*****
KOMMISSIONENS BESLUTNING
af 17. maj 1982
om rentetilskud i forbindelse med eksportkreditter ved eksport fra Frankrig til Graekenland efter dette lands tiltraedelse af Det europaeiske oekonomiske Faellesskab
(Den franske tekst er den eneste autentiske)
(82/364/EOEF)
KOMMISSIONEN FOR DE EUROPAEISKE
FAELLESSKABER HAR -
under henvisning til traktaten om oprettelse af Det europaeiske oekonomiske Faellesskab, saerlig artikel 93, stk. 2, foerste afsnit,
efter i overensstemmelse med ovennaevnte artikel at have givet de interesserede parter en frist til at fremsaette deres bemaerkninger, og
ud fra foelgende betragtninger:
I
den 1. januar 1981 blev Graekenland medlem af Det europaeiske oekonomiske Faellesskab; fra den dato finder traktatens bestemmelser om statsstoette anvendelse paa Graekenland og paa handelsforbindelserne mellem dette land og de ni; foer den dato kunne de ni ved finansiering af eksport af kapitalgoder anvende de kreditvilkaar, der er opnaaet international enighed om i forbindelse med »arrangementet vedroerende retningslinjer for offentligt stoettede eksportkreditter« (»consensus«), som Det europaeiske Faellesskab tilsluttede sig, da Raadet den 4. april 1978 vedtog en beslutning herom; den beslutning er baseret paa traktatens artikel 113 og vedroerer kreditter i forbindelse med eskport til tredjelande;
de vilkaar og rentesatser, der er aftalt i »consensus«, er afhaengige af BNI pr. indbygger i modtagerlandene, som er opdelt i 3 kategorier: de rige lande, lande i mellemgruppen, de fattige lande;
da Graekenland, som i forvejen deltager i denne »consensus«, tiltraadte Det europaeiske oekonomiske Faellesskab, fik landet automatisk aendret sin status og rykkede fra mellemgruppen op i gruppen af rige lande, for hvilke rentesatserne er en smule hoejere; OECD, der varetager sekretariatet for »consensus«, skulle derfor fra alle deltagerne i »consensus« have underretning om tidligere indgaaede forpligtelser, som disse deltagere havde bundet sig til vedroerende eksportkreditter i forbindelse med salg af kapitalgoder til Graekenland, og hvor kontrakterne fortsat forhandledes og endnu ikke var afsluttet;
den situation, der opstod ved Graekenlands tiltraedelse, blev flere gange (1) droeftet i Raadets gruppe til koordinering af politikken med hensyn til kreditforsikring, garantier og finanskreditter (»eksportkreditforsikringsgruppen«), som udelukkende, har kompetence i spoergsmaal vedroerende eksportkreditter til tredjelande (2); paa gruppens moede den 13. marts 1980 fremfoerte Kommissionens repraesentant, at EOEF-traktatens artikel 92 skulle finde anvendelse fra den 1. januar 1981 for Graekenlands vedkommende. Der skulle ikke opstaa problemer, for saa vidt angik transaktioner, der var aftalt og gennemfoert foer denne dato. Med hensyn til tidligere indgaaede forpligtelser i form af tilbud, afgivet som led i igangvaerende forhandlinger om kontrakter, som endnu ikke var afsluttet paa tiltraedelsesdatoen, kunne man forestille sig, at Kommissionen ved bedoemmelsen af saadanne sager ville anvende et godtroskriterium;
paa moedet i eksportkreditforsikringsgruppen den 11. november 1980 viste det sig, at medens to medlemsstater havde soerget for ikke at have indgaaet forpligtelser, der gik ud over den 31. december 1980, havde andre medlemsstater indgaaet forhaandsforpligtelser, der gik ud over denne dato;
der blev foreslaaet et kompromis, som gik ud paa, at artikel 92 ikke ville blive anvendt for kontrakter undertegnet foer den 28. februar 1981, men paa grund af Frankrigs indstilling blev dette forslag opgivet, idet Frankrig fandt denne frist for kort; da gruppen paa sit moede den 11. december 1980 (3) konstaterede, at meningsforskellene fortsat gjorde sig gaeldende, erklaerede Kommissionens repraesentant, at Kommissionens tjenestegrene i medfoer af traktatens artikel 92 og 93 forbeholdt sig ret til i hvert enkelt tilfaelde at undersoege forpligtelser, der blev indgaaet efter den 1. januar 1981;
da den tyske regering den 23. februar 1981 anmodede Kommissionen om dispensation for en raekke kontrakter paa et el-vaerk under henvisning til, at den
franske regering fastholdt sit tilbud om rentetilskud, konkluderede Kommissionen, at en saadan dispensation ikke kunne imoedekommes, da der var tale om fundamentale EF-politiske principper; dette standpunkt blev meddelt den tyske regering (1) samt de andre medlemsstater (2), samtidig med at Kommissionen advarede om, at den ville benytte sine befoejelser ifoelge traktaten til at gennemtvinge dette standpunkt;
paa et moede i eksportkreditforsikringsgruppen den 6. maj 1981 oplyste den tyske delegerede, at Frankrig fortsat tilboed rentetilskud for kreditter baade i forbindelse med de kontrakter, som Kommissionen allerede havde udtalt sig om, og en raekke andre kontrakter; den franske delegerede kunne bekraefte dette;
den 12. maj 1981 besluttede Kommissionen derfor at indlede proceduren i traktatens artikel 93, stk. 2 (3), over for de forhaandsforpligtelser, som den franske regering havde indgaaet med virkning indtil den 30. juni 1981 om anmeldt til OECDs sekretariat; i overensstemmelse med ovennaevnte bestemmelser blev alle medlemsstaterne (4) og alle oevrige interesserede parter (5) anmodet om at fremsaette deres bemaerkninger;
II
i de bemaerkninger, som den franske regering fremsendte til Kommissionen, blev det fremfoert, at da Kommissionen toevede med at tage et klart standpunkt, maatte medlemsstaterne traeffe foranstaltninger til at beskytte deres interesser; som det fremgik af flere af delegationernes udtalelser i Raadets gruppe, var det afgivelsen af loeftet og ikke indgaaelsen af kontrakten, der stiftede den kreditforsikringsmaessige forpligtelse; under droeftelserne i Raadets gruppe var der ikke fundet nogen praktisk loesning paa spoergsmaalet om tidligere indgaaede forpligtelser;
den franske regering fremfoerte desuden, at Kommissionen ved principielt at acceptere eksistensen af tidligere indgaaede forpligtelser over for Graekenland erkendte, at disse var i overensstemmelse med Rom-traktaten. Naar Kommissionen paa moedet i eksportkreditforsikringsgruppen den 11. november 1980 erklaerede, at den ville vaere rede til at anse tidligere indgaaede forpligtelser for gyldige indtil den 28. februar 1981 for at undgaa en raekke vanskeligheder, som medlemsstaterne havde paapeget, erkendte den, at overgangsordninger i form af tidligere indgaaede forpligtelser ikke var uforenelige med traktaten i Graekenlands tilfaelde;
den franske regering var derfor af den opfattelse, at hvis man erkendte princippet om tidligere indgaaede forpligtelser, var definitionen af gyldighedsperioden ikke et principspoergsmaal, men et gradsspoergsmaal; derfor havde spoergsmaalet kunnet undersoeges paa baggrund af almindelig praksis i medlemsstaterne;
de franske myndigheder havde strengt overholdt almindelige retsprincipper, naar de gik ind for, at deres tidligere indgaaede forpligtelsers gyldighedsperiode skulle afpasses efter deres garantiloefter, nemlig seks maaneder, der er at betragte som en kontraktmaessig forpligtelse over for den forsikrede; seks maaneder var ogsaa i almindelighed den periode, som alle parterne var enige om ved tidligere aendringer af »consensus«; en to-maaneders periode kunne derfor kun betragtes som et vilkaarligt kompromis, rent bortset fra at den var af ringe handelsmaessig interesse;
den franske regering fremfoerte endelig, at Kommissionen ikke kunne kritisere forsoegene paa at naa til enighed om en rimelig overgangsperiode og samtidig naegte at loese problemet omkring ensartede konkurrencevilkaar for eksportoererne i EF og i tredjelande paa en saadan maade, at der blev taget hensyn til medlemsstaternes oensker;
nogle medlemsstater fremsendte bemaerkninger, der stoettede Kommissionens standpunkt; en medlemsstat fandt det isaer noedvendigt, at Kommission sikrer sig, at dens holdning respekteres, og at alle medlemsstaterne indtager samme holdning, da der ellers vil kunne opstaa saerdeles betydelig konkurrencefordrejning mellem medlemsstaterne;
III
Kommissionen indledte proceduren i traktatens artikel 93, stk. 2, over for 121 tidligere indgaaede forpligtelser, som den franske regering havde bundet sig til med hensyn til kreditter til nedsat rente til fransk eksportsalg til Graekenland med udloeb den 30. juni 1981; foer Kommissionen har vedtaget en endelig beslutning, kan den franske regering i henhold til traktatens artikel 93, stk. 3, ikke gennemfoere stoetteforanstaltningen, hvilket ifoelge Kommissionens oplysninger heller ikke er sket; den dato, hvor de tidligere indgaaede forpligtelser udloeb, er overskredet; den franske regering haevdede imidlertid i telex af 11. juni 1981,at den havde ret til fortsat at tilbyde kreditter med rentetilskud i forbindelse med eksportsalg til Graekenland efter tiltraedelsen; desuden er indroemmelse af kreditter med nedsat rente i handelen mellem medlemsstaterne fortsat et vigtigt spoergsmaal; Kommissionen er derfor af den opfattelse, at det ved en negativ beslutning i medfoer af artikel 93, stk. 2, er noedvendigt at erklaere disse stoetteforanstaltninger uforenelige med faellesmarkedet, selv om udloebsdatoen for de 121 tidligere indgaaede forpligtelser, som var anledningen til, at proceduren blev indledt, er overskredet;
IV
siden Graekenland blev medlem af De europaeiske Faellesskaber, har traktatens bestemmelser om stoette fundet anvendelse paa dette land og i forbindelserne mellem Graekenland og de andre medlemsstater; statsstoette, som saetter en virksomhed i en medlemsstat i stand til at tilbyde en vare til en pris, der er kunstigt lavere end den, der udbydes af konkurrenter fra andre medlemsstater, som ikke modtager stoette, fordrejer konkurrencen, idet visse virksomheder eller produktionen af visse varer stilles gunstigere end andre, hvilket paavirker handelen mellem medlemsstaterne; saadan stoette er derfor uforenelig med faellesmarkedet efter traktatens artikel 92, stk. 1; stoette til saenkning af rentesatsen paa kreditter til finansiering af salg af varer produceret i en medlemsstat med henblik paa eksport til en anden udgoer eksportstoette;
med hensyn til eksportstoette i intern handel i Faellesskabet har Kommissionen altid vaeret af den opfattelse, at saadan stoette er uforenelig med faellesmarkedet i henhold til traktatens artikel 92, stk. 1, og at den ikke kan omfattes af nogen af de undtagelser, der er fastsat i denne artikels stk. 3; De europaeiske Faellesskabers Domstol stoettede dette standpunkt i sin dom i de forenede sager 6 og 11/69 (fransk praeferencesats for rediskontering), og Kommissionen har gentagne gange bekraeftet dette standpunkt; isaer da Raadet vedtog »consensus«-beslutningen, fik Kommissionen i Raadets protokol optaget foelgende erklaering:
»den har altid anset den eksportstoette, som medlemsstaterne yder i forbindelse med deres indbyrdes relationer, for at vaere uforenelig med faellesmarkedet i henhold til traktatens artikel 92;
denne beslutning, som har hjemmel i artikel 113, og som vedroerer eksportkreditter til tredjelande, aendrer ikke denne holdning; navnlig kan den ikke legitimere den stoette, hvormed medlemsstaterne soeger at anvende de i naevnte beslutning fastsatte kreditvilkaar til fordel for deres transaktioner med andre medlemsstater;
Kommissionen forbeholder sig under alle omstaendigheder ret til inden for rammerne af de befoejelser, der tillaegges den ved artikel 92 i traktaten, at traeffe de noedvendige foranstaltninger for at bringe stoetten til ophoer, saafremt den stadig eksisterer, eller, saafremt medlemsstaterne oensker at indfoere nye stoetteordninger, at forbyde dem«;
datoen for Graekenlands tiltraedelse med alt, hvad dette indebaerer, var kendt i det mindste fra den 28. maj 1979, hvor tiltraedelsestraktaten blev undertegnet; med hensyn til statsstoettereglerne blev det officielt bemaerket i februar 1977 (paa den tredje samling paa stedfortraederniveau i forbindelse med tiltraedelsesforhandlingerne mellem EF og Graekenland den 28. februar 1977, CONF-GR/10/77), at Graekenland ikke havde fundet det noedvendigt at anmode om nogen saerlige tilpasnings- eller overgangsforanstaltninger med hensyn til EOEF-traktatens stoetteregler, og at disse regler ville finde anvendelse paa Graekenland straks efter tiltraedelsen; ingen medlemsstat tog forbehold i den anledning; endvidere gjorde Kommissionen klart rede for sit standpunkt paa kreditforsikringsgruppens moede den 13. marts 1980; det franske argument om, at Kommissionen var laenge om at fastlaegge sit standpunkt, er derfor ikke relevant; den franske regering havde rigelig tid til at goere det fornoedne for at sikre, at de franske kompetente myndigheder respekterede dette standpunkt og ikke indgik kontraktmaessige forpligtelser vedroerende eksportsalg til Graekenland efter datoen for Graekenlands tiltraedelse; de oevrige medlemsstater havde ingen problemer hermed;
Kommissionens principielle standpunkt aendredes ikke af, at man i november 1980 regnede med en overgangsperiode paa to maaneder, hvilket i realiteten var en periode paa mere end tre maaneder fra moededatoen; denne periode, i hvilken Kommissionen ikke noedvendigvis ville intervenere, skulle give de officielle kreditforsikringsorganer i medlemsstaterne lejlighed til at traeffe de noedvendige foranstaltninger til at tilpasse sig den nye situation;
det skal ogsaa paapeges, at Raadets eksportkreditforsikringsgruppes kompetence er begraenset til problemer vedroerende koordinering af medlemsstaternes aktiviteter i deres samkvem med tredjelande, og at det udelukkende er Kommissionen, der har kompetence med hensyn til anvendelsen af traktatens statsstoetteregler;
at De europaeiske Faellesskabers medlemsstater har indgaaet indbyrdes forpligtelser, som paalaegger dem en strengere disciplin end tredjelande, er et iboende traek ved Faellesskabet;
hvis man genindfoerte eksportstoette i EF, ville det betyde, at man gik bort fra princippet om faellesmarkedets enhed, hvilket betyder, at eksport til andre medlemsstaters markeder ikke skulle behandles anderledes end indenlandsk transaktioner; da der pr. definition ikke kan ydes eksportstoette paa hjemmemarkedet, ville dette desuden foere til en situation, hvor indenlandske konkurrenter ville blive stillet vaesentligt ringere end deres konkurrenter fra andre medlemsstater, hvilket er en situation, der hurtigt kunne foere til en mere generel brug af driftsstoetteordninger, herunder stoette til fremme af indenlandske virksomheders salg;
»Consensus«, som harmoniserer kreditvilkaarene, men ikke stoettebeloebene, er en pragmatisk loesning paa konkurrencen med hensyn til kreditvilkaar paa interna tionalt plan, men ordningen udgoer ikke en tilfredsstillende model til anvendelse i EF; ordningen tager ikke hensyn til, at de ulemper, som hoeje rentesatser kan medfoere for nogle virksomheder i EF, normalt opvejes af andre faktorer, der er af betydning i virksomhedernes omkostningsstruktur, og som er til deres fordel; accepterede man, at virksomheder i en medlemsstat fik kompensation for en ufordelagtig omkostningsfaktor, kunne dette hurtigt foere til, at man i andre medlemsstater fandt det noedvendigt at kompensere for andre ufordelagtige omkostningsfaktorer som f. eks. loenniveau eller bidrag til sociale sikringsordninger, hvilket ville vaere en accept af generel driftsstoette; dette strider mod traktatens artikel 92, ifoelge hvilken fravigelse fra det generelle princip om stoetteforanstaltningers uforenelighed med faellesmarkedet kun accepteres for stoette, der bidrager til opnaaelsen af et af de i undtagelsesbestemmelserne anfoerte maal -
VEDTAGET FOELGENDE BESLUTNING:
Artikel 1
Det rentetilskud for kreditter, som Den franske Republiks regering tilboed indtil juni 1981 til at finansiere salget af franske varer til Graekenland efter dette lands tiltraedelse af Det europaeiske oekonomiske Faellesskab er en stoette, der i henhold til traktatens artikel 92, stk. 1, er uforenelig med faellesmarkedet.
Artikel 2
Denne beslutning er rettet til Den franske Republik.
Udfaerdiget i Bruxelles, den 17. maj 1982.