KOMMISSIONENS BESLUTNING af 13. marts 1996 om skattemæssige afskrivningsfordele for tyske selskaber (Kun den tyske udgave er autentisk) (Tekst af betydning for EØS) (96/369/EF)
KOMMISSIONEN FOR DE EUROPÆISKE FÆLLESSKABER HAR -
under henvisning til traktaten om oprettelse af Det Europæiske Fællesskab, særlig artikel 93, stk. 2, første afsnit,
under henvisning til aftalen om Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde, særlig artikel 62, stk. 1, litra a),
efter at have opfordret de berørte parter til at fremsætte deres bemærkninger i overensstemmelse med ovennævnte artikler, under hensyntagen til disse bemærkninger, og
ud fra følgende betragtninger:
SAGSFREMSTILLING
I
Ved brev af henholdsvis 7. marts, 16. august, 8. december 1988 og 9. april 1991 anmodede Kommissionen med henvisning til traktatens artikel 93, stk. 1, den tyske regering om oplysninger om den støtte, de tyske myndigheder har ydet til de tyske luftfartsselskaber. Den tyske regering besvarede disse henvendelser ved skrivelser af henholdsvis 13. april 1988, 1. marts 1989 og 22. august 1991, hvori der navnlig blev redegjort for den særlige afskrivningsordning, der blev indført ved § 82f i den tyske skattelov (»Einkommensteuerdurchführungsverordnung«).
Ved brev af 5. maj og 28. juli 1992 anmodede Kommissionen de tyske myndigheder om nærmere oplysninger om baggrunden for denne ordning, dens gennemførelsesbestemmelser, de økonomiske konsekvenser heraf og de af afskrivningsordningen if. § 82f omfattede virksomheder. Den tyske regering besvarede de to breve ved brev af henholdsvis den 16. juni og den 3. september 1992.
Ved hjælp af de således indsamlede oplysninger har det været muligt for Kommissionen at danne sig et nøjagtigt indtryk af den foreliggende afskrivningsordning. Denne ordning blev indført i den tyske skattelovgivning i 1965 for at styrke konkurrenceevnen hos de luftfartsselskaber, der er udsat for international konkurrence, som det fremgår af den trettende rapport om statsstøtte, dateret den 11. november 1991 til den tyske Forbundsdag (Bundestag). Den har siden vist sig at være et effektivt middel til ydelse af finansiel støtte, og blev derfor forlænget for en periode på fem år indtil den 31. december 1994 ved »Steuerbereinigungsgesetz« fra 1986. Ved brev af 8. september 1993 (jf. nedenfor) blev Kommissionen underrettet om, at ordningen ville blive forlænget i en periode på fem år indtil den 31. december 1999.
Det er nødvendigt her at forklare, hvorledes bestemmelserne i § 82f er udformet, og hvorledes de anvendes. Som i de fleste andre medlemsstater i Fællesskabet er der i henhold til den tyske skattelovgivning to forskellige generelle afskrivningsmetoder for aktiver, som den skattepligtige virksomhed på visse betingelser frit kan vælge mellem, dvs. den lineære afskrivningsmetode og den degressive afskrivningsmetode. Med § 82f blev der indført en tredje ordning, hvis brug er mere specifik, og som supplerer anvendelsen af den lineære afskrivning, hvorimod den ikke kan anvendes sammen med den degressive afskrivning af det pågældende aktiv. Denne ekstraordinære afskrivningsordning gælder især for luftfartøjer, der anvendes til erhvervsmæssig international transport af varer eller personer eller anden servicevirksomhed i udlandet. Den omfatter kun luftfartøjer, der er indregistreret i Tyskland, og som i øvrigt ikke må afhændes inden for en periode af seks år efter erhvervelsen. Når alle de nævnte betingelser er opfyldt, har ejerne af luftfartøjerne mulighed for i året efter anskaffelsen og de følgende fire år at foretage en ekstraordinær afskrivning på højst 30 % af de samlede anskaffelsesomkostninger. Dette ekstraordinære afskrivningsbeløb kan udnyttes fuldt ud i løbet af det første år eller fordeles efter eget valg over de første fem år.
Denne ekstraordinære afskrivning, som kommer oven i den normale lineære afskrivning, bevirker, at det skattepligtige beløb i det pågældende år nedsættes. Den kan imidlertid ikke medføre, at aktivet nedskrives til mere end 100 % af anskaffelsesværdien, og den påvirker ikke afskrivningsperiodens længde. Når den ekstraordinære afskrivningsordning anvendes, bliver aktivets restværdi derefter afskrevet i forhold til dets sandsynlige restanvendelsesperiode. Det er vigtigt at understrege, at afskrivning af et aktiv principielt bygger på en vurdering af aktivets sandsynlige levetid, som det overlades til den skattepligtige at foretage. Den normale afskrivningsperiode for et fly ligger på mellem 10 og 15 år afhængig af luftfartsselskabet.
Det skal bemærkes, at bestemmelserne i § 82f ikke kun omhandler luftfartøjer, men også handelsskibe og fiskerbåde i henhold til nogle mindre restriktive betingelser end for luftfartøjer. Ifølge rapporten til Forbundsdagen fra den 11. november 1991 virker ordningen fremmende på investeringslysten, fordi den gør det muligt for virksomhederne at undgå for store udsving i deres regnskabsresultater og skattepligtige overskud. I samme rapport skønnes det, at alle de luftfartsselskaber og rederier, der er omfattet af ordningen vil opnå en skattefordel svarende til 10 mio. DM på årsbasis. Den tyske regering har dog ikke kunnet vise, hvorledes dette beløb fordeler sig på de forskellige virksomheder.
I den maritime sektor er der indtil videre rejst indsigelse imod § 82f inden for rammerne af direktiverne om statsstøtte til skibsbygningsindustrien. Den seneste beslutning, som Kommissionen har truffet i denne forbindelse vedrørende året 1995, går tilbage til 1. marts 1995 og blev oversendt til de tyske myndigheder den 6. marts 1995 (sag N 641/93).
II
Ved brev af 21. april 1993 meddelte Kommissionen med hjemmel i traktatens artikel 93, stk. 1, den tyske regering, at den skønnede, at den ekstraordinære afskrivningsordning i medfør af § 82f udgjorde en eksisterende støtte af skattemæssigt art, der berører samhandelen mellem medlemsstaterne og forvrider konkurrencen inden for fællesmarkedet. Skrivelsen blev offentliggjort i De Europæiske Fællesskabers Tidende (1). Kommissionen fastslog endvidere, at støtten ikke kunne betragtes som forenelig med bestemmelserne i traktatens artikel 92, stk. 2 og 3, og foreslog i samme skrivelse den tyske regering, at den skulle bringe ordningen for den civile luftfartssektor til ophør senest den 1. januar 1994. Som følge af, at der ikke foreligger oplysninger, der kan bevise den pågældende støttes forenelighed med fællesmarkedet, meddelte Kommissionen tillige den tyske regering, at den forbeholdt sig ret til at indlede proceduren i traktatens artikel 93, stk. 2, i denne sag, der registreret under nr. E 4/93.
Den 28. juli 1993 svarede den tyske regering Kommissionen, at den ikke havde til hensigt at bringe den i § 82f omhandlede ordning til ophør, da den anså den for at være forenelig med fællesmarkedet efter artikel 92, stk. 3. Den understregede, at denne ordning, der gør det muligt for de tyske luftfartsselskaber at opnå en mere jævn fordeling af skattebyrden, udgør en del af en samlet tysk beskatningsordning, og at afskaffelsen heraf ensidigt ville skade de tyske selskaber, da der fandtes tilsvarende ordninger i de andre medlemsstater. Den tyske regering fremhævede også, at ordningen stimulerede selskaberne til at anskaffe nye og mindre forurenende maskiner, og at den dermed både fremmede beskyttelsen af miljøet og den europæiske flyindustri.
Ved brev af 8. september 1993 gav den tyske regering i henhold til traktatens artikel 93, stk. 3, desuden Kommissionen meddelelse om en yderligere forlængelse af den ekstraordinære afskrivningsordning i medfør af § 82f for tidsrummet fra 1. januar 1995 til 31. december 1999. Denne ekstra forlængelse, der er en følge af bestemmelserne i § 1 og 8 i »Standortsicherungsgesetz«, er blevet betragtet som en anmeldt statsstøtte og blev derfor registreret i Kommissionens generalsekretariat den 12. oktober 1993 under nummeret N 640/93. I anmeldelsen fremførte de tyske myndigheder ønsket om at opretholde konkurrenceevnen for selskaber, der er etableret i Tyskland, og om at støtte regionale transportvirksomheder. De anførte på ny argumentet om, at denne ordning tilskynder til erhvervelse af nye maskiner, der er mere miljøvenlige. I den forbindelse vurderede de for tidsrummet 1995 til 1999 det årlige nedslag i skat til 10 mio. DM, som luftfartssektoren vil drage fordel af som følge af § 82f-ordningen.
På denne baggrund besluttede Kommissionen den 8. december 1993 at indlede proceduren i traktatens artikel 93, stk. 2, i disse to sager. Indledningen af proceduren omfattede både forlængelsen af den pågældende skattebestemmelse til den 31. december 1994 (sag E 4/93) og den nye forlængelse for perioden 1. januar 1995-31. december 1999, som blev meddelt den 8. september 1993 (sag N 640/93). Kommissionen begrundede sin beslutning om at indlede proceduren med først at understrege, at den skattemæssige foranstaltning, der er indført ved § 82f, udgjorde en statsstøtte efter EF-traktatens artikel 92, stk. 1, idet der er tale om en skattemæssig foranstaltning af sektorspecifik karakter, samtidig med at der er tale om en undtagelsesbestemmelse i forhold til det generelle tyske skattesystem. Den fandt desuden, at der ikke var nogle af de undtagelser, der er fastsat i artikel 92, stk. 3, særlig litra c), som kan finde anvendelse i den foreliggende sag.
Ved brev af 31. december 1993 underrettede Kommissionen den tyske regering om sin beslutning om at indlede proceduren og opfordrede den til at fremsætte sine bemærkninger. Dette brev blev offentliggjort i De Europæiske Fællesskabers Tidende (2), og de øvrige medlemsstater samt andre interesserede parter blev opfordret til at fremsætte deres bemærkninger i henhold til traktatens bestemmelser i artikel 93, stk. 2.
Kommissionen traf imidlertid ikke nogen endelig beslutning i denne dobbeltsag inden den 31. december 1994. Forlængelsen indtil dato af den pågældende foranstaltning (sag E 4/93), som altså udgjorde en konkret foranstaltning, er derfor de facto blevet accepteret af Kommissionen. Den 10. marts 1995 fremsendte Kommissionen en skrivelse herom til de tyske myndigheder.
III
Efter indledningen af proceduren fremlagde Tyskland ved brev af 24. januar 1994 (meddelelse af 19. januar 1994) og 28. februar 1994 (meddelelse af 18. februar 1994), og fire andre berørte parter, Airbus Industrie, det britiske luftfartsselskab British Midland, den tyske sammenslutning Arbeitsgemeinschaft Deutscher Luftfahrt-Unternehmen (ADL) og den tyske selskab Hapag-Lloyd Fluggesellschaft mbH. deres bemærkninger. Airbus Industrie nævner den statsstøtte, der er blevet givet til den amerikanske luftfartsindustri via ordningen med »Foreign Sales Corporations« og anbefaler Kommissionen at udvise stor forsigtighed i denne sag. British Midland finder, at den skattemæssige foranstaltning i henhold til § 82f er en form for støtte, som er uforenelig med fællesmarkedet som følge af de fordele, som den giver de tyske transportselskaber på det liberaliserede fællesmarked inden for den civile luftfart. Den tyske regering samt de to øvrige berørte parter fastholder derimod, at den pågældende foranstaltning dels ikke udgør nogen statsstøtte efter traktatens artikel 92, stk. 1, dels at den under alle omstændigheder ville falde ind under undtagelsen i artikel 92, stk. 3, litra b) og c). De fremhæver i denne forbindelse flere forhold, som er en gentagelse af de argumenter, som den tyske regering tidligere har fremlagt, og som kan sammenfattes således:
- der findes tilsvarende støtteordninger i de andre medlemsstater. Kommissionen kan derfor ikke gribe ind over for en enkelt medlemsstat uden at krænke ligebehandlingsprincippet
- der findes også tilsvarende regler i tredjelande, bl.a. USA, og det vismandsudvalg, som Kommissionen udpegede i 1993, har netop foreslået foranstaltninger, som fremmer accelereret afskrivning af fly i medlemsstaterne, for at give Fællesskabets selskaber mulighed for at kæmpe imod konkurrencen fra selskaber i tredjelande
- det er ikke godtgjort, at foranstaltningen forvrider konkurrencen og påvirker samhandelen mellem medlemsstaterne, idet den ikke forbedrer de tyske luftfartselskabers stilling på fællesmarkedet. Desuden er det tyske skattesystem sammenlignet med ordningerne i andre medlemsstater generelt ret ugunstigt over for virksomheder
- ordningen med ekstraordinær afskrivning giver ikke virksomhederne nogen fordel i forhold til systemerne med lineær eller degressiv afskrivning; det samlede afskrivningsbeløb er det samme, og det tyske statsbudget påvirkes i sidste instans heller ikke af formindskede skatteindtægter, idet betalingen af skatten blot udskydes
- § 82f, hvis virkninger ligner virkningerne af degressiv afskrivning, er en generel foranstaltning inden for den tyske skattelovgivning
- § 82f udgør en integreret del af hele det tyske skattesystem, og Kommissionen kan ikke sætte spørgsmålstegn ved det i henhold til bestemmelserne om statsstøtte, så længe der mangler en harmonisering af skattelovgivningen på fællesskabsplan, hvilket i det foreliggende tilfælde skulle give anledning til at anvende traktatens artikel 101
- foranstaltningen har til formål at beskytte miljøet og begunstige den civile luftfart og flyindustrien i Fællesskabet, ved at anspore virksomhederne til at købe nye og mindre forurenende maskiner.
Den tyske regering er blevet gjort bekendt med bemærkningerne fra de øvrige berørte parter. Den fremsatte kommentarer til disse bemærkninger ved brev af 3. maj 1994 til Kommissionen.
Den tyske regering har desuden fremsat nye bemærkninger i denne sag ved brev af 11. august 1994, 12. januar (meddelelse af 18. oktober 1994), 2. februar og 4. oktober 1995 (meddelelse af 28. september 1995).
RETLIG VURDERING
IV
Vedrørende den pågældende foranstaltnings beståen frem til den 31. december 1994
Forlængelsen af bestemmelserne i § 82f til den 31. december 1994 med hensyn til den civile luftfart, som først var genstand for et forslag om foranstaltninger, og derpå indledning af nærværende procedure, udgør en konkret støtte efter traktatens artikel 93, stk. 1. En endelig beslutning, som Kommissionen træffer over for en konkret støtte, får først virkning fra tidspunktet for dens vedtagelse. Da Kommissionen ikke vedtog nogen endelig beslutning i denne sag inden den 31. december 1994, bør proceduren afsluttes, idet den nu er uden formål.
Det følger heraf, at de berørte tyske virksomheder kan anvende bestemmelserne i § 82f for så vidt angår deres skattepligtige indtægter vedrørende året 1994, som er blevet angivet i løbet af året 1995.
V
Vedrørende forlængelsen af den pågældende foranstaltning fra 1. januar 1995 til 31. december 1999
I henhold til traktatens artikel 92, stk. 1, og artikel 61, stk. 1, i EØS-aftalen er statsstøtte eller støtte, som ydes ved hjælp af statsmidler under enhver tænkelig form, og som fordrejer eller truer med at fordreje konkurrencevilkårene ved at begunstige visse virksomheder eller visse produktioner, uforenelig med fællesmarkedet i det omfang, den påvirker samhandelen mellem medlemsstaterne, henholdsvis deltagerne i aftalen.
I det foreliggende tilfælde giver den ekstraordinære afskrivningsordning i henhold til bestemmelserne i § 82f »Einkommenssteuerdurchführungsverordnung« de begunstigede virksomheder mulighed for, hvis de opfylder visse betingelser, at nedbringe deres skattepligtige overskud og dermed det beløb, der normalt ville danne basis for skattefastsættelsen, hvis ikke denne ordning eksisterede. Den giver derfor de pågældende virksomheder en finansiel fordel, der ydes direkte over den tyske stats budget.
Det er rigtigt, som det også fremhæves af de tyske myndigheder og to af de øvrige berørte parter, at anvendelsen af denne ekstraordinære afskrivningsordning ikke bevirker, at skatten svarende til størrelsen af de ekstraordinære afskrivninger bortfalder, men blot at den udsættes. Imidlertid består den fordel, der er ved at anvende § 82f, ligesom ved den degressive afskrivningsordning netop i, at betalingen af skatten udsættes. Selv om den samlede sum af de nominelle beløb, der er indbetalt i skat til det tyske skattevæsen i løbet af den periode, hvor et aktiv er blevet afskrevet, er den samme, uanset hvilken afskrivningsmetode der er blevet anvendt, gælder dette ikke for summen af de tilbagediskonterede værdier af skattebeløbene, hvor der tages hensyn til renten. I sidste instans og alt andet lige er den nettokontantfordel, der opstår ved anvendelse af den degressive afskrivning eller ordningen i henhold til § 82f, yderst reel i forhold til anvendelsen blot af den lineære afskrivningsmetode og især for de virksomheder, der har overskud, også selv om fordelen er mindre, end det ved en umiddelbar betragtning ser ud til.
De tyske myndigheder og de øvrige berørte parter anfører ligeledes, at selv om der tages hensyn til de tilbagediskonterede værdier af de udsatte skattebetalinger, er den samlede fordel ved den udsatte skattebetaling ved at anvende ordningen i henhold til § 82f ikke større end den, der opnås ved at anvende den degressive afskrivningsmetode. Selv om man går ind på denne tankegang, tager dette argument imidlertid ikke hensyn til den fordel der er i forbindelse med den store fleksibilitet ved anvendelsen af bestemmelserne i § 82f. Virksomhederne har ikke altid interesse i at vælge den degressive afskrivningsmetode. Det gælder navnlig virksomheder, der arbejder med tab. Mens valget mellem den degressive afskrivning og den lineære afskrivning udelukkende sker ved erhvervelsen af aktivet, er det derimod muligt at anvende de ekstraordinære afskrivninger i henhold til § 82f på ethvert tidspunkt i løbet af de fem første år efter erhvervelsen. Dette er den egentlige fordel ved bestemmelserne i § 82f i forhold til den degressive afskrivningsmetode - og især i forhold til den lineære. Denne fleksibilitet i anvendelsen giver f.eks. de luftfartsselskaber, der er omfattet af ordningen, mulighed for lettere at foretage ændringer i styringen af deres flåde. Den giver dem især mulighed for efter eget valg at øge afskrivningsbeløbet i de år, hvor overskuddet er stort. Ved således at spille på det beløb, der afsættes til afskrivninger i år med overskud og år med underskud, kan virksomhederne ikke kun sprede, med også mindske deres skattepligtige indkomst, og i visse tilfælde helt undgå beskatning. I henhold til den tyske skattelovgivning kan virksomhederne overføre deres tab uendeligt til de følgende regnskabsår, hvor der er overskud, hvorimod der ikke altid er mulighed for at overføre overskud til eventuelle fremtidige tab. Disse kan kun modregnes i de ikke-udloddede overskud fra de to foregående år op til et beløb på 10 mio. DM. Det må derfor konkluderes, at de fordele, som virksomheder får i henhold til bestemmelserne i § 82f, som indfører en mulighed for supplerende afskrivning udover den degressive og den lineære metode, ikke kan benægtes.
De tyske myndigheder og de berørte tredjeparter fremfører endvidere, at afskrivningsmetoden i henhold til § 82f er en generel foranstaltning i den tyske skattelovgivning, og at den indgår i hele det tyske skattesystem. Den kan derfor kun behandles på grundlag af traktatens artikel 101 inden for rammerne af harmoniseringsbestræbelser på fællesskabsplan, og ikke i henhold til traktatens artikel 92 og 93.
For at sondre mellem statsstøtte og generelle foranstaltninger kan Kommissionen i henhold til traktaten kun benytte et særegenhedskriterium, idet statsstøtte i artikel 92 defineres som foranstaltninger, der begunstiger »visse virksomheder eller visse produktioner«. Inden for samme medlemsstat bør derfor den behandling, der gives de virksomheder, der er omfattet af den pågældende foranstaltning, sammenlignes med den generelle ordning, der gælder for virksomheder, der objektivt befinder sig i samme situation. Selv om hver foranstaltning bør vurderes for sig, finder Kommissionen i henhold til Domstolens retspraksis generelt, at man som statsstøtte må betragte foranstaltninger, hvis afvigende karakter i forhold til den generelle regel ikke er begrundet i systemets art eller økonomi (Domstolens dom af 2. juli 1974, sag 173/73, Italien mod Kommissionen) (3). På skatteområdet finder Kommissionen, at foranstaltninger, hvis særlige træk indebærer en afvigelse fra den generelle regel, ikke skal betragtes som statsstøtte, forudsat at deres økonomiske hensigtsmæssighed gør dem nødvendige eller funktionelle for at systemet kan virke effektivt. Dette skal normalt indebære, at der ikke er nogen forskelsbehandling med hensyn til anvendelsesområdet, som skal bygge på objektive og horisontale kriterier eller betingelser, ligesom de skal være tidsmæssigt ubegrænset.
I nærværende sag må det imidlertid konstateres, at bestemmelserne i § 82f på flere måder har et meget begrænset anvendelsesområde. Den finder kun anvendelse på nogle præcist definerede aktiver, der kan afskrives: handelsskibe, fiskerskibe og luftfartøjer, med udelukkelse af alle andre aktiver. For så vidt angår luftfartøjer er foranstaltningen afhængig af, at følgende tre betingelser er opfyldt: Anvendelse til forretningsmæssige formål for international transport af varer eller personer eller til andre tjenesteydelser, der udføres i udlandet; selskaberne skal være registreret i Tyskland; aktivet må ikke afhændes inden for en periode på seks år efter erhvervelsen. I betragtning af disse forskellige begrænsninger må bestemmelserne i § 82f betragtes som en undtagelse fra de generelle foranstaltninger, som den degressive eller lineære afskrivningsmetode udgør. Ovennævnte rapport til Forbundsdagen indeholder i øvrigt en indrømmelse af, at bestemmelserne har til formål at fremme tre sektorer inden for den tyske økonomi (søtransport, fiskeri, civil luftfart), som især er udsat for international konkurrence. Desuden er disse sektormæssige bestemmelser ikke tidsmæssigt ubegrænset, idet de regelmæssigt forlænges for nogle år. Derudover hviler de ikke på objektive kriterier og synes på ingen måde at være uundværlige for, at det tyske skattesystem kan fungere tilfredsstillende. Rent faktisk er der ingen fysiske kendetegn ved luftfartøjerne eller deres anvendelsesvilkår på markedet, eller noget som helst andet element, som gør det nødvendigt, for at luftfartøjerne kan afskrives effektivt, at anvende en anden afskrivningsmetode end den degressive eller lineære metode. Kommissionen finder derfor, at den omtalte afskrivningsmetode ikke er berettiget i kraft af systemets art eller økonomi. Det følger heraf, at der kan gøres indsigelse mod den pågældende ordning på grundlag af traktatens artikel 92.
I øvrigt gav Kommissionen allerede i sin beslutning om anvendelsen af bestemmelserne i § 82f på den maritime sektor, som blev fremsendt til den tyske regering den 11. november 1994 i sag NN 102/94, udtryk for den opfattelse, at de pågældende bestemmelser ikke udgjorde nogen generel foranstaltning, men en støtte efter traktatens artikel 92, og aftalens artikel 61. Denne beslutning har de tyske myndigheder ikke anfægtet.
Hertil kommer, at den fordel, som bestemmelserne i § 82f giver og som frem for alt udelukkende vedrører de luftfartøjer, der anvendes på internationale ruter, påvirker samhandelen mellem medlemsstaterne i betragtning af lufttransportens art og dens internationale dimension. Denne påvirkning af samhandelen er endnu mere udtalt, siden Rådets forordning (EØF) nr. 2407/92 (4), (EØF) nr. 2408/92 (5) og (EØF) nr. 2409/92 (6) (tredje luftfartspakke) om liberalisering af Fællesskabets marked for den civile lufttrafik trådte i kraft den 1. januar 1993. Desuden forvrider den ekstraordinære afskrivning i henhold til § 82f konkurrencen inden for fællesmarkedet, for så vidt som den udelukkende begunstiger de internationale transportaktiviteter, især inden for EF, der udføres af tyske luftfartsselskaber, hvis konkurrencemæssige position styrkes i forhold til de øvrige EF-luftfartsselskaber, der ikke kan drage fordel af tilsvarende støtteforanstaltninger. Kun luftfartsselskaber, der er skattepligtige i Tyskland, kan omfattes af ordningen. Ligeledes udelukkes selskaber, der er registreret i andre medlemsstater end Tyskland, idet § 82f forudsætter, at luftfartøjerne skal være registreret i Tyskland. Det er her nødvendigt at understrege, at de tyske myndigheder i lighed med de andre medlemsstaters myndigheder kræver, at de luftfartsselskaber, de udsteder licens til, registrerer deres maskiner i det nationale register i henhold til artikel 8 i forordning (EØF) nr. 2407/92. Imidlertid kan de tyske myndigheder i henhold til nævnte forordnings artikel 4 kun udstede licens til selskaber, der har deres hovedvirksomhed i Tyskland. Heraf følger, at det kun er de luftfartsselskaber, der både er skattepligtige i Tyskland og har deres hovedvirksomhed der, der vil kunne drage fordel af bestemmelserne i § 82f.
På grundlag af ovenstående betragtninger må Kommissionen konkludere, at bestemmelserne i § 82f udgør statsstøtte efter traktatens artikel 92, stk. 1, og EØS-aftalens artikel 61, stk. 1. Det forhold at der skulle eksistere lignende skatteordninger i de andre medlemsstater, har ingen indflydelse på denne vurdering, da sådanne eventuelle ordninger også fra Kommissionens side vil kunne gøres til genstand for proceduren i traktatens artikel 93 (Domstolens dom af 22. marts 1977, sag 78/76 - Steinike & Weinling mod Forbundsrepublikken Tyskland) (7). Det fremgår i øvrigt af de oplysninger, som Kommissionen er i besiddelse af, at ingen andre medlemsstater end Tyskland har indført en sådan ordning med ekstraordinære afskrivninger. Det har heller ikke indflydelse på Kommissionens opfattelse af, at der er tale om støtte, at der eventuelt findes lignende skattemæssige bestemmelser i tredjelande, hvilket i øvrigt ikke er fastslået eller at vismandsudvalget, som Kommissionen har udpeget, og hvis konklusioner imidlertid ikke på nogen måde forpligter Kommissionen, har udtalt sig for foranstaltninger, der fremmer hurtig afskrivning af fly i medlemsstaterne, idet den pågældende foranstaltning jo kun er til fordel for visse virksomheder (Domstolens dom af 7. juni 1988, sag 57/86, Den Hellenske Republik/Frankrig) (8).
Det skal i denne forbindelse fremhæves, at Domstolen allerede har udtalt, at det forhold, at en medlemsstat ved at indføre en præferencerediskonteringssats til fordel for visse varer skulle have til hensigt at tilnærme denne sats til de satser, der anvendes i de øvrige medlemsstater, ikke fjerner denne foranstaltnings karakter af støtte (Domstolens dom af 10. december 1969, forenede sager 6 og 11/69, Kommissionen mod Frankrig) (9).
Det er derfor nødvendigt at undersøge den pågældende foranstaltning med henblik på bestemmelserne i traktatens artikel 92, stk. 2 og 3, og EØS-aftalens artikel 61, stk. 2 og 3.
VI
Traktatens artikel 92, stk. 2, og EØS-aftalens artikel 61, stk. 2, finder ikke anvendelse på foranstaltningen i § 82f, da der hverken er tale om støtte af social karakter til enkelte forbrugere, eller en støtte hvis formål det er at råde bod på skader, der er forårsaget af naturkatastrofer eller af andre usædvanlige begivenheder. Der er heller ikke tale om støtte til økonomien i visse områder af Tyskland, som berøres af dette lands tidligere deling, idet foranstaltningen bl.a. vedrører hele det tyske område. De tyske myndigheder har i øvrigt på ingen måde påberåbt sig denne bestemmelse.
Traktatens artikel 92, stk. 3, litra a) og c), og EØS-aftalens artikel 61, stk. 3, litra a) og c), i den del, der vedrører støtte til områder, kan ikke finde anvendelse i det foreliggende tilfælde, idet støtten ikke er beregnet til at fremme udviklingen af visse økonomiske regioner. Som allerede anført er der tale om sektorbestemt støtte, som finder anvendelse på hele det tyske område, som desuden er blandt de mest velstillede medlemsstater i Fællesskabet. Bestemmelserne i litra b) i samme stykke finder heller ikke anvendelse, idet den pågældende støtte ikke har til formål at afhjælpe en alvorlig forstyrrelse i den tyske økonomi.
I deres bemærkninger anmoder de tyske myndigheder og to af de øvrige berørte parter om, at den ekstraordinære afskrivning i henhold til § 82f kan falde ind under de undtagelser, der er fastsat i bestemmelserne i traktatens artikel 92, stk. 3, litra b), og EØS-aftalens artikel 61, stk. 3, litra b), som værende støtte til fremme af virkeliggørelsen af et vigtigt projekt af fælleseuropæisk interesse, samt bestemmelserne i litra c) i samme stykke i den del, der vedrører støtte til visse erhvervsgrene. I denne forbindelse anfører de, at der er tale om en investeringsstøtte, der skal tilskynde til anskaffelse af nye maskiner, der er mindre forurenende, og som skal gavne den europæiske flyindustri. De understreger også, at der er behov for at fremme udviklingen af den europæiske civile luftfart eller endnu bedre udviklingen af den internationale lufttransport.
Kommissionen mener imidlertid ikke, at den pågældende skattemæssige støtte kan anses for at være forenelig med de pågældende bestemmelser i artikel 92, stk. 3, litra b) og c), og i EØS-aftalens artikel 61, stk. 3, litra b) og c). For det første skal det bemærkes, at den pågældende støtte ikke er knyttet til et bestemt projekt eller program, og at den heller ikke udtrykkeligt er forbeholdt indkøb af luftfartøjer af en særlig type eller med særlige miljømæssige egenskaber. Desuden synes de forskellige målsætninger eller positive virkninger af foranstaltningen som beskrevet af de tyske myndigheder og de øvrige berørte parter især at være virkninger af en foranstaltning, som er truffet ensidigt af den tyske stat uden for rammerne af enhver form for fællesskabsaktion. Hvad angår traktatens artikel 92, stk. 3, litra b), og EØS-aftalens artikel 61, stk. 3, litra b), om vigtige projekter, har Kommissionen imidlertid fastsat som nødvendig betingelse for eventuelt at kunne blive omfattet af disse bestemmelser, at følgende fire kriterier skal være opfyldt:
- støtten skal fremme et projekt. Ved »fremme«, forstås en aktion, der bidrager til projektets gennemførelse
- der skal være tale om et konkret præcist og veldefineret projekt
- projektet skal være væsentligt både kvantitativt og kvalitativt. Især fremhæves betydningen af det kvalitative.
- projektet skal være være af fælles europæisk interesse, og som sådan være til fordel for hele EF.
I nærværende sag synes de forhold som de tyske myndigheder anfører, hvis de i det hele taget kan beskrives som et projekt, hverken at være præcise eller veldefinerede. Den pågældende foranstaltning vil derfor ikke kunne være omfattet af de pågældende bestemmelser.
Hvad angår traktatens artikel 92, stk. 3, litra c), og EØS-aftalens artikel 61, stk. 3, litra c), om støtte til visse erhvervsgrene leder begrænsningerne med hensyn til støttens anvendelsesområde, som dels kun er flyselskaber, der beskattes, og som har deres hovedvirksomhed i Tyskland, dels kun luftfartøjer, der benyttes inden for international transport, snarere til den konklusion i nærværende sag, at der er tale om en ændring af samhandelsvilkårene i en grad, som er i strid med den fælles interesse; og dette gælder navnlig i betragtning af den øgede betydning, som lufttrafikken har fået på det liberaliserede fællesmarked for civil luftfart. Det skal her nævnes, at den tredje luftfartspakke har afsluttet de liberaliseringsbestræbelser, der i flere år er blevet gennemført inden for den civile luftfart i Fællesskabet. Der er derved blevet skabt et indre marked, hvis gode funktion modarbejdes af en ordning med skattefordele over for selskaber i en enkelt medlemsstat. Desuden har Kommissionen i sin meddelelse om anvendelsen af EF-traktatens artikel 92 og 93 og EØS-aftalens artikel 61 på statsstøtte i luftfartssektoren (10) nøje defineret, hvilke betingelser der skal være opfyldt, for at støtte til et luftfartsselskab kan betragtes som forenelig med den fælles interesse i henhold til bestemmelserne i artikel 92, stk. 3, litra c). En sådan mulighed er kun åben, når det drejer sig om støtte, der ydes til virksomheder i vanskeligheder, når støtten er en integreret del af et program, der omfatter egnede foranstaltninger til at genoprette de pågældende virksomheders finansielle levedygtighed og konkurrenceevne inden for en rimelig frist. I nærværende sag tager støtten på ingen måde sigte på at redde en særlig virksomhed, og den ledsages ikke af nogen omstrukturerings- eller genopretningsplan for en eller flere præcist identificerede virksomheder.
Det fremgår af samtlige ovennævnte betragtninger, at den pågældende støtteforanstaltning ikke opfylder betingelserne for fritagelse efter traktatens artikel 92, stk. 2 og 3, og i EØS-aftalens artikel 61, stk. 2 og 3. Det må derfor pålægges Tyskland at afstå fra gennemførelsen af denne støtte, som er uforenelig med fællesmarkedet.
Endelig bør Kommissionens beslutning af 29. november 1995, som blev meddelt de tyske myndigheder den 15. december 1995 og som omhandlede samme emne, trækkes tilbage, idet den tyske udgave af den pågældende beslutning, som indholdsmæssigt er identisk med nærværende beslutning, indeholdt mange materielle fejl -
VEDTAGET FØLGENDE BESLUTNING:
Artikel 1
Forlængelsen fra den 1. januar 1995 til den 31. december 1999 af § 82f-ordningen i den tyske skattelovgivning (»Einkommensteuerdurchführungsverordnung«), hvorved der indføres en ekstraordinær afskrivningsordning til fordel for luftfartøjer, udgør en statsstøtte, der er uforenelig med fællesmarkedet efter EF-traktatens artikel 92 og EØS-aftalens artikel 61.
Artikel 2
Tyskland skal ophæve den i artikel 1 nævnte støtteforanstaltning med virkning fra den 1. januar 1995.
Artikel 3
Tyskland skal inden to måneder efter meddelelsen af denne beslutning meddele Kommissionen, hvilke foranstaltninger der er truffet for at efterkomme den.
Artikel 4
Proceduren angående den fortsatte beståen frem til den 31. december 1994 af de bestemmelser i den tyske skattelov, som er nævnt i artikel 1, afsluttes.
Artikel 5
Kommissionens beslutning af 29. november 1995, der blev meddelt de tyske myndigheder den 15. december 1995, tilbagekaldes.
Artikel 6
Denne beslutning er rettet til Forbundsrepublikken Tyskland.
Udfærdiget i Bruxelles, den 13. marts 1996.
KOMISSION PÄÄTÖS,
tehty 13 päivänä maaliskuuta 1996,
saksalaisille lentoyhtiöille poistoina myönnettävästä verotustuesta (Ainoastaan saksankielinen teksti on todistusvoimainen) (ETA:n kannalta merkityksellinen teksti) (96/369/EY)
EUROOPAN YHTEISÖJEN KOMISSIO, joka
ottaa huomioon Euroopan yhteisön perustamissopimuksen ja erityisesti sen 93 artiklan 2 kohdan ensimmäisen alakohdan,
ottaa huomioon sopimukset Euroopan talousalueesta ja erityisesti sen 62 artiklan 1 kohdan a alakohdan,
on kehottanut niitä, joita asia koskee, esittämään huomautuksensa edellä mainittujen artiklojen mukaisesti ja ottaa huomioon esitetyt huomautukset,
sekä katsoo, että
TOSIASIAT
I
Komissio on 7 päivänä maaliskuuta 1988, 16 päivänä elokuuta 1988, 8 päivänä joulukuuta 1988 ja 9 päivänä huhtikuuta 1991 päivätyillä kirjeillään pyytänyt Saksan hallitukselta perustamissopimuksen 93 artiklan 1 kohdan mukaisesti tietoja Saksassa lentoyhtiöille myönnettävistä tuista. Saksan hallitus vastasi näihin pyyntöihin 13 päivänä huhtikuuta 1988, 1 päivänä maaliskuuta 1989 ja 22 päivänä elokuuta 1991 päivätyillä kirjeillään, joissa nimenomaan selvitetään Saksassa voimassa olevan tuloverotuksen soveltamisasetuksen (Einkommensteuerdurchführungsverordnung) 82f artiklalla käyttöön otettua poikkeuksellista poistojärjestelmää.
Komissio pyysi 5 päivänä toukokuuta ja 28 päivänä heinäkuuta 1992 päivätyillä kirjeillään Saksan viranomaisilta tarkennuksia 82f artiklan poistojärjestelmän alkuperästä, sen soveltamista koskevista yksityiskohtaisista säännöistä, taloudellisesta vaikutuksesta ja edunsaajista. Saksan hallitus vastasi näihin kirjeisiin 16 päivänä kesäkuuta ja 3 päivänä syyskuuta 1992 päivätyillä kirjeillä.
Näin saatujen tietojen avulla komissio on saanut selkeän kuvan kyseessä olevasta poistojärjestelmästä. Järjestelmä otettiin käyttöön Saksan verolainsäädännössä vuonna 1965 kansainvälisessä kilpailussa mukana olevien lentoyhtiöiden kilpailukyvyn parantamiseksi, mikä ilmenee 11 päivänä marraskuuta 1991 päivätystä kolmannestatoista tukipalkkiota koskevasta kertomuksesta Saksan liittopäiville (Bundestag). Järjestelmä osottautui myöhemmin tehokkaaksi taloudelliseksi tukitoimenpiteeksi, minkä seurauksena sen voimassaoloa jatkettiin viidellä vuodella 31 päivään joulukuuta 1994 asti vuoden 1986 Steuerbereinigungsgesetz-lailla. Komissiolle ilmoitettiin 8 päivänä syyskuuta 1993 päivätyllä kirjeellä uudesta viiden vuoden mittaisesta voimassaolon jatkamisesta 31 päivään joulukuuta 1999 asti (vrt. jäljempänä).
On tarpeen tehdä selkoa kyseisen 82f artiklan säännösten sisällöstä ja soveltamisedellytyksistä. Kuten useimmissa muissa yhteisön valtioissa Saksan verolainsäädännössä on kaksi yleistä hyödykkeiden poistojärjestelmää, tasapoisto ja aleneva poisto, joiden käytön veroa maksava yritys voi valita itse tietyin edellytyksin. Edellä mainitussa 82f artiklassa otetaan käyttöön kolmas järjestelmä, joka on kuitenkin tarkoitettu erityisempään käyttöön ja joka täydentää tasapoiston käyttöä, mutta eroaa alenevan poiston käytöstä asianomaisen hyödykkeen kohdalla. Tätä poikkeuksellista poistojärjestelmää sovelletaan erityisesti kaupallisiin tarkoituksiin tavaroiden tai henkilöiden kansainvälisessä kuljetuksessa tai muissa ulkomailla suoritettavissa palvelutoiminnoissa käytettäviin ilma-aluksiin. Järjestelmä koskee ainoastaan Saksassa rekisteröityjä ilma-aluksia sillä lisäedellytyksellä, että näitä aluksia ei saa luovuttaa niiden hankintaa seuraavien kuuden vuoden aikana. Kun kaikki edellä mainitut edellytykset on täytetty, ilma-alusten omistajilla on mahdollisuus hankintaa seuraavan vuoden sekä sitä seuraavien neljän vuoden aikana poikkeukselliseen poistoon, jonka enimmäismäärä on 30 prosenttia hankinnan kokonaiskustannuksista. Poikkeuksellisen poiston määrä voidaan käyttää kokonaisuudessaan ensimmäisen vuoden aikana tai se voidaan jakaa harkinnan mukaan ensimmäisille viidelle vuodelle.
Kirjanpitoon näin merkitty poikkeuksellinen poisto, joka lisätään tavanomaisesti tehtävään tasapoistoon, vaikuttaa siten, että se vähentää samassa suhteessa kyseisen vuoden verotettavaa määrää. Se ei kuitenkaan voi johtaa kyseisen hyödykkeen arvon sellaiseen vähentämiseen, joka on enemmän kuin 100 prosenttia hyödykkeen hankintahinnasta, eikä se vaikuta hyödykkeen poistoajan pituuteen. Kun poikkeuksellinen poistojärjestelmä on käytetty, hyödykkeen ylijäämäarvo poistetaan hyödykkeen mahdollisen jäljellä olevan käyttöajan mukaan. On tärkeää muistaa se, että poistojen tekeminen hyödykkeestä periaatteessa perustuu hyödykkeen arvonvähennyksen mahdolliseen aikatauluun, jonka pituuden veroa maksava yritys arvioi. Lentokoneen poistoajan tavallinen pituus vaihtelee kymmenen ja viidentoista vuoden välillä lentoyhtiöstä riippuen.
On huomattava, että 82f artiklan säännökset eivät koske ainoastaan ilma-aluksia, vaan myös kauppalaivoja ja kalastusaluksia ilma-aluksia koskevia edellytyksiä vähemmän rajoittavin edellytyksin. Liittopäivien 11 päivänä marraskuuta 1991 antaman kertomuksen mukaan järjestelmä on hyvä keino kannustaa investoimaan, sillä sen avulla yhtiöt voivat välttää liian suuria kirjanpitotuloksen ja verotettavan tuloksen vaihteluja. Samassa kertomuksessa arvioidaan 10 miljoonaksi Saksan markaksi se vuosittainen verotuksellinen hyöty, jonka järjestelmän edunsaajana olevat lento- ja laivayhtiöt saavat tästä järjestelmästä. Saksan viranomaiset eivät kuitenkaan ole kyenneet jaottelemaan tätä määrää asianomaisten eri yhtiöiden kesken.
Merenkulun alalla 82f artiklan säännökset on tähän asti pidetty laivanrakennusalan tukia koskevien yhteisön direktiivien yhteydessä. Viimeisin komission tekemä päätös asiassa on tehty vuoden 1995 osalta 1 päivänä maaliskuuta 1995 ja toimitettu Saksan viranomaisille 6 päivänä maaliskuuta 1995 (asia 641/93).
II
Komissio ilmoitti 21 päivänä huhtikuuta 1993 päivätyllä kirjeellä perustamissopimuksen 93 artiklan 1 kohdan määräysten mukaisesti Saksan hallitukselle, että se pitää 82f artiklan poikkeuksellista poistomenetelmää verotuksellisena tukena, joka vaikuttaa jäsenvaltioiden väliseen kauppaan ja vääristää kilpailua yhteismarkkinoilla. Kirje julkaistiin Euroopan yhteisöjen virallisessa lehdessä (1). Lisäksi komissio totesi samassa kirjeessä, että tämän tuen ei voida katsoa olevan perustamissopimuksen 92 artiklan 2 ja 3 kohdan määräysten mukainen, ja ehdotti Saksan viranomaisille, että ne lakkauttaisivat tuen ainoastaan siviili-ilmailun alueella viimeistään 1 päivänä tammikuuta 1994. Komissio myös ilmoitti Saksan viranomaisille, että sellaisten tietojen puuttuessa, jotka osoittavat asianomaisen tuen soveltuvan yhteismarkkinoille, komissio varaa itselleen mahdollisuuden aloittaa perustamissopimuksen 93 artiklan 2 kohdan mukainen menettely. Tälle asialle annettiin numeroksi E 4/93.
Saksan hallitus vastasi 28 päivänä heinäkuuta 1993 komissiolle, että se ei aikonut lakkauttaa asianomaista 82f artiklan menettelyä, koska se katsoi sen soveltuvan yhteismarkkinoille 92 artiklan 3 kohdan määräysten mukaisesti. Saksan hallitus tarkensi, että tämä menettely, jonka avulla saksalaiset lentoyhtiöt voivat paremmin jakaa verotaakkaa, on osa Saksan verojärjestelmää ja että saksalaiset lentoyhtiöt kärsisivät yksipuolisesti sen poistamisesta, sillä muissa jäsenvaltioissa on verrattavissa olevia menettelyjä. Saksan hallitus ilmoitti myös, että menettely kannustaa yhtiöitä hankkimaan uusia, vähemmän saastuttavia aluksia ja edistää siten sekä ympäristön suojelua että yhteisön lentokoneteollisuutta.
Tämän jälkeen, 8 päivänä syyskuuta 1993 päivätyllä kirjeellä Saksan hallitus ilmoitti komissiolle perustamissopimuksen 93 artiklan 3 kohdan mukaisesti 82f artiklan poikkeuksellisen poistomenettelyn voimassaolon uudesta jatkamisesta 1 päivän tammikuuta 1995 ja 31 päivän joulukuuta 1999 väliseksi ajaksi. Tämän uuden jatkamisen, joka on seurausta Standortsicherungsgesetz-lain 1 ja 8 artiklan säännöksistä, katsottiin olevan tuki, josta sen mukaisesti ilmoitettiin komission pääsihteeristölle ja joka siellä rekisteröitiin 12 päivänä lokakuuta 1993 numerolla N 640/93. Ilmoituksensa tueksi Saksan viranomaiset korostivat tahtoaan säilyttää Saksan yritysten kilpailukyky ennallaan ja alueellisille kuljetusliikkeille annettavaa tukea. Viranomaiset esittivät jälleen syyksi asianomaisella menettelyllä olevan merkityksen kannustamisessa ostamaan uusia, ympäristöä enemmän huomioivia koneita. He arvioivat näin ollen 82f artiklan menettelyn aiheuttavan 10 miljoonan Saksan markan vuosittaisen verojen alenemisen vuosina 1995-1999 pelkästään ilmailualan hyväksi.
Näin ollen komissio päätti 8 päivänä joulukuuta 1993 aloittaa tässä kaksiosaisessa asiassa perustamissopimuksen 93 artiklan 2 kohdan mukaisen menettelyn. Menettely koski sekä asianomaisen verosäännöksen voimassaolon jatkamista 31 päivään joulukuuta 1994 (asia E 4/93) että sen jatkamista uudelleen 1 päivän tammikuuta 1995 ja 31 päivän joulukuuta 1999 väliseksi ajaksi, mistä ilmoitettiin 8 päivänä syyskuuta 1993 (asia N 640/93). Komissio perusteli päätöstään aloittaa menettely muistuttamalla aluksi, että 82f artiklalla käyttöön otettu verotoimenpide on perustamissopimuksen 92 artiklan 1 kohdassa tarkoitettu tuki, koska kyseessä on luonteeltaan alakohtainen verotoimenpide, joka poikkeaa Saksan yleisestä verotusjärjestelmästä. Tämän jälkeen komissio oli sitä mieltä, että kyseisen 92 artiklan 3 kohdassa tarkoitetuista poikkeuksista, erityisesti kyseisen kohdan c alakohdassa tarkoitettuja poikkeuksia, ei voida suoraan soveltaa tässä tapauksessa.
Komissio ilmoitti 31 päivänä joulukuuta 1993 päivätyllä kirjeellä Saksan hallitukselle päätöksestään aloittaa menettely ja vaati sitä esittämään huomautuksensa. Tämä kirje julkaistiin Euroopan yhteisöjen virallisessa lehdessä (2) ja myös muita jäsenvaltioita sekä muita, joita asia koskee, pyydettiin esittämään huomautuksensa perustamissopimuksen 93 artiklan 2 kohdan määräysten mukaisesti.
Komissio ei kuitenkaan tehnyt mitään lopullista päätöstä tässä kaksiosaisessa asiassa ennen 31 päivää joulukuuta 1994. Komissio tosiasiallisesti hyväksyi kyseisen toimenpiteen (asia E 4/93), joka oli voimassa oleva toimenpide, jatkamisen tuohon päivämäärään asti. Komissio osoitti tätä kohtaa selittävän kirjeen Saksan viranomaisille 10 päivänä maaliskuuta 1995.
III
Menettelyn aloittamisen seurauksena Saksa 24 päivänä tammikuuta 1994 (19 päivänä tammikuuta 1994 annettu tiedonanto) ja 28 päivänä helmikuuta 1994 (18 päivänä helmikuuta 1994 annettu tiedonanto) päivätyillä kirjeillään, sekä neljä muuta, joita asia koskee, toisin sanoen Airbus Industrie, brittiläinen lentoyhtiö British Midland, saksalainen järjestö Arbeitsgemeinschaft Deutscher Luftfahrt-Unternehmen (ADL) saksalainen yhtiö Hapag-Lloyd Fluggesellschaft mbH., esittivät huomautuksia. Airbus Industrie mainitsee amerikkalaiselle lentokoneteollisuudelle Foreign Sales Corporations -järjestelmän avulla annettavat tuet ja suosittelee komissiolle suurta varovaisuutta asiassa. British Midland arvioi, että 82f artiklan verotoimenpide on tuki, joka ei sovellu yhteismarkkinoille saksalaisille kuljetusliikkeille yhteisön vapautetuilla siviili-ilmailun markkinoilla suomiensa etujen vuoksi. Saksan hallitus sekä kaksi muuta, joita asia koskee, sitä vastoin väittävät, että kyseinen toimenpide ei ensinnäkään ole perustamissopimuksen 92 artiklan 1 kohdassa tarkoitettu tuki ja että toisaalta sille pitäisi joka tapauksessa myöntää 92 artiklan 3 kohdan b ja c alakohdan määräysten nojalla poikkeus. Tätä koskien ne tuovat esille useita perusteita, joista muutamissa toistuvat Saksan hallituksen aiemmin esittämät perusteet, jotka voidaan esittää yhteenvetona seuraavasti:
- muissa yhteisön maissa on samankaltaisia tukijärjestelmiä. Näin ollen komissio ei voi toimia yhtä ainoata jäsenvaltiota vastaan kieltämättä tasa-arvoisuuden periaatetta,
- samoin kolmansissa maissa, erityisesti Yhdysvalloissa, on tähän verrattavia sääntöjä, ja komission vuonna 1993 nimittämä viisaiden komitea ehdotti nimenomaan toimenpiteitä, jotka edistävät nopeutettua poistojen tekemistä lentokoneista jäsenvaltioissa, jotta yhteisön lentoyhtiöt voisivat kamppailla kolmansien maiden lentoyhtiöiden kilpailua vastaan,
- ei ole näytetty toteen, että toimenpide vääristäisi kilpailua ja vaikuttaisi jäsenvaltioiden väliseen kauppaan, sillä se ei paranna saksalaisten lentoyhtiöiden asemaa yhteisön markkinoilla. Lisäksi Saksan verotusjärjestelmä on kokonaisuudessaan melko epäsuotuisa yrityksiä kohtaan muiden jäsenvaltioiden verotusjärjestelmiin verrattuna,
- kyseinen poikkeuksellinen poistomenetelmä ei tuota yrityksille mitään etua tasapoistojen tai alenevien poistojen järjestelmään verrattuna; etenkin poistoilla vähennetty kokonaismäärä on sama ja Saksan valtion talousarvio ei kaiken kaikkiaan kärsi lainkaan verotulojen pienenemisestä, sillä verojen maksua yksinkertaisesti siirretään myöhempään ajankohtaan,
- 82f artikla, jonka vaikutukset ovat verrattavissa alenevan poiston vaikutuksiin, on Saksan verolainsäädännön yleinen toimenpide,
- 82f artikla on erottamaton osa Saksan koko verotusjärjestelmää ja komissio ei voi katsoa sitä yhteismarkkinoille soveltumattomaksi niiden määräysten nojalla, jotka ohjaavat valtion tukia, verotuksellisen yhdenmukaistamisen, joka tässä tapauksessa edellyttäisi perustamissopimuksen 101 artiklaan turvautumista, puuttuessa yhteisön tasolla,
- toimenpiteellä pyritään suojelemaan ympäristöä ja edistämään Euroopan unionin siviili-ilmailua ja lentokoneteollisuutta kannustamalla uusien ja vähän saastuttavien lentokoneiden ostamiseen.
Kolmansien osapuolien huomautukset on saatettu Saksan hallituksen tietoon. Tämä esitti arvionsa näistä huomautuksista 3 päivänä toukokuuta 1994 komissiolle osoitetulla kirjeellä.
Saksan hallitus on lisäksi esittänyt uusia huomautuksia tässä asiassa kirjeillä, jotka on päivätty 11 päivänä elokuuta 1994, 12 päivänä tammikuuta 1995 (18 päivänä lokakuuta 1994 annettu tiedonanto), 2 päivänä helmikuuta 1995 ja 4 päivänä lokakuuta 1995 (28 päivänä syyskuuta 1995 annettu tiedonanto).
OIKEUDELLINEN ARVIO
IV
Kyseisen toimenpiteen voimassaolosta 31 päivään joulukuuta 1994
Siviili-ilmailuun sovellettavien 82f artiklan säännösten voimassaolon jatkaminen 31 päivään joulukuuta 1994, mitä koskien on ensinnäkin tehty ehdotus tarvittaviksi toimenpiteiksi ja tämän jälkeen aloitettu kyseinen menettely, on perustamissopimuksen 93 artiklan 1 kohdan mukainen voimassa oleva tuki. Komission tekemällä voimassa olevaa tukea koskevalla lopullisella päätöksellä on kuitenkin vaikutusta vasta siitä ajankohdasta alkaen, kun päätös on tehty. Koska komissio ei ollut tehnyt asiassa lopullista päätöstä 31 päivään joulukuuta 1994 mennessä, olisi aiheettomaksi muuttunut menettely päätettävä.
Tästä seuraa, että saksalaiset yritykset, joita asia koskee, voivat soveltaa 82f artiklan säännöksiä vuoden 1994 verotettaviin tuloihin, joista on tehty ilmoitus vuoden 1995 aikana.
V
Kyseisen toimenpiteen jatkamisesta 1 päivän tammikuuta 1995 ja 31 päivän joulukuuta 1999 väliseksi ajaksi
Perustamissopimuksen 92 artiklan 1 kohdan ja ETA-sopimuksen 61 artiklan 1 kohdan mukaan jäsenvaltion myöntämä taikka valtion varoista muodossa tai toisessa myönnetty tuki, joka vääristää tai uhkaa vääristää kilpailua suosimalla jotakin yritystä tai tuotannonalaa, ei sovellu yhteismarkkinoille eikä ole mainittujen sopimusten mukainen siltä osin, kuin se vaikuttaa jäsenvaltioiden tai sopimuspuolten väliseen kauppaan.
Tässä tapauksesa Einkommensteuerdurchführungsverordnung-asetuksen 82f artiklan säännöksissä tarkoitettu poikkeuksellinen poisto mahdollistaa sen, että edunsaajana olevat yritykset vähentävät tietyin edellytyksin verotettavaa voittoaan sekä verotettavaa määrää, joka pitäisi tavallisesti maksaa tietyn vuoden aikana, mikäli näihin säännöksiin ei turvauduttaisi. Poisto suo siten edunsaajana oleville yrityksille rahallista hyötyä, jonka kustannukset maksetaan suoraan Saksan valtion talousarviosta.
Kuten Saksan viranomaiset ja kaksi niistä muista osapuolista, joita asia koskee, väittävät, tämän poikkeuksellisen poistomenetelmän käytöllä ei tosin poisteta veron maksua vastaavien poistomäärärahojen tasolle asti, vaan sitä ainoastaan siirretään myöhempään ajankohtaan. Aivan kuten alenevien poistojen järjestelmän tuottama hyöty, 82f artiklan soveltamisen tuottama hyöty tulee nimenomaan verojen maksun siirtämisestä: vaikka hyödykkeen poistoajan umpeutumisen jälkeen Saksan veroviranomaisille tänä aikana maksettujen verojen nimellismäärä on sama riippumatta hyödykkeen poistotavasta, näin ei ole samojen verojen todellisten arvojen summan laita, joiden yhteydessä otetaan huomioon korot. Loppujen lopuksi on tosiasia, että kaikkien muiden tekijöiden ollessa muutoin samanlaiset alenevien poistojen menetelmän tai 82f artiklan menetelmän käytöstä koituu rahallista nettoetua voittoa tekeville yrityksille verrattuna ainoastaan tasapoiston käyttöön, vaikka hyöty onkin pienempi kuin miltä alun perin näyttää.
Saksan viranomiset ja muut, joita asia koskee, tuovat myös esille sen, että vaikka huomioon otettaisiin myöhempään ajankohtaan siirrettyjen verojen todellinen arvo, verojen maksun siirrosta koituva kokonaishyöty ei ole 82f artiklan menetelmää käytettäessä suurempi kuin se, joka koituu alenevien poistojen käytöstä. Vaikka oletettaisiin, että asia on näin, tällä perusteella pyritään kuitenkin vähättelemään 82f artiklan säännöksiin turvautumisen suureen joustavuuteen liittyviä etuja. Yritysten, erityisesti tappiota tuottavien yritysten, ei aina kannata valita alenevien poistojen mallia. Valinta alenevien poistojen ja tasapoistojen välillä tehdään ainoastaan hyödykkeen hankintahetkellä, mutta 82f artiklassa tarkoitettuihin poikkeuksellisiin poistomenetelmiin on mahdollista turvautua milloin tahansa hankintaa seuraavien ensimmäisten viiden vuoden aikana. Tämä on 82f artiklan säännöksistä koituva todellinen etu alenevien poistojen menetelmään tai vielä enemmän tasapoistojen menetelmään verrattuna. Tämä joustavuus käytössä antaa esimerkiksi edunsaajana oleville lentoyhtiöille mahdollisuuden tehdä helpommin muutoksia lentueensa hallintoon. Se antaa niille ennen kaikkea mahdollisuuden nostaa harkintansa mukaan poistojen määrää suurta voittoa tuottavina tilivuosina. Voittoa tuottavien ja tappiollisten tilivuosien aikana poistoihin käytetyillä määrärahoilla näin pelaten yritykset voivat paitsi jakaa myös vähentää verotettavia tulojaan ja joissakin tapauksissa jopa poistaa koko verotuksen. Jos nimittäin Saksan verolainsäädäntö salliikin yritysten siirtää loputtomasti tappioitaan seuraaville voitollisille tilivuosille, se ei kuitenkaan aina salli voittojen siirtämistä mahdollisiin tuleviin tappioihin: nämä voidaan ainoastaan vähentää aikaisempien kahden vuoden jakamattomista voitoista 10 miljoonaan Saksan markkaan asti. Loppujen lopuksi ei voida kieltää sitä, etteivätkö 82f artiklan säännökset, joissa annetaan mahdollisuus ylimääräiseen poistotapaan alenevien poistojen ja tasapoistojen lisäksi, tuottaisi yrityksille etua.
Saksan viranomaiset ja muut, joita asia koskee, väittävät vielä, että 82f artiklassa säädetty poistotapa on Saksan verolainsäädännön yleinen toimenpide, joka on erottamaton osa Saksan koko verotusjärjestelmää. Se voitaisiin näin ollen kieltää ainostaan perustamissopimuksen 101 artiklan nojalla pyrittäessä yhteisön tasolla tapahtuvaan yhdenmukaistamiseen, mutta ei perustamissopimuksen 92 ja 93 artiklan nojalla.
Valtion tuen erottamiseksi yleisistä toimenpiteistä perustamissopimus, jonka 92 artiklassa tuki määritellään toimenpiteeksi, jolla suositaan "jotakin yritystä tai tuotannonalaa", ei tarjoa komission käyttöön kuin erityisperusteen. Näin ollen olisi verrattava keskenään yhdessä jäsenvaltiossa kyseisen toimenpiteen edunsaajina oleville yrityksille myönnettyä kohtelua ja puolueettomin perustein samanlaisissa olosuhteissa oleviin yrityksiin sovellettavaa yleistä järjestelmää. Jos kutakin toimenpidettä pitää arvioida tapauskohtaisesti, komissio tarkastelee yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytännön mukaisesti kokonaisvaltaisesti valtioiden tuista muodostuvia toimenpiteitä, joiden poikkeavuutta yleisestä käytännöstä ei voida perustella järjestelmän luonteella tai sitä koskevilla taloudellisilla syillä (tuomioistuimen 2 päivänä heinäkuuta 1974 antama tuomio asiassa 173/73, Italia vs. komissio) (3). Verotuksen osalta komissio katsoo, että valtion tueksi ei määritellä toimenpiteitä, jotka poikkeavan luonteensa johdosta poikkeavat yleisestä käytännöstä edellyttäen, että niiden taloudellinen järkiperäisyys tekee ne välttämättömiksi tai toimiviksi järjestelmän tehokkuuteen nähden. Tämän tulee tavallisesti näkyä niiden puolueettomille ja laaja-alaisille perusteille tai edellytyksille perustuvan soveltamisalan syrjimättömässä luonteessa ja ajallisesti rajoittamattomassa luonteessa.
Tässä tapauksessa on todettava, että 82f artiklan säännösten soveltamisala on monilla tavoin tarkasti rajattu. Ensinnäkin niitä sovelletaan vain joihinkin poistettaviin hyödykkeisiin, jotka on tarkasti määritelty eli kauppalaivoihin, kalastusaluksiin ja ilma-aluksiin, ja kaikki muut hyödykkeet on jätetty sen soveltamisalan ulkopuolelle. Tämän jälkeen kyseisissä säännöksissä asetetaan toimenpiteen soveltamisen edellytykseksi ilma-alusten osalta kolmen vaatimuksen samanaikainen täyttäminen: käyttö kaupalliseen tarkoitukseen kansainvälisiin tavara- tai henkilökuljetuksiin tai muihin ulkomailla suoritettaviin palvelutoimintoihin, rekisteröinti Saksassa ja ei luovutusta hankkimista seuraavien kuuden vuoden aikana. Nämä eri rajoitukset huomioon ottaen 82f artiklan säännösten on katsottava poikkeavan yleisistä toimenpiteistä, joita ovat alenevien poistojen tai tasapoistojen menetelmä. Edellä mainitussa Saksan liittopäivien kertomuksessa tunnustetaan se, että säännöksillä pyritään edistämään kolmea Saksan talouden alaa (kaupallinen merenkulku, kalastus ja siviili-ilmailu), jotka erityisesti ovat kansainvälisen kilpailun kohteena. Lisäksi näillä alakohtaisilla säännöksillä ei ole ajallisesti rajoittamatonta vaikutusta, koska niitä jatketaan määräajoittain muutamiksi vuosiksi. Lisäksi ne eivät perustu puolueettomiin perusteisiin eivätkä ne ole millään tavoin välttämättömiä Saksan verojärjestelmän toimivuuden kannalta. Ilma-alusten rakenteelliset ominaisuudet, niiden käyttöedellytykset markkinoilla tai mikään muu tekijä ei edellytä sitä, että tehokkaiden poistojen tekemiseksi ilma-aluksista olisi turvauduttava muuhun poistotapaan kuin aleneviin poistoihin tai tasapoistoihin. Komissio myös katsoo, että poikkeuksellista poistojen tekotapaa ei voi perustella järjestelmän luonteella tai sitä koskevilla taloudellisilla syillä. Tästä seuraa, että se voidaan kieltää perustamissopimuksen 92 artiklan nojalla.
Lisäksi jo Saksan hallitukselle 11 päivänä marraskuuta 1994 osoittamassaan päätöksessä, joka koski 82f artiklan säännösten soveltamista merenkulkuun, komission kanta oli, että kyseiset säännökset eivät muodostaneet yleistä toimenpidettä, vaan perustamissopimuksen 92 artiklassa ja ETA-sopimuksen 61 artiklassa tarkoitetun tuen. Saksan viranomaiset eivät ole vastustaneet tätä päätöstä.
Lisäksi 82f artiklan säännöksistä koituva hyöty, joka kohdistuu kaiken lisäksi pelkästään kansainväliseen palveluun käytettäviin ilma-aluksiin, vaikuttaa jäsenvaltioiden väliseen kauppaan, kun otetaan huomioon ilmakuljetusten varsinainen luonne ja niiden kansainvälinen ulottuvuus. Vaikutukset kauppaan tuntuvat vielä enemmän 1 päivänä tammikuuta 1993 voimaan tulleiden eri neuvoston asetusten (ETY) N:o 2407/92 (4), (ETY) N:o 2408/92 (5) ja (ETY) N:o 2409/92 (6) ("kolmas ilmailupaketti") johdosta, jotka vapauttivat siviili-ilmailun markkinat yhteisössä. Lisäksi 82f artiklan mukainen poikkeuksellinen poisto vääristää kilpailua yhteismarkkinoilla siinä mielessä, että se edistää ainoastaan saksalaisten lentoyhtiöiden kansainvälistä kuljetustoimintaa, erityisesti yhteisössä tapahtuvaa, minkä seurauksena saksalaisten yhtiöiden kilpailuasema vahvistuu muiden, samankaltaisten tukitoimenpiteiden ulkopuolelle jäävien yhteisön kuljetusyhtiöiden asemaan verrattuna. Poikkeuksellisesta poistosta eivät nimittäin voi hyötyä yhtiöt, jotka eivät maksa veroa Saksassa. Samoin sen ulkopuolelle jäävät yhtiöt, jotka ovat saaneet toimilupansa muusta jäsenvaltiosta kuin Saksasta, koska 82f artiklassa edellytetään, että ilma-alukset on rekisteröity Saksassa. Tältä osin on tärkeää muistuttaa, että Saksan viranomaiset kuten myös muiden jäsenvaltioiden viranomaiset, vaativat, että ilmaliikenneyhtiöt, joille he myöntävät toimiluvan, rekisteröivät koneensa valtion kansalliseen rekisteriin neuvoston asetuksen (ETY) N:o 2407/92 8 artiklan mukaisesti. Saksan viranomaiset voivat myöntää toimiluvan ainoastaan niille yrityksille, joilla saman asetuksen 4 artiklan mukaisesti on pääasiallinen toimipaikka Saksassa. Loppujen lopuksi 82f artiklan säännöksistä voivat hyötyä ainoastaan ne lentoyhtiöt, joita verotetaan Saksassa ja joilla sen lisäksi on pääasiallinen toimipaikka siellä.
Edellä mainittujen tekijöiden perusteella komissio tekee sen päätelmän, että 82f artiklan säännökset ovat perustamissopimuksen 92 artiklan 1 kohdassa ja ETA-sopimuksen 61 artiklan 1 kohdassa tarkoitettua valtion tukea. Tähän määritelmään ei vaikuta se seikka, että muissa jäsenvaltioissa on mahdollisesti voimassa vastaavia verotoimenpiteitä, koska nämä toimenpiteet voivat myös joutua perustamissopimuksen 93 artiklassa tarkoitettujen komission menettelyjen kohteeksi (asia 78/76, Steinike & Weinling v. Saksan liittotasavalta) (7). Komissiolla olevista tiedoista käy sitä paitsi ilmi, että mikään muu jäsenvaltio Saksan lisäksi ei ole perustanut vastaavaa poikkeuksellista poistojärjestelmää. Samoin tuen määritelmään ei vaikuta se, että kolmansissa maissa olisi vastaavia verotoimenpiteitä, mitä ei kaiken lisäksi ole näytetty toteen, tai että komission nimittämä viisaiden komitea, jonka päätelmät eivät joka tapauksessa sido millään tavoin komissiota, on suositellut toimia, jotka edistävät nopeutettua poistojen tekemistä lentokoneista yhteisön jäsenvaltioissa, koska kyseinen toimenpide suosii tiettyjä yrityksiä (asia 57/86, Kreikka v. komissio) (8).
Tässä yhteydessä on syytä muistuttaa, että yhteisöjen tuomioistuin on jo antanut tuomion, jonka mukaan se seikka, että jonkin jäsenvaltion asettaessa tiettyjen tuotteiden hyväksi preferenssirediskonttauskoron kyseinen jäsenvaltio aikoisi lähentää tätä korkoa vastaamaan muiden jäsenvaltioiden korkoja, ei poista kyseessä olevalta toimenpiteeltä sen tuenomaista luonnetta (10 päivänä joulukuuta 1969 annettu yhteisön tuomioistuimen tuomio, yhdistetyt asiat 6 ja 11/69, komissio v. Ranska) (9).
Näin ollen on tarpeen tarkastella kyseistä toimenpidettä perustamissopimuksen 92 artiklan 2 ja 3 kohdan määräysten nojalla.
VI
Perustamissopimuksen 92 artiklan 2 kohdan ja ETA-sopimuksen 61 artiklan 2 kohdan määräyksiä ei voida soveltaa 82f artiklan menetelmään, sillä kyseessä ei ole yksittäisille kuluttajille myönnettävä sosiaalinen tuki eikä tuki luonnonmullistusten tai muiden poikkeuksellisten tapahtumien aiheuttaman vahingon korvaamiseksi. Kyseessä ei myöskään ole tuki Saksan eräille sellaisille alueille, joihin maan entinen jako on vaikuttanut, koska toimenpide nimenomaan kohdistuu koko Saksan alueeseen. Todettakoon, että Saksan viranomaiset eivät ole mitenkään vedonneet tähän määräykseen.
Perustamissopimuksen 92 artiklan 3 kohdan a ja c alakohdan sekä ETA-sopimuksen 61 artiklan 3 kohdan a ja c alakohdan alueellisia tukia koskevia määräyksiä ei voida soveltaa tässä tapauksessa, koska tuki ei edistä tiettyjen talousalueiden kehitystä. Kuten edellä muistutettiin, tuki on luonteeltaan alakohtaista ja sitä sovelletaan yhdenmukaisesti koko Saksan alueella eli sellaisen valtion alueella, joka kaiken lisäksi on yksi yhteisön vauraimmista jäsenvaltioista. Myöskään sopimusten kyseisen kohdan b alakohdan määräyksiä ei voida soveltaa, sillä kyseisellä tuella ei pyritä poistamaan Saksan taloudessa olevaa vakavaa häiriötä.
Saksan viranomaiset ja kaksi niistä kolmansista osapuolista, joita asia koskee, esittävät huomautuksissaan, että 82f artiklan mukaiselle poikkeukselliselle poistolle voitaisiin antaa peustamissopimuksen 92 artiklan 3 kohdan b alakohdan ja ETA-sopimuksen 61 artiklan 3 kohdan b alakohdan määräysten mukainen vapautus, koska se edistää tärkeän euroopppalaisen hankkeen toteuttamista, sekä kyseisen kohdan c alakohdan alakohtaista tukea koskevien määräysten mukainen vapautus. Tältä osin ne vetoavat siihen, että kyseessä olisi investointituki uusien vähän saastuttavien koneiden ostamisen kannustamiseksi ja Euroopan lentokoneteollisuuden edistämiseksi. Ne korostavat myös Euroopan siviili-ilmailulle annettavan tuen tarpeellisuutta ja kansainvälisten ilmakuljetusten kehittämistä.
Komissio ei kuitenkaan ole sitä mieltä, että kyseessä oleva verotustuki olisi perustamissopimuksen 92 artiklan 3 kohdan b ja c alakohdan ja ETA-sopimuksen 61 artiklan 3 kohdan b ja c alakohdan määräysten nojalla yhteismarkkinoille soveltuva tuki. Komissio nimittäin huomauttaa, että ensinnäkään kyseinen tuki ei koske tiettyä hanketta tai ohjelmaa eikä sen käyttöä ole nimenomaan rajattu tietynlaisten ilma-alusten tai sellaisten ilma-alusten ostamiseen, joilla on erityisiä ympäristöön liittyviä ominaisuuksia. Tämän lisäksi toimenpiteen eri tavoitteet tai suotuisat vaikutukset, siten kuin Saksan viranomaiset ja kolmannet osapuolet, joita asia koskee, ne esittävät, ovat enemmänkin Saksan valtion yksipuolisesti kaikkien yhteisön toimintapuitteiden ulkopuolella toteuttaman toimenpiteen seurauksia. Mitä tulee perustamissopimuksen 92 artiklan 3 kohdan b alakohdan ja ETA-sopimuksen 61 artiklan 3 kohdan b alakohdan tärkeää hanketta koskeviin määräyksiin, niin komissio on määritellyt näistä määräyksistä mahdollisen hyötymisen välttämättömäksi ennakkoedellytykseksi seuraavien neljän vaatimuksen samanaikaisen täyttymisen:
- tuen on edistettävä jotakin hanketta. "Edistämisellä" tarkoitetaan tointa, joka myötävaikuttaa hankeen toteuttamiseen,
- kyseessä on oltava todellinen, täsmällinen ja tarkoin määritelty hanke,
- hankkeen on oltava määrällisesti ja laadullisesti merkittävä. Erityisesti korostetaan laadullista merkittävyyttä, ja
- hankkeen on oltava Euroopan yhteistä etua koskeva ja sellaisena siitä on koko unionin voitava hyötyä.
Tässä tapauksessa Saksan viranomaisten esittämät tekijät, edellyttäen, että niitä voitaisiin pitää "hankkeena", eivät nimenomaan ole täsmällisiä eivätkä tarkoin määriteltyjä. Kyseessä oleva toimenpide ei näin ollen voi hyötyä mainituista määräyksistä.
Perustamissopimuksen 92 artiklan 3 kohdan c alakohdan ja ETA-sopimuksen 61 artiklan 3 kohdan c alakohdan alueellisia tukia koskevien määräysten soveltamisalan rajoittaminen yhtäältä niihin ilmakuljetusyhtiöihin, joita verotetaan Saksassa ja joiden pääasiallinen toimipaikka on siellä, ja toisaalta ainoastaan niihin ilma-aluksiin, jotka hoitavat kansainvälisiä kuljetuksia, johtaa joka tapauksessa tässä asiassa kaupan edellytysten heikentymiseen yhteisen edun vastaisesti ottaen huomioon ilmateitse tapahtuvan kaupan kasvavan merkityksen siviili-ilmailun vapautetuilla yhteismarkkinoilla. Tältä osin on muistutettava siitä, että kolmannessa ilmailualan paketissa viimeistellään vuosia sitten aloitetut vapauttamisponnistelut yhteisön sisäisen siviili-ilmailun alalla. Sillä luodaan ainutlaatuiset sisämarkkinat, joiden moitteetonta toimintaa haittaa yhden ainoan jäsenvaltion yhtiöitä suosimaan luotu verotuksellinen etujärjestelmä. Komissio on sitä paitsi perustamissopimuksen 92 ja 93 artiklan sekä ETA-sopimuksen 61 artiklan soveltamista valtion tukiin ilmailualalla koskevassa tiedonannossa (10) määritellyt tarkasti ne edellytykset, joilla lentoyhtiölle myönnettyä tukea voitaisiin pitää yhteisen edun kannalta soveltuvana 92 artiklan 3 kohdan c alakohdan mukaisesti. Tämä on siten mahdollista vain sellaisen tuen osalta, jota myönnetään vaikeuksissa oleville yrityksille, edellyttäen, että nämä toimenpiteet ovat kiinteä osa riittävien toimenpiteiden ohjelmaa asianomaisten yritysten taloudellisen elinvoiman ja kilpailukyvyn palauttamiseksi kohtuullisessa määräajassa. Tässä tapauksessa tukea ei ole millään tavoin tarkoitettu turvaamaan tietyn yrityksen pelastamista, eikä se ole osa minkään tarkoin määritetyn yrityksen tai määritettyjen yritysten rakenneuudistus- tai elvytysohjelmaa.
Edellä mainitusta seuraa, että kyseistä tukitoimenpidettä ei koske mikään niistä tapauksista, joista on määrätty perustamissopimuksen 92 artiklan 2 ja 3 kohdassa tai ETA-sopimuksen 61 artiklan 2 ja 3 kohdassa. Saksan on näin ollen luovuttava tämän yhteismarkkinoille soveltumattoman tuen soveltamisesta.
Lopuksi olisi peruutettava samasta asiasta 29 päivänä marraskuuta 1995 tehty komission päätös, josta Saksan viranomaisille ilmoitettiin 15 päivänä joulukuuta 1995, koska kyseisen päätöksen saksankielinen toisinto, joka periaatteessa on samanlainen kuin tämä päätös, sisälsi useita muodollisia virheitä,
ON TEHNYT TÄMÄN PÄÄTÖKSEN:
1 artikla
Saksan Einkommensteuerdurchführungsverordnungverolain, jossa otetaan käyttöön poikkeuksellinen poistomenetelmä ilma-alusten hyväksi, 82f artiklan säännösten voimassaolon jatkaminen 1 päivän tammikuuta 1995 ja 31 päivän joulukuuta 1999 väliseksi ajaksi on valtion tuki, joka Euroopan yhteisön perustamissopimuksen 92 artiklan ja ETA-sopimuksen 61 artiklan mukaisesti ei sovellu yhteismarkkinoille.
2 artikla
Saksan on poistettava edellä 1 artiklassa tarkoitettu tukitoimenpide 1 päivästä tammikuuta 1995.
3 artikla
Saksan on ilmoitettava komissiolle tämän päätöksen noudattamiseksi toteuttamistaan toimenpiteistä kahden kuukauden kuluessa päätöksen tiedoksiantamisesta.
4 artikla
Menettely, joka koski 1 artiklassa tarkoitettujen Saksan verolainsäädännön säännösten voimassaoloa 31 päivään joulukuuta 1994 on päättynyt.
5 artikla
Peruutetaan 29 päivänä marraskuuta 1995 tehty komission päätös, josta Saksan viranomaisille ilmoitettiin 15 päivänä joulukuuta 1995.
6 artikla
Tämä päätös on osoitettu Saksan liittotasavallalle.
Tehty Brysselissä 13 päivänä maaliskuuta 1996.