994 ja 10 päivänä tammikuuta 1995. Toimivaltainen komission jäsen tapasi asian vuoksi Italian budjetti- ja taloussuunnitteluministerin 13 päivänä tammikuuta 1995.
II
(3) Edellä mainittu 1 päivänä maaliskuuta 1986 annettu laki N:o 64 todettiin komission päätöksellä 88/318/ETY (3) tietyin edellytyksin yhteismarkkinoille soveltuvaksi. Lakiin sisältyy muun muassa Italian viranomaisten mahdollisuus alentaa Mezzogiornon alueella sijaitsevien yritysten sosiaalikuluja. Italiassa sosiaalikulut ovat keskimäärin 45 prosenttia verotettavasta palkasta. Tarkasteltavana olevan edun muodostivat muun muassa muiden kuin maatalousyritysten osalta täydellinen vapautus kuluista työntekijän palkkausta seuraavien kymmenen ensimmäisen vuoden aikana jokaista uutta työpaikkaa kohden sekä verotettavasta palkasta 8,50 prosenttia vastaavasta yleisalennuksesta. Lisäksi sallittiin huomattavia lisäalennuksia työhönottopäivien mukaan. Tähän toimenpiteeseen 18 artiklassa tarkoitettu kokonaisbudjetti, joka kuului lain N:o 64 120 000 miljardin Italian liiran (60 000 miljoonan ecun) suuruiseen kokonaisbudjettiin, oli 30 000 miljardia Italian liiraa (15 000 miljoonaa ecua).
Italian viranomaiset ovat käyttäneet heille myönnettyjä sosiaalikuluihin liittyviä valtuuksia. He ovat näin ollen hyväksyneet vuosien kuluessa erilaisia säännöksiä, joiden ansiosta Mezzogiornon yritykset ovat voineet hyötyä yhtäjaksoisesti kaikista myönnetyistä alennuksista. Keskimääräinen alennus yritystä kohden (perustaso ja lisäalennukset) on ollut noin 20 prosenttia. Kun 30 000 miljardin kokonaisbudjetti oli käytetty loppuun vuonna 1989, toimenpidettä rahoitettiin uudelleen useilla säädöksillä, joista ei ilmoitettu ETY:n perustamissopimuksen 93 artiklan 3 kohdan mukaisesti, yhteensä 8 188 miljardilla Italian liiralla (4 094 miljoonaa ecua). Komissio totesi 2 päivänä lokakuuta 1991 tekemällään päätöksellä nämä uudelleenrahoitukset yhteismarkkinoille soveltuviksi.
(4) Tarkasteltava olevan lakiehdotuksen 1 artiklassa jatketaan sosiaalikulujen alentamista Mezzogiornon osalta 1 päivästä joulukuuta 1991 30 päivään marraskuuta 1992, rajoitetaan täydellinen vapautus yhteen vuoteen, lasketaan yleisalennus 7,50 prosenttiin sekä rahoitetaan toimenpide uudelleen yhteensä 6 766 miljardilla Italian liiralla (3 383 miljoonalla eculla).
(5) Italian viranomaiset ovat 1970-luvun lopulta alkaen myöntäneet lisäksi tietyille yrityksille muita alennuksia sosiaalikuluihin osana niin sanottua kyseisten kulujen "fiscalizzazione"-politiikkaa. 7 päivänä helmikuuta 1977 annetusta ensimmäisestä asetuksesta (decreto legge) N:o 102 alkaen näitä toimenpiteitä on säädelty kymmenillä säädöksillä.
"Fiscalizzazione"-politiikan tarkoituksena on ennen kaikkea siirtää verottajan vastattavaksi sosiaalipolitiikkaan kuuluvia kuluja (erityisesti terveydenhoidosta), jotka siitä huolimatta, että ne oli laajennettu koskemaan koko väestöä, on perinteisesti rahoitettu yritysten maksamista niin sanotuista "vääristä" sosiaalikuluista. Italian viranomaisten edellä 2 kohdassa mainituissa kokouksissa antamien tietojen mukaan arvioidaan, että nämä väärät sosiaalikulut muodostivat 17 prosenttia verotettavasta palkasta ja sosiaalikulut yhteensä 45 prosenttia. Historiallisista syistä väärät kulut ovat suuremmat teollisuudessa kuin muilla aloilla. Koska valtion talousarvio ei olisi kestänyt näin laajaa yhtenäistä "fiscalizzazione"-toimenpidettä, se on toteutettu osittain ja asteittain. Lopputuloksena on ollut, että sosiaalikuluja on alennettu eri tavoin, aluksi aloittain ja 28 päivänä lokakuuta 1980 annetun lain N:o 687 jälkeen alueittain. Erityisesti 1 päivästä heinäkuuta 1990, 28 päivänä lokakuuta 1980 annetun lain N:o 687 soveltamisen vuoksi, ovat Mezzogiornon yritykset hyötyneet valikoivasta alennuksesta 2,54 prosenttia verrattuna muiden Italian alueiden yrityksiin. Lainsäädännön muuttumisen vuoksi tämä etu on ollut jo 6,20 prosenttia 4 päivänä kesäkuuta 1990 annetusta laista N:o 210 alkaen. Alakohtaiset erot on poistettu vuodesta 1990 alkaen.
(6) Komissio sai tiedon ensimmäisistä "fiscalizzazione"-säädöksistä, mukaan lukien 30 päivänä joulukuuta 1979 annettu asetus (decreto legge) N:o 633, ja arvioi niitä päätöksessä 80/932/ETY (4) ETY:n perustamissopimuksen 92 artiklan mukaisesti.
Koska järjestelmä perustui - suoraan tai välillisesti - "fiscalizzazione"-toimenpiteen alakohtaisiin eroihin, komission mielestä näistä eroista tiettyjen osalta, ainoastaan niiden väliaikaisuuden ja vähäisen valikoivuuden vuoksi, oli mahdollista katsoa, että ne eivät ole tukea.
Sen jälkeen - aina nyt tarkasteltavana olevan lakiehdotuksen ilmoittamiseen asti - ei yhtään tätä koskevaa säädöstä ole ilmoitettu ETY:n perustamissopimuksen 93 artiklan 3 kohdan mukaisesti.
(7) Tarkasteltavana olevan lakiehdotuksen 2 artiklassa korotetaan - 31 päivään joulukuuta 1993 - verottajan vastattavaksi jäävää osuutta kaikilla niin sanotuilla väärillä sosiaalikuluilla; korotus on 1,44 prosenttia Keski- ja Pohjois-Italian yritysten osalta ja 1,40 prosenttia muiden aluiden yritysten osalta. Kuten Italian viranomaiset huomauttivat edellä mainitussa 2 kohdassa tarkoitetuissa keskusteluissa, Mezzogiornon yrityksille "fiscalizzazionesta" aiheutunut etu, joka 4 päivänä kesäkuuta 1990 annetusta lakiasetuksesta N:o 210 alkaen oli 6,20 prosenttia, pieneni näin ollen 0,04 prosentilla eli 6,20 prosentista 6,16 prosenttiin.
Kyseisen 2 artiklan 4 kohdassa otetaan käyttöön uusi 0,40 prosentin vapautus tietyille rakennusalan yrityksille. Italian viranomaiset selittivät, että tämä toimenpide on samanlainen koko maassa eikä se ole alakohtaisesti valikoiva. Itse asiassa rakennusala oli koko maassa suljettu yhteisesti muille aloille myönnettävän toimenpiteen ulkopuolelle. 0,40 prosentin "fiscalizzazionen" myöntäminen koko maahan on ensimmäinen askel tällaisen syrjintätilanteen poistamisessa. Toimenpide ei näin ollen ole tukea.
Tarkasteltavana olevassa laissa "fiscalizzazione"-toimenpiteelle säädetty kokonaisbudjetti on 4 200 miljardia Italian liiraa (2 100 miljoonaa ecua).
III
(8) Menettelyn kuluessa Italian viranomaiset ovat esittäneet, edellä mainittujen huomautusten lisäksi, että olisi otettava huomioon vaikeudet - jopa sosiaaliset - joihin kriisialueiden toimenpiteiden muutosmenettely liittyy, sekä Italian hallituksen työllisyyden tukemiseksi toteuttamat lainsäädäntötoimenpiteet.
(9) Tällä välin ilmoitetussa lakiehdotuksessa säädetyt toimenpiteet on saatettu voimaan useilla säännöksillä, erityisesti asetuksilla, jotka on viimeksi muutettu 20 päivänä toukokuuta 1993 annetulla lailla N:o 151, joka puolestaan on muutettu 20 päivänä heinäkuuta 1993 annetulla asetuksella (decreto legge) N:o 245. Läheisemmin asiaan liittyvä lainsäädäntö hyväksyttiin 14 päivänä tammikuuta 1994 annetulla lailla N:o 21, jolla vahvistettiin muun muassa sosiaalikulujen alennukset 30 päivään kesäkuuta 1994.
Mitään näistä toimista ei ilmoitettu komissiolle ETY:n perustamissopimuksen 93 artiklan 3 kohdan mukaisesti. On huomattava, että 18 päivänä tammikuuta 1993 annetun asetuksen (decreto legge) N:o 12 - jota ei ole muutettu laiksi - 1 artiklan 4 kohdassa säädetään, että työ- ja sosiaalihuoltoministeri yhdessä valtiovarainministerin ja budjettiministerin kanssa määrittää perusteet työllisyyden tukemistoimenpiteiden tarkastamista varten ottaen huomioon niiden yhteensopivuuden yhteisön suuntaviivojen kanssa. Sama säännös on 14 päivänä tammikuuta 1994 annetussa laissa N:o 21, jossa annetaan muun muassa kolmelle ministerille valtuudet hyväksyä uudet alennukset.
Tämän päätöksen kohteena olevassa lakiehdotuksessa säädettyjen toimenpiteiden toteuttaminen, kaikkien edellä mainittujen toimien perusteella, koostuu seuraavista osista:
- sosiaalikulujen alennuksia Mezzogiornossa jatkettiin 30 päivänä kesäkuuta 1994 olevaan maksukauteen asti,
- täysi vapautus kuluista uusien työpaikkojen osalta rajoitettiin yhteen vuoteen. Yleinen alennus rajoitettiin 5 prosenttiin 8,50 prosentin sijasta. Keskiarvo yritystä kohden muuttui 16 prosentiksi,
- tarkasteltavana olevassa lakiehdotuksessa säädettyä "fiscalizzazione"-toimenpidettä voidaan soveltaa 31 päivään joulukuuta 1994.
Eri tahojen välisissä keskusteluissa Italian viranomaiset ovat esittäneet, että 18 päivänä tammikuuta 1993 annetun asetuksen (decreto legge) N:o 12 maininta, jonka mukaan muuttaessaan toimenpiteitä Mezzogiornossa hallitus ottaisi huomioon muutoksen yhteensopivuuden yhteisön suuntaviivojen kanssa, aloittaisi Italian järjestelmän yhteensovittamisen yhteismarkkinoihin.
IV
(10) Olipa lain N:o 1536 1 ja 2 artiklassa tarkoitettujen sosiaalikulujen valikoivien alentamistoimenpiteiden taloudellinen tai sosiaalinen tavoite mikä tahansa, ne ovat ETY:n perustamissopimuksen 92 artiklan 1 kohdan mukaista tukea, sillä ne alentavat Mezzogiornon yritysten sosiaalikuluja verrattuna tavanomaisiin Italian yritysten sosiaalikuluihin. Näin ollen ne vääristävät kilpailua ja ovat omiaan vaikuttamaan kauppaan, koska niitä saavat kaikki alueen yritykset. Tästä seuraa, että ne ovat tukea, joka sinänsä on kielletty ETY:n perustamissopimuksen 92 artiklan 1 kohdassa.
Komissio haluaa tarkentaa, erityisesti niin sanottujen "fiscalizzazione"-toimenpiteiden osalta, että tukea eivät ole yleisluonteiset toimenpiteet, joiden tarkoituksena on alentaa yhtenäisesti kaikkien jäsenvaltion yritysten osalta maksettavia sosiaalikuluja. Sitä vastoin valikoivat alennukset, jotka suosivat tiettyjä yrityksiä toisten saman jäsenvaltion yritysten kustannuksella, ja jos tämä valikoivuus toteutuu yksilö-, ala- tai (kuten tässä tapauksessa) aluetasolla, ovat kyseisestä alennuksesta johtuen eron osalta EY:n perustamissopimuksen 92 artiklan 1 kohdan mukaista tukea.
Vaikka komissio piti lain N:o 64/86 soveltuvuutta koskevissa päätöksissään kyseisessä laissa säädettyjä sosiaalikulujen alennuksia yhteismarkkinoille soveltuvina ETY:n perustamissopimuksen 92 artiklan 3 kohdan a alakohdan mukaisesti, alennusten uudelleenrahoitus 30 päivää marraskuuta 1991 seuraavaksi kaudeksi, erityisesti kun otetaan huomioon niiden samanaikaisuus "fiscalizzazionesta" johtuvan eron kanssa, jota Mezzogiornon yritykset ovat saaneet vähintään 4 päivästä kesäkuuta 1990, sekä tämä ero, joka johtuu "fiscalizzazionea" koskevasta lainsäädännöstä tarkasteltavana olevan lakiehdotuksen 2 artiklan hyväksymisen jälkeen, ei sinänsä ole yhteismarkkinoille soveltuvaa.
Päätöksissään Mezzogiornoa koskevan lain soveltuvuudesta komissio piti soveltuvina ainoastaan - jo sinänsä huomattavia - sosiaalikulujen alennuksia, joista säädetään 1 päivänä maaliskuuta 1986 annetussa laissa N:o 64, koska alennusten myöntämistä koskevat olosuhteet oli määritelty selkeästi. Nämä olosuhteet rajoittivat Italian viranomaisten valtuuksia myöntää Mezzogiornon alueen yrityksille täysi vapautus kymmeneksi vuodeksi jokaista uutta työpaikkaa kohden, yleinen 8,50 prosentin alennus ja lisäalennuksia koko toimenpiteiden ajaksi eli 31 päivään joulukuuta 1993.
Sitä vastoin osoittautui, että erityisesti 4 päivänä kesäkuuta 1990 annetusta asetuksesta (decreto legge) N:o 210 alkaen Italian viranomaiset ovat myöntäneet samoille yrityksille, "fiscalizzazione"-lainsäädännön ansiosta, suurempia alennuksia sosiaalikuluihin. Mezzogiornon yritykset ovat itse asiassa saaneet italialaisiin kilpailijoihinsa verrattuna sosiaalikulujen alennusten johdosta etua, joka muodostuu täydestä vapautuksesta jokaista uutta työpaikkaa kohden, "fiscalizzazionesta" johtuvan eron kasvattaman perustason alentamisesta sekä lisäalennuksista. Keskitaso yritystä kohden oli tämän menettelyn aloituspäivänä noin 27 prosenttia.
Tällainen komission soveltuvana pitämän alennusprosentin huomattava ylitys Mezzogiornossa on merkittävästi vääristänyt komission alennusten vaikutuksia Mezzogiornon yritysten eduksi.
V
(11) Italian viranomaiset huomauttivat, että perustamissopimuksen 93 artiklan 2 kohdan mukaisen menettelyn aloittamisen jälkeen annetuissa ja sovelletuissa säännöksissä Mezzogiornon yrityksille yleisesti myönnettyjä sosiaalikulujen alennusetuja on pienennetty merkittävästi, mikä johtuu
- uusista työpaikoista myönnetyn täyden vapautuksen rajoittamisesta yhteen vuoteen aiemman kymmenen vuoden sijasta,
- yleisalennuksen laskemisesta 8,50 prosentista 5 prosenttiin, ja
- "fiscalizzazionesta" johtuvan eron laskemisesta 6,20 prosentista 6,16 prosenttiin.
Keskimääräinen alennustaso yritystä kohden on näin ollen laskenut 30 päivästä kesäkuuta 1994 16 prosenttiin ja "fiscalizzazionesta" johtuva ero 6,16 prosenttia.
Lisäksi tämän laskun pitäisi olla ainoastaan lähtökohtana järjestelmän perusteelliselle muuttamiselle, joka toteutetaan asteittain ja jonka tarkoituksena on poistaa lopulta sekä lain N:o 64 mukaisesti hyväksytyt alennukset että "fiscalizzazione"-erot.
(12) Tässä tarkoituksessa Italian viranomaiset ilmoittivat 5 päivänä elokuuta 1994 päivätyllä työ-, valtiovarain- ja budjettiministerin kirjeellä komissiolle samana päivänä annetusta ministeriöiden asetuksesta (decreto interministeriale), joka koskee sellaisten sosiaalikulujen alentamismääriä, joista jo on säädetty lailla N:o 64/86 30 päivään marraskuuta 1996 jatkuvan ajanjakson osalta. Kirjeessä ilmoitettiin lisäksi Italian hallituksen halukkuudesta poistaa kaikki lain N:o 64/86 mukaiset alennukset viimeistään 31 päivänä joulukuuta 1997 liitteenä olevan aikataulun mukaisesti sekä poistaa asteittain "fiscalizzazionesta" johtuvat erot.
Lain N:o 64/86 mukainen sosiaalikulujen alennusjärjestelmän purkamisaikataulu oli näin ollen vahvistettu yrityskohtaisina kokonaismäärinä:
- 14,60 % 1 päivänä heinäkuuta 1994
- 14 % 1 päivänä joulukuuta 1994
- 10,60 % 1 päivänä joulukuuta 1995
- 6,80 % 1 päivänä joulukuuta 1996
- 0 % 1 päivänä joulukuuta 1997.
Abruzzon ja Molisen alueiden osalta, jotka eivät enää täytä sellaisia edellyksiä, että niihin voitaisiin soveltaa EY:n perustamissopimuksen 92 artiklan 3 kohdan a alakohtaan perustuvaa tuen kieltoa koskevaa poikkeusta, purkamisaikataulu on seuraava:
- 12 % 1 päivänä heinäkuuta 1994
- 0 % 1 päivänä joulukuuta 1994.
Kaikilla Mezzogiornon alueilla vahvistettiin lopulta vuodeksi vapautus sosiaalikuluista jokaisen ennen 31 päivää joulukuuta 1997 luodun uuden työpaikan osalta.
(13) Italian budjettiministeri ilmoitti 16 päivänä joulukuuta 1994 päivätyllä ja 17 päivänä tammikuuta 1995 muutetulla kirjeellään EY:n perustamissopimuksen 93 artiklan 3 kohdan mukaisesti valtion toimenpidesuunnitelmasta Italian yritysten hyväksi; siinä vahvistettiin jo tarkastellut toimenpiteet, ja siihen kuului muun muassa suunnitelma sosiaalikulujen "fiscalizzazionesta" johtuvan eron, josta ovat tähän asti hyötyneet Mezzogiornon yritykset, asteittaiseksi purkamiseksi. Erotus puretaan asteittain seuraavasti:
muilla alueilla kuin Abruzzossa:
- 5 % 1 päivänä heinäkuuta 1995
- 4 % 1 päivänä tammikuuta 1996
- 3 % 1 päivänä tammikuuta 1997
- 2 % 1 päivänä tammikuuta 1998
- 1 % 1 päivänä tammikuuta 1999
- 0 % 1 päivänä tammikuuta 2000.
Abruzzon alueella:
- 5 % 1 päivänä heinäkuuta 1995
- 3 % 1 päivänä tammikuuta 1996
- 1 % 1 päivänä heinäkuuta 1996
- 0 % 1 päivänä tammikuuta 1997.
VI
(14) Komissio - ilmoittaessaan kantansa tuen N:o 40/95 yhteydessä koko järjestelyn muista toimenpiteistä - arvioi toisaalta, että Italian viranomaisten täytäntöön panema alennusten ja "fiscalizzazionesta" johtuvien erojen tarkasteltavana oleva kokonaisuus ei sovellu yhteismarkkinoille, sekä toisaalta, että purkamissuunnitelman toteuttaminen on sitä vastoin omiaan saattamaan myönnetyn tuen soveltuvaksi purkamisen johdosta.
Muut alueet kuin Abruzzo ja Molise täyttävät kaikki edellytykset, jotta niihin voidaan soveltaa 92 artiklan 3 kohdan a alakohdan poikkeusta alueellista kehitystä edistävien yritysten hyväksi. Niiden BKT asukasta kohden verrattuna unionin keskiarvoon on Campaniassa 69,75 prosenttia, Basilicatassa 64,98 prosenttia, Pugliassa 74,30 prosenttia, Calabriassa 58,60 prosenttia, Sisiliassa 68,35 prosenttia ja Sardiniassa 74,40 prosenttia. Perustamissopimuksen 92 artiklan 3 kohdan a ja c alakohdan soveltamismenetelmä (5) puolestaan sallii toimintatuen myöntämisen näille alueille, jos se on alenevaa. Kun otetaan huomioon tilanne näillä alueilla, joihin viimeaikaisen suhdannekriisin seuraukset ovat vaikuttaneet vielä enemmän kuin muihin ja jotka kuuluvat unionin rakennerahastojen tavoitteen 1 toimenpidealueisiin, olisi mahdotonta kuvitella, että heikko tuotantojärjestelmä kykenisi selviämään hetkessä sosiaalikulujen alennusten ehdottoman poistamisen myötä kasvavien sosiaalikulujen aiheuttamasta työvoimakustannusten huomattavasta kohoamisesta. Purkamistahti on pidettävä kohtuullisena; Italian viranomaisten soveltamassa ja ehdottamassa tahdissa, joka on keskimäärin viisi prosenttia vuodessa, ovat kilpailuvaatimukset tasapainossa kyseisten alueiden etujen mukaisen tuotantoverkoston elinkelpoisuuden ylläpitämisen kanssa. "Fiscalizzazionesta" johtuvan eron pidempi kesto on erityisesti perusteltu paitsi jäljelle jäävän tuen pienuudella myös sillä, että sen poistaminen saattaa aiheuttaa paineita maan talousarvioon kiihdyttämällä "fiscalizazzione"-toimenpiteitä maan keski- ja pohjoisosissa.
(15) Mitä tulee Abruzzoon ja Moliseen, asiakirjoissa ei ole mitään sellaisia tietoja, joiden nojalla olisi perusteltua soveltaa niihin poikkeusta tukikiellosta EY:n perustamissopimuksen 92 artiklan 3 kohdan a alakohdan mukaisesti. Vaikka eräät taloudellis-sosiaalisen tilanteen mittarit osoittavat alueella edelleen olevan tiettyjä vaikeuksia verrattuna maan keski- ja pohjoisosiin, ne eivät kuitenkaan osoita epätavallisen alhaista elintasoa tai vakavaa rakenteellista alityöllisyyttä. Lisäksi Euroopan yhteisöjen tilastotoimiston vakio-ostovoimalla mittaama näiden alueiden BKT asukasta kohden - mikä on EY:n perustamissopimuksen 92 artiklan 3 kohdan a ja c alakohdan soveltamismenetelmäksi määrätty mittari - on 89,85 prosenttia unionin keskiarvosta Abrauzzon osalta ja 78,97 prosenttia Molisen osalta. Näin ollen se on merkittävästi korkeampi kuin 92 artiklan 3 kohdan a alakohdan poikkeukseen vaadittava taso, joka on menetelmässä vahvistettu 75 prosentiksi. Tässä yhteydessä kyseiset vaikeudet on otettava huomioon 92 artiklan 3 kohdan c alakohdan poikkeuksen mukaisesti. Kummankin alueen maakunnat yhteensä (NUTS III) täyttävät tällaisen poikkeuksen edellytykset: mainitun menetelmän ensimmäisen vaiheen mukaisesti Pescaran (BKT 77,54 prosenttia), Chietin (työttömyys 119,68 prosenttia), Isernian (BKT 81,75 prosenttia, työttömyys 114,15 prosenttia) ja Campobasson (BKT 75,17 prosenttia, työttömyys 140,75 prosenttia) maakunnat, kun kansallinen indeksi on 100; toisen vaiheen mukaisesti (suhteellisen heikko teollisuusala, nuorisotyöttömyyden kasvu, eristyneisyys, väestön vanheneminen) Aquilan ja Teramon maakunnat. Molemmat alueet kuuluvat rakennerahastojen tavoitteen 1 piiriin; Abruzzo 31 päivään joulukuuta 1996. Mainitussa menetelmässä ei määrätä toimintatuen myöntämisestä 92 artiklan 3 kohdan c alakohdan poikkeukseen kuuluville alueille. Komissio ottaa kuitenkin huomioon, että molempia alueita koski 92 artiklan 3 kohdan a alakohdan poikkeus 31 päivään joulukuuta 1993 ja että ainoassa vertauskelpoisessa tapauksessa, jossa alue täytti samat edellytykset (siihen ei sovellettu enää 92 artiklan 3 kohdan a alakohdan poikkeusta, mutta alettiin soveltaa 92 artiklan 3 kohdan c alakohdan poikkeusta), komissio totesi päätöksessä 88/318/ETY (6), että on suotavaa ja yhteismarkkinoille soveltuvaa, ilman että kaupankäyntiedellytykset muuttuvat yhteisen edun vastaisesti, että muun muassa tietystä toimintatuesta muodostuvat väliaikaiset tukitoimenpiteet hyväksytään, jotta edistettäisiin edelleen kehitysongelmista kärsivän alueen yritysten sopeutumista uusiin ja hienovaraisempiin talouden tukimuotoihin. Komission arvion mukaan kyseessä on yleinen periaate, jonka mukaan otetaan huomioon sellaisten tilanteiden objektiivinen erityislaatu, joita ei voida verrata muiden alueiden tilanteisiin, joihin on mahdollista soveltaa 92 artiklan 3 kohdan c alakohdan mukaista poikkeusta; tätä periaatetta komissio aikoo noudattaa edelleen ja myöntää, että samanlaisissa olosuhteissa pieni toimintatuki voidaan väliaikaisesti ja poikkeustapauksissa hyväksyä. Tämän huomioon ottaen se pitää tässä tapauksessa yhteismarkkinoille soveltuvina Italian viranomaisten koko suunnitelman yhteydessä ilmoittamia toimenpiteitä, eli tarkemmin sanottuna - tämän päätöksen osalta - 5 päivänä elokuuta 1994 annetulla ministeriöiden asetuksella (decreto interministeriale) kahdelle alueelle myönnettyjä sosiaalikulujen alennuksia sekä "fiscalizzazionesta" johtuvien erojen asteittaista alentamista, jolla otetaan huomioon Molisen erilainen kehitystaso Abruzzoon verrattuna.
Kaikilla kyseisillä alueilla on toisaalta yhteismarkkinoille soveltuvaa myöntää vuodeksi vapautus sosiaalikuluista uusien, ennen 31 päivää joulukuuta 1997 luotujen työpaikkojen osalta. Kyseessä on työpaikkoja luova tukitoimenpide, jonka voimakkuus kokonaisuudessaan on selvästi pienempi kuin tätä varten yleensä hyväksytyn tuen voimakkuus.
(16) Valittaen komissio toteaa, että kaikki alennukset, joista Mezzogiornon yritykset ovat tähän asti hyötyneet - 1 päivästä joulukuuta 1991 lailla N:o 64/86 jo säädettyjen sosiaalikulujen alennusten osalta ja 1 päivästä heinäkuuta 1990 "fiscalizzazionesta" johtuvien erojen osalta - ovat laittomia, koska ne on myönnetty EY:n perustamissopimuksen 93 artiklan 3 kohdan vastaisesti.
(17) Komissio toteaa, että kun otetaan huomioon jo esitetyt huolenilmaukset kyseisten alueiden tuotantorakenteiden säilyttämisestä sekä kunkin edunsaajan saaman edun suuruuden määrittelemisen vaikeus, ei ole aiheellista määrätä jäsenvaltiota maksamaan takaisin maksettua soveltumatonta tukea,
ON TEHNYT TÄMÄN PÄÄTÖKSEN:
1 artikla
Tuki sosiaalikuluista vapauttamisena ja niiden alennuksina jäljempänä olevissa artikloissa tarkoitetuilla Mezzogiornon alueilla on yhteismarkkinoille soveltuvaa kyseisissä artikloissa määrätyin edellytyksin.
2 artikla
Vapautus vuodeksi sosiaalikuluista jokaista uutta työpaikkaa kohden rajoitetaan koskemaan viimeistään 31 päivänä joulukuuta 1997 luotuja uusia työpaikkoja.
3 artikla
Campanian, Basilicatan, Puglian, Calabrian, Sisilian ja Sardinian alueilla sosiaalikulujen kokonaisalennukset, siten kuin ne on määritelty asiaa koskevan 5 päivänä elokuuta 1994 annetun Italian ministeriöiden asetuksen (decreto interministeriale) 1 artiklassa, ovat enintään
- 14,60 % 1 päivästä heinäkuuta 1994
- 14 % 1 päivästä joulukuuta 1994
- 10,60 % 1 päivästä joulukuuta 1995
- 6,80 % 1 päivästä joulukuuta 1996
- 0 % 1 päivästä joulukuuta 1997.
Abruzzon ja Molisen alueilla alennukset ovat enintään
- 12 % 1 päivästä heinäkuuta 1994
- 0 % 1 päivästä joulukuuta 1994.
4 artikla
Campanian, Basilicatan, Puglian, Calabrian, Sisilian ja Sardinian alueilla "fiscalizzazionesta" johtuva ero verrattuna keski- ja pohjoisosien alueisiin on enintään
- 5 % 1 päivästä heinäkuuta 1995
- 4 % 1 päivästä tammikuuta 1996
- 3 % 1 päivästä tammikuuta 1997
- 2 % 1 päivästä tammikuuta 1998
- 1 % 1 päivästä tammikuuta 1999
- 0 % 1 päivästä tammikuuta 2000.
Abruzzon alueella ero on enintään
- 5 % 1 päivästä heinäkuuta 1995
- 3 % 1 päivästä tammikuuta 1996
- 1 % 1 päivästä heinäkuuta 1996
- 0 % 1 päivästä tammikuuta 1997.
5 artikla
Italian tasavallan on toteutettava kaikki 2 ja 3 artiklan noudattamisen edellyttämät yleiset toimenpiteet viimeistään 30 päivänä kesäkuuta 1996. Sen on ilmoitettava niistä komissiolle viimeistään 30 päivänä heinäkuuta 1996.
Italian tasavallan on toteutettava kaikki yleiset toimenpiteet 4 artiklan soveltamiseksi viimeistään 15 päivänä huhtikuuta 1995. Sen on ilmoitettava niistä komissiolle viimeistään 30 päivänä huhtikuuta 1995.
6 artikla
Tämä päätös on osoitettu Italian tasavallalle.
Tehty Brysselissä 1 päivänä maaliskuuta 1995.