RÅDETS FORORDNING (EF) Nr. 2317/95 af 25. september 1995 om fastlæggelse af de tredjelande, hvis statsborgere skal være i besiddelse af visum ved passage af medlemsstaternes ydre grænser
RÅDET FOR DEN EUROPÆISKE UNION HAR -
under henvisning til traktaten om oprettelse af Det Europæiske Fællesskab, særlig artikel 100 C,
under henvisning til forslag fra Kommissionen (1),
under henvisning til udtalelse fra Europa-Parlamentet (2), og
ud fra følgende betragtninger:
I medfør af traktatens artikel 100 C udpeger Rådet de tredjelande, hvis statsborgere skal være i besiddelse af visum ved passage af medlemsstaternes ydre grænser;
opstillingen af den fælles liste i bilaget til denne forordning er et vigtigt skridt på vejen mod harmonisering af visumpolitikken; det hedder bl.a. i traktatens artikel 7 A, stk. 2, at det indre marked indebærer et område uden indre grænser med fri bevægelighed for personer i overensstemmelse med traktatens bestemmelser; de videre foranstaltninger, der skal bidrage til harmoniseringen af visumpolitikken, herunder betingelserne for udstedelse, fastlægges inden for rammerne af afsnit VI i traktaten om Den Europæiske Union;
ved opstillingen af den fælles liste skal der navnlig tages hensyn til sikkerhedsrisikoen og risikoen for ulovlig indvandring; derudover spiller medlemsstaternes internationale forbindelser med tredjelande også en rolle;
den bør inden for rammerne af afsnit VI i traktaten om Den Europæiske Union fastlægge principperne om, at en medlemsstat ikke kan kræve visum af en person, som ønsker at passere dens ydre grænser, når denne person er i besiddelse af et visum udstedt af en anden medlemsstat, som opfylder de harmoniserede betingelser for visumudstedelse og er gyldigt i hele Fællesskabet, eller når denne person er i besiddelse af en passende tilladelse udstedt af en medlemsstat;
denne forordning er ikke til hinder for, at medlemsstaterne selv fastsætter de nærmere bestemmelser for, hvordan tredjelandsstatsborgere, der opholder sig lovligt på deres område, kan vende tilbage hertil efter at have forladt Unionens medlemsstaters område i løbet af tilladelsens gyldighedsperiode;
medlemsstaterne kan i særlige tilfælde, som berettiger til en undtagelse fra princippet om visumtvang, undtage bestemte personkategorier herfra i overensstemmelse med folkeretten eller sædvanen;
da der gælder forskellige nationale regler for statsløse, konventionsflygtninge og personer, som foreviser et pas eller et rejsedokument, der er udstedt af en territorial enhed eller en myndighed, som ikke anerkendes som stat af alle medlemsstaterne, kan medlemsstaterne træffe afgørelse om visumtvang for denne personkreds, hvis denne territoriale enhed eller myndighed ikke er opført på nævnte fælles liste;
tilføjes nye enheder i denne liste, skal der tages hensyn til de diplomatiske følgevirkninger heraf og til de retningslinjer, Den Europæiske Union har udstukket på området; under alle omstændigheder foregriber optagelse af et tredjeland på den fælles liste på ingen måde dets internationale status;
fastlæggelsen af de tredjelande, hvis statsborgere skal være i besiddelse af visum, når de passerer medlemsstaternes ydre grænser, bør gennemføres gradvis; medlemsstaterne bestræber sig konstant på at harmonisere deres visumpolitik over for de tredjelande, der ikke er opført på nævnte fælles liste; dette må ikke berøre gennemførelsen af den frie bevægelighed for personer efter traktatens artikel 7 A; efter fem år bør Kommissionen udarbejde en situationsrapport om harmoniseringen;
for at sikre, at ordningen administreres åbent, og at de berørte parter underrettes, giver medlemsstaterne de øvrige medlemsstater og Kommissionen meddelelse om de foranstaltninger, de har truffet som led i denne forordning; af samme årsager bør de relevante oplysninger ligeledes offentliggøres i De Europæiske Fællesskabers Tidende;
de oplysninger, der er omhandlet i artikel 2, stk. 4, og artikel 4, stk. 2, bør offentliggøres, inden de andre bestemmelser i denne forordning træder i kraft; artikel 2, stk. 4, og artikel 4, stk. 2, bør derfor anvendes før forordningens øvrige bestemmelser -
UDSTEDT FØLGENDE FORORDNING:
Artikel 1
1. Statsborgere fra de tredjelande, der er opført på den fælles liste i bilaget, skal være i besiddelse af visum ved passage af medlemsstaternes ydre grænser.
2. Statsborgere fra lande, der er opstået af lande, som er opført på den fælles liste, er underlagt kravene i stk. 1, indtil Rådet træffer anden afgørelse efter fremgangsmåden i traktatens artikel 100 C.
Artikel 2
1. Medlemsstaterne træffer afgørelse om, hvorvidt der skal gælde visumtvang for statsborgere fra tredjelande, der ikke er opført på den fælles liste.
2. Medlemsstaterne træffer afgørelse om, hvorvidt der skal gælde visumtvang for statsløse og konventionsflygtninge.
3. Medlemsstaterne træffer afgørelse om, hvorvidt der skal gælde visumtvang for personer, der foreviser et pas eller et rejsedokument, som er udstedt af en territorial enhed eller myndighed, der ikke anerkendes som stat af alle medlemsstaterne, hvis denne territoriale enhed eller myndighed ikke er opført på den fælles liste.
4. Senest ti arbejdsdage efter nærværende stykkes ikrafttræden giver medlemsstaterne de øvrige medlemsstater og Kommissionen meddelelse om de foranstaltninger, de har truffet i medfør af stk. 1, 2 og 3. Senere foranstaltninger, som træffes i medfør af stk. 1, meddeles på samme måde inden fem arbejdsdage.
Kommissionen offentliggør til orientering de foranstaltninger, hvorom der er givet meddelelse i overensstemmelse med nærværende stykke, samt ajourføringen af disse i De Europæiske Fællesskabers Tidende.
Artikel 3
Kommissionen udarbejder fem år efter denne forordnings ikrafttræden en situationsrapport om harmoniseringen af medlemsstaternes visumpolitik over for de tredjelande, der ikke er opført på den fælles liste, og forelægger i givet fald Rådet forslag til de videre foranstaltninger, der er nødvendige for at gennemføre harmoniseringsmålsætningen i artikel 100 C.
Artikel 4
1. En medlemsstat kan fastsætte undtagelser fra visumtvangen for statsborgere fra tredjelande, som er underlagt denne tvang efter artikel 1, stk. 1 og 2, herunder især for personale inden for civil luft- og skibsfart, flypersonale og ledsagende personale på nødhjælps- eller redningsflyvninger og andet hjælpepersonale i katastrofe- og ulykkestilfælde samt indehavere af diplomatpas, tjenestepas og andre officielle pas.
2. Artikel 2, stk. 4, finder tilsvarende anvendelse.
Artikel 5
I denne forordning forstås ved visum en tilladelse, som er udstedt af en medlemsstat, eller en afgørelse, som er truffet af en medlemsstat, og som kræves før indrejse på dennes område med henblik på:
- et planlagt ophold i denne medlemsstat eller i flere medlemsstater på højst tre måneder i alt
- transit gennem denne medlemsstats eller flere medlemsstaters områder bortset fra ophold i lufthavnes transitområde og overførsler mellem en medlemsstats lufthavne.
Artikel 6
Denne forordning er ikke til hinder for en mere vidtgående harmonisering, ud over den fælles liste, mellem medlemsstaterne ved fastlæggelsen af de tredjelande, hvis statsborgere skal være i besiddelse af visum ved passage af medlemsstaternes ydre grænser.
Artikel 7
Denne forordning træder i kraft seks måneder efter offentliggørelsen i De Europæiske Fællesskabers Tidende. Artikel 2, stk. 4, og artikel 4, stk. 2, træder dog i kraft dagen efter offentliggørelsen.
Denne forordning er bindende i alle enkeltheder og gælder umiddelbart i hver medlemsstat.
Udfærdiget i Bruxelles, den 25. september 1995.
NEUVOSTON ASETUS (EY) N:o 2317/95,
annettu 25 päivänä syyskuuta 1995,
kolmansista maista, joiden kansalaisilla on oltava viisumi ylittäessään jäsenvaltioiden ulkorajat
EUROOPAN UNIONIN NEUVOSTO, joka
ottaa huomioon Euroopan yhteisön perustamissopimuksen ja erityisesti sen 100 c artiklan,
ottaa huomioon komission ehdotuksen (1),
ottaa huomioon Euroopan parlamentin ehdotuksen (2),
sekä katsoo, että
perustamissopimuksen 100 c artiklan mukaan neuvosto vahvistaa ne kolmannet maat, joiden kansalaisilla on oltava viisumi ylittäessään jäsenvaltioiden ulkorajat,
tämän asetuksen liitteenä olevan yhteisen luettelon vahvistaminen on merkittävä vaihe viisumipolitiikan yhdenmukaistamisessa; perustamissopimuksen 7 a artiklan toisessa kohdassa määrätään erityisesti, että sisämarkkinat kattavat alueen, jolla ei ole sisäisiä rajoja ja jolla henkilöiden vapaa liikkuvuus taataan perustamissopimuksen määräysten mukaisesti; muut viisumipolitiikan yhdenmukaistamiseen tähtäävät osat, erityisesti myöntämisedellytykset, vahvistetaan Euroopan unionista tehdyn sopimuksen VI osaston mukaisesti,
mainittua yhteistä luetteloa vahvistettaessa on otettava ensisijaisesti huomioon turvallisuuteen ja laittomaan maahanmuuttoon liittyvät vaarat; myös jäsenvaltioiden ja kolmansien maiden välisillä kansainvälisillä suhteilla on merkitystä,
olisi vahvistettava Euroopan unionista tehdyn sopimuksen VI osaston mukaisesti ne periaatteet, joiden mukaan jokin jäsenvaltio ei voi vaatia viisumia henkilöltä, joka haluaa ylittää sen ulkorajat, jos tällä henkilöllä on toisen jäsenvaltion myöntämä viisumi, joka on viisumien myöntämiseen sovellettavien yhdenmukaistettujen vaatimusten mukainen ja voimassa koko yhteisössä, tai jos tällä henkilöllä on jäsenvaltion myöntämä asianmukainen asiakirja,
tämä asetus ei estä jäsenvaltiota päättämästä, millaisten yksityiskohtaisten sääntöjen mukaisesti niiden alueella vakituisesti oleskelevat kolmansien maiden kansalaiset voivat palata kyseiselle alueelle oltuaan unionin jäsenvaltioiden alueen ulkopuolella asiakirjansa voimassaoloaikana,
erityistapauksissa, joissa on perusteltua poiketa periaatteesta, jonka mukaan viisumi on pakollinen, jäsenvaltiot voivat vapauttaa tiettyjä henkilöryhmiä viisumipakosta kansainvälisen oikeuden tai vakiintuneen tavan perusteella,
ottaen huomioon niiden kansallisten säännöstöjen erot, joita sovelletaan kansalaisuutta vailla oleviin henkilöihin, pakolaisen aseman saaneisiin henkilöihin ja henkilöihin, joiden passin tai matkustusasiakirjan on myöntänyt sellainen yhteisö tai alueellinen viranomainen, jota kaikki jäsenvaltiot eivät ole tunnustaneet valtioksi, jäsenvaltiot voivat päättää, koskeeko viisumipakko näitä henkilöryhmiä siinä tapauksessa, että tämä yhteisö tai alueellinen viranomainen ei ole mainitussa yhteisessä luettelossa,
uusien yhteisöjen lisäämisessä tähän luetteloon on otettava huomioon tällaisten lisäysten diplomaattiset seuraukset ja Euroopan unionin tässä asiassa hyväksymät suuntaviivat; joka tapauksessa kolmannen maan sisällyttäminen mainittuun yhteiseen luetteloon ei rajoita mitenkään sen kansainvälistä asemaa,
on vahvistettava vaiheittain ne kolmannet maat, joiden kansalaisilla on oltava viisumi ylittäessään jäsenvaltioiden ulkorajat; jäsenvaltiot pyrkivät jatkuvasti yhdenmukaistamaan viisumipolitiikkaansa niiden kolmansien maiden osalta, jotka eivät sisälly mainittuun yhteiseen luetteloon; nämä määräykset eivät saa vaikuttaa henkilöiden vapaaseen liikkuvuuteen, josta määrätään sopimuksen 7 a artiklassa; viiden vuoden määräajan kuluttua komissio laatii kertomuksen yhdenmukaistamisen vaiheesta,
jotta turvataan järjestelmän avoimuus ja tiedon välittyminen henkilöille, joita asia koskee, jäsenvaltioiden olisi tiedotettava muille jäsenvaltioille ja komissiolle niistä toimenpiteistä, joita ne ovat tämän asetuksen osalta toteuttaneet, samoista syistä nämä tiedot on myös julkaistava Euroopan yhteisöjen virallisessa lehdessä, ja
asetuksen 2 artiklan 4 kohdassa ja 4 artiklan 2 kohdassa tarkoitetut tiedot on julkaistava ennen muiden tämän asetuksen säännösten voimaantuloa; tämän vuoksi 2 artiklan 4 kohta ja 4 artiklan 2 kohta on pantava täytäntöön ennen tämän asetuksen muita säännöksiä,
ON ANTANUT TÄMÄN ASETUKSEN:
1 artikla
1. Tämän asetuksen liitteenä olevassa yhteisessä luettelossa mainittujen kolmansien maiden kansalaisilla on oltava viisumi ylittäessään jäsenvaltioiden ulkorajat.
2. Liitteenä olevassa yhteisessä luettelossa mainituista valtioista itsenäistyneiden valtioiden kansalaisiin sovelletaan 1 kohdan säännöksiä, kunnes neuvosto perustamissopimuksen 100 c artiklassa määrätyn menettelyn mukaisesti päättää toisin.
2 artikla
1. Jäsenvaltiot päättävät, koskeeko viisumipakko niiden kolmansien maiden kansalaisia, joita ei mainita liitteessä.
2. Jäsenvaltiot päättävät, koskeeko viisumipakko kansalaisuutta vailla olevia henkilöitä ja pakolaisen aseman saaneita henkilöitä.
3. Jäsenvaltiot päättävät, koskeeko viisumipakko sellaisia henkilöitä, joiden passin tai matkustusasiakirjan on myöntänyt sellainen yhteisö tai alueellinen viranomainen, jota kaikki jäsenvaltiot eivät ole tunnustaneet valtioksi, jos tätä yhteisöä tai aluueellista viranomaista ei mainita yhteisessä luettelossa.
4. Jäsenvaltioiden on ilmoitettava kymmenen työpäivän kuluessa tämän kohdan voimaantulosta muille jäsenvaltioille ja komissiolle niistä toimenpiteistä, jotka ne ovat toteuttaneet 1, 2 ja 3 kohdan nojalla. Myös niistä toimenpiteistä, jotka on toteutettu myöhemmin 1 kohdan nojalla, on ilmoitettava viiden työpäivän kuluessa.
Komissio julkaisee tiedoksi tämän kohdan mukaisesti ilmoitetut toimenpiteet ja niiden ajan tasalle saattamisen Euroopan yhteisöjen virallisessa lehdessä.
3 artikla
Viiden vuoden kuluttua tämän asetuksen voimaantulosta komissio laatii kertomuksen jäsenvaltioiden viisumipolitiikan yhdenmukaistumisesta niiden kolmansien maiden osalta, joita ei mainita yhteisessä luettelossa, ja tekee tarvittaessa neuvostolle ehdotuksia muista tarpeellisista toimenpiteistä 100 c artiklassa määrätyn yhdenmukaistamistavoitteen saavuttamiseksi.
4 artikla
1. Jäsenvaltio voi säätää viisumipakkoa koskevista poikkeuksista kolmansien maiden kansalaisten osalta, joita 1 artiklan 1 ja 2 kohdan mukaisesti koskee viisumipakko, erityisesti alusten ja ilma-alusten siviilimiehistön, avustus- tai pelastuslennon miehistön ja muiden mukana olevien sekä muun katastrofi- ja onnettomuustapausten avustushenkilöstön osalta tai sellaisten henkilöiden osalta, joilla on diplomaattipassi, virkapassi tai vastaava virallinen passi.
2. Sovelletaan 2 artiklan 4 kohtaa soveltuvin osin.
5 artikla
Tässä asetuksessa `viisumilla` tarkoitetaan jäsenvaltion myöntämää lupaa tai jäsenvaltion tekemää päätöstä, joka vaaditaan sen alueelle saapumista varten
- tässä tai useammassa jäsenvaltiossa enintään kolme kuukautta kestävää oleskelua varten;
- tämän tai useamman jäsenvaltion alueen kautta tapahtuva kauttakulkumatkaa varten, lukuun ottamatta kauttakulkua lentoasemien kauttakulkumatkustajille varattujen alueiden kautta sekä lentokenttien välisiä kuljetuksia jonkin jäsenvaltion alueella.
6 artikla
Tämä asetus ei estä yhteistä luetteloa laajempaa jäsenvaltioiden käytäntöjen yhdenmukaistamista niiden kolmansien maiden määräämisessä, joiden kansalaisilla on oltava viisumi ylittäessään ulkorajat.
7 artikla
Tämä asetus tulee voimaan kuuden kuukauden kuluttua siitä, kun se julkaistaan Euroopan yhteisöjen virallisessa lehdessä, kuitenkin siten, että asetuksen 2 artiklan 4 kohta ja 4 artiklan 2 kohta tulevat voimaan sitä päivää seuraavana päivänä, jona se julkaistaan.
Tämä asetus on kaikilta osiltaan velvoittava, ja sitä sovelletaan sellaisenaan kaikissa jäsenvaltioissa.
Tehty Brysselissä 25 päivänä syyskuuta 1995.