KOMMISSIONENS BESLUTNING af 26. juli 1995 om betinget godkendelse af Frankrigs støtte til banken Crédit Lyonnais (Kun den franske udgave er autentisk) (Tekst af betydning for EØS) (95/547/EF)
KOMMISSIONEN FOR DE EUROPÆISKE FÆLLESSKABER HAR -
under henvisning til traktaten om oprettelse af Det Europæiske Fællesskab, særlig artikel 92 og 93,
under henvisning til aftalen om Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde, særlig artikel 61 og 62,
efter i overensstemmelse med ovennævnte artikler at have givet de interesserede parter en frist til at fremsætte deres bemærkninger (1), og
ud fra følgende betragtninger:
1. INDLEDNING
Ved skrivelse af 2. maj 1995 (SG(95) D/5500) meddelte Kommissionen de franske myndigheder, at den havde besluttet at indlede proceduren i traktatens artikel 93, stk. 2, med hensyn til statsstøtten til den statsejede bank, Crédit Lyonnais (i det følgende benævnt CL).
Ved udgangen af 1993 var CL, målt efter den samlede aktivmasse (næsten 2 000 mia. ffr.), Europas største bankkoncern med over 71 000 ansatte. CL's aktiviteter spændte fra almindelig bankvirksomhed, investeringsservice og kapitaltransaktioner til formueforvaltning, forsikring og andre finansielle tjenesteydelser. CL opererede ikke alene i Frankrig, men havde også ca. 900 filialer i andre europæiske lande og 800 i resten af verden.
Pr. 31. december 1993 var CL's hovedaktionær den franske stat, der havde 55 % af kapitalen og 76 % af stemmerettighederne. De øvrige ordinære aktionærer var Thomson-CSF (et selskab i den statslige Thomson-koncern, der havde næsten 20 % af stemmerettighederne) og Caisse des Dépôts et Consignations (et statsejet kreditinstitut med 4 % af stemmerettighederne). Resten af kapitalen (22 %) bestod af børsnoterede investeringsbeviser.
Efter næsten fem år med kraftig vækst måtte CL notere et negativt resultat i 1992 (1,8 mia. ffr.) og i 1993 (6,9 mia. ffr.). Underskuddet var meget stort målt i forhold til egenkapitalen og ville have bragt bankens solvensgrad (dvs. forholdet mellem dens egenkapital og de risikovægtede aktiver) ned under det lovfæstede mindstekrav på 8 %, hvis ikke de franske myndigheder i 1994, efter opfordring fra det franske finanstilsyn, Commission Bancaire, havde truffet foranstaltninger til støtte for CL, blandt andet i form af en kapitalforhøjelse og statens overtagelse af visse urentable engagementer. I begyndelsen af 1995 kom det frem, at CL var på vej til et nyt underskud, der ville have bragt bankens solvens i fare; den franske regering trådte til med en ny redningsaktion, denne gang i form af oprettelse af et afviklingsselskab, som skulle overtage aktiver på 135 mia. ffr., heraf blandt andet CL's helt eller delvis urentable aktiver. Herved kunne man begrænse det regnskabsmæssige underskud for regnskabsåret 1994 til 12,1 mia. ffr.
CL's krise synes i vid udstrækning at være forbundet med den aggressive kredit- og investeringspolitik, som banken førte i 1980'erne og i begyndelsen af 1990'erne uden en tilstrækkelig stram risikostyring. Fra 1988 til 1993 blev de samlede aktiver næsten fordoblet, medens CL's industriinteresser steg til næsten det femdobbelte og nåede op på 50 mia. ffr. CL's engagementer på ejendomsmarkedet oversteg 100 mia. ffr. og placerede således banken i første række blandt de franske kreditinstitutter, der yder lån til virksomheder på ejendomsmarkedet, idet bankens andel var større, end dens markedsstilling berettigede til. I et forsøg på at udvide sin virksomhed i Europa og resten af verden yderligere, overtog CL desuden flere udenlandske banker til meget høje priser (f.eks. Chase Banque de Commerce i Belgien, Banco Comercial Español og Banca Jover i Spanien, Credito Bergamasco og Banca Lombarda i Italien, BfG i Tyskland, Slavenburg Bank i Holland).
På passivsiden førte CL i en situation med voksende konkurrence en gældsætningspolitik, der medførte store finansieringsomkostninger. Forringelsen af aktiverne medførte en forringelse af bankens kreditværdighed og dermed større finansieringsomkostninger på markederne. Samtidig fortsatte generalomkostningerne med at stige mere end de samlede aktiver. For at støtte CL's udvikling indskød den franske stat direkte eller indirekte et betydeligt beløb i CL (over 17 mia. ffr.), blandt andet i form af aktier i offentlige selskaber og krydsandele (Rhône-Poulenc, Usinor-Sacilor, Aérospatiale, Altus). Dette medførte en regnskabsmæssig forøgelse af egenkapitalen, men skadede koncernens resultater på grund af disse kapitalandeles dårlige rentabilitet og fordi de tab, som nogle af disse virksomheder havde lidt, kom til at indgå i koncernregnskabet.
Afmatningen i den økonomiske aktivitet, der medførte et prisfald på ejendomsmarkederne og et fald i børskurserne og forværrede debitorernes situation, bidrog til en forøgelse af bankens problemer. Rentemarginalen blev indsnævret væsentligt, medens de langsigtede investeringer i erhvervslivet kun gav beskedne afkast eller underskud.
På baggrund af en første gennemgang af sagen mente Kommissionen, at støtteforanstaltningerne til fordel for CL indebar betydelige statsstøtteelementer, der ikke kunne erklæres forenelige med fællesmarkedet på grundlag af de foreliggende oplysninger på daværende tidspunkt.
2. GENEREL BESKRIVELSE AF STØTTEFORANSTALTNINGERNE
Den franske stats foranstaltninger til støtte for CL omfatter en kapitalforhøjelse på 4,9 mia. ffr. og statens overtagelse af risici og omkostninger ved engagementer, der overføres til et afviklingsselskab som led i en afviklingsaktion. Ved den første redningsaktion, der blev gennemført i 1994, var statens overtagelse af engagementer begrænset til 18,4 mia. ffr. af de aktiver på i alt 42 mia. ffr., der blev overført til dette selskab. Ved overførslen af nye engagementer i 1995 udvidede staten generelt sin dækning, idet den nu overtog den fulde nettoværdi af de i 1994 og 1995 overførte engagementer (næsten 135 mia. ffr.) og renter på det lån på 145 mia. ffr., som CL har ydet det offentlige selskab, SPBI, til finansiering af afviklingsordningen.
Kapitalforhøjelsen fandt sted i juli 1994 gennem kapitaltilførsler fra de tre største aktionærer, nemlig staten (via SPBI, der er et interessentskab, som kontrolleres af staten og Thomson SIEG, der er datterselskab af Thomson CSF), Thomson CSF og Caisse des Dépôts et Consignations, i forhold til deres andel af CL's kapital. Som følge heraf steg den franske stats direkte og indirekte kapitalinteresser i CL fra 78 % til 80,7 %.
I forbindelse hermed fik aktionærerne tildelt aktietegningsbeviser til gengæld for deres indskud. Hvert bevis giver indehaveren ret til inden for fem år at tegne en ny aktie til en pris på 774 ffr. pr. stk. Denne pris svarer til den anslåede nettoaktivværdi af hver aktie på basis af CL's regnskaber fra 1993.
Ved den afviklingsaktion, der fandt sted i 1994, blev urentable lån til virksomheder på ejendomsmarkedet på omkring 42 mia. ffr. (de samlede udestående lån til denne sektor beløb sig til 100 mia. ffr.), som ikke var dækket af tilstrækkelige hensættelser, overført til et ad hoc-selskab, OIG (datterselskab af CL). OIG købte disse lån til deres bogførte nettoværdi ved hjælp af ansvarlig lånekapital indskudt af selskabet SPBI. Den ansvarlige lånekapital blev finansieret ved hjælp af et lån, som CL havde ydet SPBI. CL's tre statslige aktionærer forpligtede sig til at dække eventuelle tab ved realiseringen af aktiverne med op til 14,4 mia. ffr. samt en del af udgifterne i de første to år (i alt 2 mia. ffr. om året) til finansiering af det lån, CL havde ydet SPBI. Med statens overtagelse af de udskilte engagementer for regnskabsåret 1993 behøvede CL ikke at foretage så store hensættelser, ligesom CL kunne reducere sine tab på urentable engagementer og fortsætte sin virksomhed. I realiteten satte staten CL i stand til at udskifte tvivlsomme aktiver, som nødvendiggjorde store hensættelser, med et sikkert aktiv.
I 1995 - med virkning for 1994-regnskaberne - blev der oprettet et nyt afviklingsselskab, Consortium De Réalisations (CDR), som er et 100 % ejet datterselskab af CL. Ifølge den plan, de franske myndigheder har fremsendt, skal dette datterselskab købe aktiver for næsten 190 mia. ffr. af CL, heraf også de aktiver, OIG fik overført, og hvortil der er knyttet passiver på 55 mia. ffr. Alle disse aktiver - dvs. aktiverne vedrørende ejendomsmarkedet, som for størstepartens vedkommende var samlet i OIG, datterbankerne (bl.a. SBT, SDBO og Colbert), lån til filmindustrien og interesser i industrivirksomheder - skal afhændes eller afvikles. Således skal 80% af aktiverne afhændes inden for fem år, og hvis markedsvilkårene giver mulighed derfor, skal mindst 50 % heraf afhændes inden for tre år. Med hensyn til de datterbanker, der er overført til CDR, skal den sunde del af dem afhændes til anden side eller tilbagekøbes af CL før den 31. december 1995, således at CDR ved udgangen af regnskabsåret 1995 ikke længere omfatter nogen aktiv bank.
For at kunne købe disse aktiver af CL får CDR indskudt ansvarlig lånekapital på 135 mia. ffr. af SPBI. SPBI finansierer denne kapital gennem et lån (ikke ansvarlig lånekapital) fra CL på højst 145 mia. ffr. Ved hjælp af dette lån bliver SPBI i stand til at indskyde den ansvarlige lånekapital på 135 mia. ffr. i CDR og købe nul-kupon-obligationer for ca. 10 mia. ffr. Tegningen af disse nul-kupon-obligationer skal ved udgangen af år 2014 give SPBI et provenu på ca. 35 mia. ffr., som kan bruges til dækning af de tab, der til den tid vil være i CDR.
CL's lån til SPBI og SPBI's lån til CDR løber frem til den 31. december 2014. CL's lån skal indfris forinden med midlerne fra afhændelsen af aktiverne, efterhånden som denne finder sted. Renten bliver på 7 % p. a. i 1995 og på 85 % af pengemarkedsrenten fra 1996. Indskuddet af ansvarlig lånekapital i CDR skal tilbagebetales i rater ved slutningen af hvert regnskabsår: SPBI får tilbagebetalt et beløb svarende til indtægten af de afhændelser, der har fundet sted i årets løb, og hvis der opstår en negativ saldo, vil SPBI eftergive et beløb svarende til CDR's tab.
Gennem indskuddet af ansvarlig lånekapital kommer SPBI, og dermed staten, således til at dække CDR's tab op til et maksimumsbeløb på 135 mia. ffr. Hvis CDR's tab skulle overstige dette beløb, vil det blive dækket af CL, der er CDR's eneste aktionær. CL får herved staten til at garantere for lånet til SPBI, hvilket betyder, at CDR hverken tilsynsmæssigt eller regnskabsmæssigt kommer til at indgå i CL-koncernen. Dette bevirker, at banken kan foretage mindre hensættelser, at den kan mindske sine tab, og at den kan opfylde solvenskravet.
Til gengæld er der fastsat en »overskudsklausul«, som går ud på, at SPBI, når CL er bragt på fode igen og giver overskud, skal have del heri. SPBI skal således have udbetalt 34 % af CL-koncernens konsoliderede nettooverskud (før selskabsskat og hensættelser til dækning af almindelige bankrisici) forhøjet med 26 % af den del af overskuddet, der overstiger 4 % af koncernens konsoliderede egenkapital (ca. 1 mia. ffr.). Desuden har de franske myndigheder udtalt, at staten på længere sigt vil kunne placere sine CL-aktier i SPBI, for at sidstnævnte kan få del i koncernens udbytte og i det provenu, en fremtidig privatisering af CL kan give.
Ifølge aftalen mellem staten og CL vil CL kunne tilbagekøbe visse kapitalinteresser i erhvervsvirksomheder til deres markedsværdi, dog kun op til et beløb på højst 10 % af bankens nuværende beholdning af kapitalinteresser, det vil sige ca. 5 mia. ffr. Desuden skal CL inden den 31. december 1995 overtage den sunde del af de i CDR udskilte datterbanker, som ikke er afhændet til anden side, og resten skal opløses.
Ifølge aftaleprotokollen skal CL bistå CDR i henhold til en kontrakt om serviceydelser, der indeholder en bestemmelse om overskudsdeling i forbindelse med visse aktiver efter de regler, der senere fastlægges af parterne i fællesskab. De franske myndigheder har dog senere meddelt mundtligt, at denne bestemmelse vil blive ophævet.
3. ANVENDELSE AF STATSSTØTTEREGLERNE PÅ BANKER
3.1. Anvendelse af statsstøttereglerne på banker og vurdering af statsstøtte
Når man skal undersøge statsforanstaltninger til støtte for bankerne, må det først tages i betragtning, at traktaten ikke indeholder specifikke statsstøtteregler for kreditinstitutter. Kommissionen er dog klar over, at banksektoren har ganske særlige karakteristika, og at de finansielle markeder er særdeles følsomme over for et kreditinstituts vanskeligheder, hvilket der skal tages hensyn til ved anvendelsen af statsstøttereglerne.
Der skal i denne forbindelse erindres om følgende betragtning i Rådets direktiv 89/647/EØF (2) om solvensnøgletal for kreditinstitutter: »kreditinstitutter skal konkurrere direkte med hinanden på et fælles bankmarked, og vedtagelsen af fælles solvensnormer i form af et mindste solvensnøgletal vil forhindre konkurrenceforvridning og styrke Fællesskabets banksystem«.
I samme direktiv anførte Rådet desuden følgende betragtning: »tilvejebringelse af fælles normer for egenkapitaldækning af aktiver og poster under stregen, der er behæftet med kreditrisiko, er derfor et af de væsentlige harmoniseringsområder, der er nødvendige for at opnå gensidig anerkendelse og dermed for at gennemføre det indre marked på bankområdet«.
Disse betragtninger er baseret på den erkendelse, at et minimumssolvensnøgletal er et kriterium for lige konkurrencevilkår og samtidig et af kriterierne for en banks levedygtighed. De statsforanstaltninger, der medfører finansiel støtte til kriseramte banker for at give dem mulighed for at overholde Fællesskabets tilsynsregler, kan dog samtidig indeholde støtteelementer. Dette betyder, at Kommissionen for at forhindre konkurrencefordrejninger, der er uforenelige med fællesmarkedet, skal undersøge, om traktatens statsstøtteregler er overholdt.
Ud fra et konkurrencemæssigt synspunkt kan kreditinstitutterne frit vælge, hvilken investeringspolitik de vil følge, og hvilken risiko/udbyttekombination af deres aktivbeholdning de finder mest hensigtsmæssig, forudsat at tilsynsreglerne overholdes, og at deres tilsynsmyndigheder fører kontrol dermed. En aggressiv og dristig politik kan medføre højere udbytte, men indebærer også et højere risikoniveau, hvis ikke den kontrolleres tilstrækkeligt. Påvisning, kontrol og begrænsning af disse risici, der er af forskellig art, men ofte indbyrdes forbundne, er et af bankerhvervets grundlæggende karakteristika. Når betydelige risici realiseres, kan de formindske bankens overskud og påvirke egenkapitalen og solvensgraden. En indskrænkning i de risikobetonede aktiviteter eller en kapitaludvidelse kan blive nødvendig for at genetablere det lovfæstede minimum for egenkapitalen og solvensgraden (8 %). I denne situation kan bankens aktionærer tilføre ekstra kapital, hvis de finder, at deres investering vil få et tilstrækkeligt afkast. De vil normalt kræve en omstrukturering for at nedbringe risikoen.
I betragtning af at alternativet, nemlig opløsning af selskabet, ofte er en generelt dyrere løsning, når det drejer sig om banker, end når det gælder erhvervsvirksomheder, på grund af det pr. definition større forhold mellem fremmed- og egenkapital og majoritetsaktionærernes ofte større ansvar over for indskyderne, samt behovet for at opretholde indskydernes tillid, fører finanstilsynene løbende en meget streng kontrol med bankernes administration og med aktionærerne for at forhindre de negative virkninger, en konkurs vil få.
De gennemfører tilsyn og kan anmode om korrigerende foranstaltninger, hvis de finder det nødvendigt. I tilfælde af overtrædelse af tilsynsreglerne har de flere muligheder for at genskabe normale vilkår for bankernes virksomhed; de foranstaltninger, de kan træffe, spænder fra advarsler til tilbagekaldelse af tilladelsen til at udøve virksomhed som kreditinstitut. De kan også anmode aktionærerne om at yde støtte for at bringe banken på fode igen, især hvis dens konkurs kan få uønskede negative virkninger på indskydernes tillid og eventuelt på de finansielle markeder. Disse virkninger kan være særdeles betydelige og stå i et helt urimeligt forhold til den pågældende banks vanskeligheder.
Hvis aktionærerne ikke vil indskyde kapital i banken, eller den ikke kan overtages af et andet institut, er der flere mulige løsninger, nemlig enten en konkursbegæring, en kontrolleret likvidation, salg i blokke eller solidarisk indgriben fra flere andre bankers side for at forhindre de uønskede negative virkninger, der er nævnt ovenfor. Hvis den private sektor yder et væsentligt finansielt bidrag til redningsaktionen uden at være tvunget dertil, kan det konkluderes, at der ikke foreligger statsstøtte.
Afhængigt af risikoen for en krise i hele finanssystemet, kan tilsynsmyndighederne gribe ind, og i forbindelse med offentlige banker kan staten også opfordres til at gribe ind i sin egenskab af aktionær.
Hvis det derimod er staten, der yder det største eller det eneste bidrag, må Kommissionen, selv om det sker på tilsynsmyndighedernes opfordring, tage stilling til, om de statslige foranstaltninger indebærer et støtteelement. I sin vurdering af statslige foranstaltninger anvender Kommissionen normalt det markedsøkonomiske investorprincip, som den opstillede i sin meddelelse om offentlige virksomheder (3). I denne meddelelse slås det fast, at en transaktion er forbundet med statsstøtte, såfremt en sammenlignelig privat investor ikke ville have foretaget den under normale markedsvilkår.
I forbindelse med offentlige kapitalinteresser i en virksomhed, må det, således som det fremgår af Kommissionens meddelelse fra 1984 (4), antages, at en privat investor ikke ville have foretaget en sådan transaktion, og at der derfor foreligger statsstøtte, når virksomhedens finansielle situation er af en sådan art, at der ikke inden for en rimelig frist er sandsynlighed for, at den vil kunne præstere en normal forrentning (aktieudbytte eller kapitalgevinst) af den investerede kapital, eller når de risici, der er forbundet med en sådan transaktion, er alt for store eller alt for langvarige.
På samme måde antager Kommissionen, at en statsgaranti udgør statsstøtte, hvis garantien er nødvendig for virksomhedens overlevelse, med andre ord hvis den støtte, den indebærer, svarer til det garanterede beløb, samt hvis den varer usædvanlig længe eller indebærer et meget højt risikoniveau.
For at gøre det muligt for Kommissionen at vurdere, om det markedsøkonomiske investorprincip er overholdt, må der gives en begrundelse for den statslige aktionærs handlemåde set i forhold til en privat investors. Det indebærer, at der må fremlægges en sammenhængende og detaljeret omstruktureringsplan, hvoraf det med rimelig sikkerhed fremgår, at den pågældende transaktion giver staten en »normal« forrentning, som en privat markedsøkonomisk investor ville have kunnet acceptere. I modsat fald foreligger der statsstøtte.
I artikel 10, stk. 3, i nævnte direktiv 89/647/EØF vedrørende solvensnøgletal fastsættes følgende: »Hvis nøgletallet falder til under 8 %, skal de kompetente myndigheder sikre, at det pågældende kreditinstitut tager de nødvendige foranstaltninger for så hurtigt som muligt at genetablere nøgletallet på det aftalte minimum«. Denne bestemmelse giver anledning til tre betragtninger. For det første forpligter den tilsynsmyndighederne til at undersøge, om der træffes de nødvendige foranstaltninger for at genskabe bankens solvens. Det er klart, at disse foranstaltninger, for at være nødvendige, ikke blot skal genskabe solvensnøgletallet ud fra et regnskabsmæssigt synspunkt, men også skal medføre mere omfattende indgreb for at sikre, at banken omstruktureres effektivt og bringes varigt på fode, for at undgå at den på ny kommer ud i de samme vanskeligheder.
For det andet må det understreges, at tilsynsforpligtelsen er begrundet i, at det er nødvendigt at forhindre en tillidskrise og at opretholde lige konkurrencevilkår, som understreget i betragtningerne til direktivet. Det er særdeles vigtigt, at der løbende føres strengt tilsyn, fordi der i så fald kan iværksættes korrigerende foranstaltninger for at begrænse bankens risici, forhindre en krise og dens eventuelle skadelige virkninger og dermed begrænse det beløb, der er nødvendigt for at redde banken. Tilsynet bidrager således til en formindskelse af den støtte, der eventuelt er nødvendig for at bringe banken på fode igen.
Da direktivet ikke blot har til formål at sikre systemets stabilitet, men også skal sikre lige konkurrencevilkår, skal den tilsynsopgave, som direktivet pålægger de kompetente myndigheder gennem kontrol af solvensgraden, gennemføres som led i konkurrencereglerne, især statsstøttereglerne, for at sikre loyale konkurrencevilkår. Tilsynsmyndighederne skal derfor påse, at kreditinstitutterne ikke påtager sig alt for risikofyldte engagementer, der kan påvirke solvensgraden og hvortil der direkte eller indirekte ydes statsstøtte, fordi der er tale om offentlige institutter eller institutter, der er alt for store til, at de må gå konkurs (»too-big-to-fail«). En automatisk genetablering af solvensgraden ved indskud af egenkapital eller et tilsvarende tiltag fra statens side, betyder en godkendelse af den illoyale konkurrence, som den pågældende bank var årsag til før krisen.
For det tredje skal det præciseres, at denne bestemmelse i direktivet ikke kræver, at solvensgraden genetableres for enhver pris eller gennem en hvilken som helst løsning. Men det er klart, at det medfører inddragelse af tilladelsen til at udøve virksomhed som kreditinstitut, og dermed bankens likvidation eller konkurs, hvis solvensreglerne ikke overholdes. Efter artikel 8, stk. 1, litra d), i Rådets direktiv 77/780/EØF (5) er en utilstrækkelig egenkapital en forudsætning for, at de kompetente tilsynsmyndigheder kan inddrage kreditinstitutters tilladelse (6).
Selv om de nationale regler indeholder en forpligtelse til at tilføre en kriseramt bank ny kapital, vil der være tale om støtte, hvis kapitaltilførslen ikke sker på normale vilkår, der ville give en privat investor et acceptabelt afkast. Når Kommissionen sammenligner statens adfærd med den adfærd, der udvises af en investor, som disponerer ud fra markedsøkonomiske betragtninger, skal støtten vurderes på grundlag af en sammenligning mellem investeringens kostpris og dens værdi, tilbagediskonteret på passende vis (7).
Hvis en statslig intervention anses for nødvendig af årsager, der ikke blot vedrører det støttemodtagende institut, foreligger der stadig en forpligtelse til at undersøge, om man har valgt den løsning, der medfører færrest mulige fordrejninger; hvis en større konkurrencefordrejning er uundgåelig, må der kræves betydelige modydelser, der kommer de øvrige virksomheder inden for den pågældende sektor til gode, for at opveje de negative virkninger samt de begrænsede muligheder for en mere radikal, men undertiden uundgåelig, løsning, som man ville have anvendt i industrien, der er mindre følsom over for en enkelt virksomheds vanskeligheder.
Det kan konkluderes, at statsstøttereglerne også skal anvendes på banker for at fastslå eventuelle støtteelementer i en statslig foranstaltning til støtte for en kriseramt bank og fastlægge de fordrejninger, som denne støtte medfører, og de betingelser, som staten skal opfylde af hensyn til den fælles interesse.
3.2. Vurdering af, om statsstøtte til en eller flere banker er forenelig med fællesmarkedet
Når Kommissionen har fastslået, at en foranstaltning omfatter statsstøtte efter traktatens artikel 92, stk. 1, må den undersøge, om støtten kan betragtes som forenelig med fællesmarkedet.
Hvis faktorer, som bankerne ikke har nogen indflydelse på, rokker ved tilliden til systemet, kan staten være nødt til at træde til og støtte samtlige kreditinstitutter for at forhindre en krise i systemet med de deraf følgende negative virkninger. I tilfælde af en egentlig krise i systemet kan man derfor anvende undtagelsesbestemmelsen i artikel 92, stk. 3, litra b), »for at afhjælpe en alvorlig forstyrrelse i en medlemsstats økonomi«. Forudsætningen for, at støtten er forenelig med fællesmarkedet, er, at den set i forhold til konkurrencen i den pågældende stat ydes neutralt til hele banksystemet og uden at overstige det strengt nødvendige.
I princippet vil det ikke nødvendigvis føre til en tillidskrise inden for hele systemet, hvis blot én eller et par banker kommer i vanskeligheder. Men hvis en bank af en vis størrelse går konkurs, også selv om det skyldes fejl i den interne administration, kan det bringe andre kreditinstitutter, som er finansielt forbundet med den, i vanskeligheder, og dermed føre til en krise af større omfang. Det kan være nødvendigt at yde statsstøtte, men dette må ikke betyde, at der ikke kræves modydelser fra det pågældende institut, og støtten må heller ikke ydes, uden at der gribes alvorligt ind med hensyn til den endelige strukturomlægning og begrænsningen af den konkurrencefordrejning, som støtten medfører.
Når Kommissionen skal vurdere, om støtte til store banker er forenelig med fællesmarkedet, kontrollerer den, at støtten ikke ændrer samhandelsvilkårene på en måde, der strider mod den fælles interesse, jf. artikel 92, stk. 3, litra a) eller c). Den skal derfor undersøge, om der foreligger en behørigt meddelt, sammenhængende og realistisk saneringsplan. I denne forbindelse vil Kommissionen tage hensyn til, at det i visse situationer kan være nødvendigt at tage særlige skridt for at forhindre en stor bank i at gå konkurs med de deraf følgende uønskede virkninger på finansmarkederne. Hensynet til den fælles interesse kan kræve, at det forhold, at en bank ikke må gå konkurs, kompenseres gennem væsentlige begrænsninger i dens konkurrencemæssige styrke.
I rammebestemmelserne for støtte til redning og omstrukturering af kriseramte virksomheder af 27. juli 1994 (8) slog Kommissionen fast, at statsstøtte tilgodeser hensynet til den fælles interesse og kan erklæres forenelig med fællesmarkedet, når følgende fire principper er overholdt:
a) støtten skal sikre, at virksomheden på ny bliver levedygtig inden for en rimelig tid
b) støtten skal stå i forhold til omstruktureringens omkostninger og udbytte og må ikke overstige det strengt nødvendige beløb
c) for at begrænse konkurrencefordrejningerne, skal støtteforanstaltningerne fordreje konkurrencen mindst muligt, og virksomheden skal yde et væsentligt finansielt bidrag til omstruktureringsomkostningerne
d) der skal træffes foranstaltninger for at yde konkurrenterne den størst mulige kompensation for støttens negative virkninger.
Kommissionen mener, at disse fire hovedprincipper kan anvendes på banker, når der tillige tages hensyn til deres eventuelle negative virkninger på det finansielle system og tilliden til banksektoren og til behovet for at overholde fællesskabsreglerne for denne sektor.
Når staten er hovedaktionær i en kriseramt bank, må man adskille dens rolle som aktionær fra dens rolle som tilsynsmyndighed med en forpligtelse til at bevare tilliden til banksystemet. Sidstnævnte opgave kan få staten til at yde den kriseramte bank yderligere støtte i forhold til det, der egentlig er nødvendigt for at gøre den levedygtig på ny. Kommissionen kan derfor se mere positivt på støtteforanstaltninger, der træffes af uafhængige tilsynsmyndigheder, især i forbindelse med offentlige banker, hvis foranstaltningerne giver mulighed for at sikre en neutral statsintervention og lige konkurrencevilkår.
4. DE FRANSKE MYNDIGHEDERS SVAR PÅ KOMMISSIONENS ANMODNING OM OPLYSNINGER I FORBINDELSE MED INDLEDNING AF PROCEDUREN
I beslutningen om indledning af proceduren efter traktatens artikel 93, stk. 2, tilkendegav Kommissionen sin holdning til hovedlinjerne i saneringsplanen. Kommissionen var af den opfattelse, at der blev taget fat på bankens fundamentale problemer, og at det så ud til, at CL selv kom til at yde et betydeligt bidrag af hensyn til konkurrenternes berettigede interesser, idet planen satte en bremse på CL's ekspansion og indskrænkede bankens aktiviteter på visse områder. Kommissionen konstaterede, at der ikke var tale om nogen ny kapitalindsprøjtning, at de urentable aktiver var blevet udskilt fra banken og efterhånden ville blive afhændet, og at CL herefter skulle koncentrere sig mere om sine kerneaktiviteter. Kommissionen meddelte desuden, at den i sin vurdering af, om støtten var forenelig med fællesmarkedet, ville lægge særlig vægt på, hvilken indsats der krævedes af CL, blandt andet med hensyn til en indskrænkning i balancen, en overskudsklausul, som ville lægge en dæmper på CL's fremtidige ekspansion, og en omfattende rationalisering af bankaktiviteterne, som blandt andet skulle omfatte en række yderligere betydelige personalenedskæringer og indsnævring af bankens geografiske virkefelt.
Kommissionen fandt dog ikke desto mindre, at der var behov for nærmere oplysninger på en række vigtige punkter. Uden disse oplysninger kunne Kommissionen ikke konkludere, at planen var forenelig med fællesmarkedet. Den gentog også det generelle princip, der anvendes på kriseramte virksomheder, og som går ud på, at statsstøtte kun kan betragtes som forenelig med fællesmarkedet, når den er begrænset til det strengt nødvendige, således at omkostningerne ved saneringen i videst muligt omfang afholdes af virksomheden selv, at der foreligger en tilstrækkelig modydelse, der kan opveje denne betydelige støttes konkurrencefordrejende virkninger, samt at der gennemføres en omstruktureringsplan, som giver sikkerhed for, at virksomheden kommer på fode igen inden for et rimeligt tidsrum.
Kommissionen anmodede om yderligere oplysninger om blandt andet følgende:
a) de detaljerede lister over overførte engagementer, der er nævnt i aftaleprotokollen mellem staten og CL, samt de vurderingsrapporter, der er udarbejdet af de rådgivende banker og af Commission Bancaire
b) omstruktureringsplanen med en detaljeret gennemgang af alle aktiviteter og en fordeling på geografiske områder, hvoraf genopretningen af CL's rentabilitet skulle fremgå
c) adskillelsen mellem CDR og CL og de nærmere vilkår for CL's deltagelse i kontrollen med CDR's administration af aktiverne
d) de nærmere vilkår for CL's tilbagekøb af de udskilte aktiver
e) muligheden for at fremføre skattemæssige tab til efterfølgende regnskabsår
f) statens fulde garanti for SPBI's engagementer
g) omkostningerne ved omstruktureringen af de udskilte aktiver med henblik på deres afhændelse
h) vilkårene for privatisering af CL, specielt med hensyn til de bindinger, CL bliver underlagt efter en sådan privatisering
i) eventuelle betingelser angående minoritetsaktionærernes udtræden af SPBI
j) salg af ikke-udskilte aktiver for et beløb på 100 mia. ffr.
k) alle andre afhændelser af aktiver inden for CL's perifere aktivitetsområder eller inden for bankens kerneaktiviteter
l) OIG's transaktioner i 1994, f.eks. i form af finansielle rapporter.
I det følgende gennemgås de franske myndigheders oplysninger. De blev fremsat skriftligt (skrivelse af 26. og 28. april, 23. juni og 6. juli, indgået henholdsvis den 27. april, A/33402, den 3. maj, A/33499, den 26. juni, A/34961 og den 7. juli, A/35317) eller mundtligt under samtaler mellem repræsentanter for Kommissionen, den franske regering og CL (den 28. april, den 17. maj, den 20. og den 27. juni samt den 5. juli 1995).
4.a) Punkt a) tog først og fremmest sigte på at verificere de udskilte aktiver og deres salgspris. Desuden havde Kommissionen brug for supplerende oplysninger for at kunne foretage en mere nøjagtig vurdering af den støtte, som redningsforanstaltningerne indebar. Det er nemlig væsentligt at få opgjort statens faktiske støtte både for at fastlægge, hvor store modydelser den støttemodtagende virksomhed skal yde, og for at begrænse støtten til det strengt nødvendige.
Med hensyn til kontrollen af regnskaberne erklærede CL, at den havde udskilt aktiver på 190 mia. ffr., hvortil der var knyttet passiver på 55 mia. ffr. Det fremgik af undersøgelsen af de fremsendte dokumenter, at de udskilte aktivers nettobeløb (aktiver plus fordringer) andrager ca. 130 mia. ffr. Hertil kommer en overførsel på 16 mia. ffr. i form af garantier, der kan opgøres i tal, samt en række andre garantier, der ikke kan opgøres i tal: det drejer sig blandt andet om potentielle risici i forbindelse med garantier, som CL eller dets datterselskaber har ydet tredjemand, tvister og engagementer, der er indgået af juridiske personer kontrolleret af CDR. Nedenstående tabel viser købsprisen for aktiverne opdelt i store enheder ifølge CL's egne oplysninger:
TABELPOSITION
Aktivernes salgspris fastsættes således:
- fordringer, fastforrentede værdipapirer og kapitalbeviser i selskaber uden for koncernen: regnskabsmæssig værdi pr. 31. december 1994 minus hensættelser (undtagen fordringer på MGM-koncernen, der overføres til bruttoværdien)
- kapitalbeviser i koncernselskaber: en pris, der ikke medfører udsving i CL-koncernens konsoliderede egenkapital pr. 31. december 1993.
Da afhændelserne ifølge aftaleprotokollen mellem staten og CL skal finde sted med tilbagevirkende kraft pr. 1. januar 1994, skal provenuet og omkostningerne i forbindelse med de udskilte aktiver for perioden fra den 1. januar 1994 til afhændelsestidspunktet overføres til CDR. På grundlag af dette princip er salgsprisen for værdipapirerne blevet forhøjet med renter på 4,845 % (dvs. 85 % af pengemarkedsrenten for 1994, der var 5,7 %). Hvad fordringerne angår, er princippet blevet anvendt således, at CL giver afkald på at få tilbagebetalt finansieringsomkostningerne og beholder renteindtægterne, når de er blevet bogført.
4.b) Kommissionen havde i sin beslutning om indledning af proceduren krævet at få forelagt saneringsplanen for CL, for at den kunne vurdere, om støtten, og især kapitalforhøjelsen, var forenelig med fællesmarkedet. Kommissionen havde desuden anmodet om mere detaljerede finansielle oplysninger om CL-koncernens forskellige økonomiske og geografiske aktivitetsområder for at kunne kontrollere, at støtten ikke oversteg det strengt nødvendige, og at CL på ny kunne blive levedygtig uden anden støtte fra staten i fremtiden. Disse oplysninger er nødvendige, for at Kommissionen kan vurdere, om CL's referencescenario for de kommende fem år er realistisk, og især om det er muligt på fire år at reducere CL's driftskoefficient (dvs. forholdet mellem generalomkostninger plus afskrivninger og nettobankprovenuet) fra 81 % i dag til et niveau, der er lavere end hos de førende konkurrenter, dvs. ca. 70 %, hvilket vil forbedre CL's resultater tilsvarende.
De franske myndigheder fremsendte den »business plan«, som CL havde udarbejdet. For på ny at give CL mulighed for at opnå overskud, analyserer planen de vigtigste problemer, der er årsag til bankens vanskeligheder, nemlig den alt for store og dårligt styrede vækst, den mangelfulde kontrol med generalomkostningerne og den utilstrækkelige risikostyring. Efter denne analyse indeholder planen følgende tre hovedlinjer:
a) CL skal koncentrere sig om sin kernevirksomhed, og der skal dæmmes op for bankens betydelige eksterne vækst. CL fortsætter sin almindelige bankvirksomhed i Frankrig (med en ny kundesegmentering, udvikling af nye distributionskanaler og optimering af filialnettet) og sin virksomhed som erhvervs- og investeringsbank på verdensplan. Desuden indskrænkes CL's aktiviteter geografisk, idet virksomhed med privatkunder og andre finansielle tjenesteydelser uden for Europa vil blive afhændet. CL regner især med at overdrage alle de latinamerikanske datterselskaber i 1995, men der vil også ske andre afhændelser i det internationale net. Desuden vil CL sælge eller lukke de filialer, der beskæftiger sig med privatkundetransaktioner i Europa, og som ikke forventes at blive tilstrækkelig rentable. I denne forbindelse har CL allerede i år lukket alle sine filialer, der beskæftiger sig med privatkundetransaktioner i Storbritannien. Tallene i CL's »business plan« omfatter salget af CLBN i 1995 og salget af andre udenlandske datterselskaber i de følgende år for at de i mellemtiden kan blive omstruktureret. Denne koncentration af aktiviteterne vil alt andet lige betyde, at CL's balance formindskes med omkring 100 mia. ffr. over en fireårig periode, og heri er ikke medregnet salget af aktiver til afviklingsselskabet.
b) En forbedring af produktiviteten, angivet ved en sænkning af driftskoefficienten (forholdet mellem generalomkostninger plus afskrivninger og nettobankprovenuet) fra over 80 % til 70 % på fire år. Foranstaltningerne i denne forbindelse vedrører to hovedområder. Det drejer sig først og fremmest om lønomkostninger pr. ansat og personalenedskæringer. Ved afslutningen af planens første fase i 1994 var der nedlagt 1 500 arbejdspladser i Frankrig. Det er målet at opnå en personalenedskæring på 2 400 i 1995. Planens sidste fase, der dækker perioden 31. marts 1996 - 31. marts 1997, skulle muliggøre en tilsvarende produktivitetsforbedring. Der er derfor afsat yderligere hensættelser til omstrukturering for 1994. I Europa er det målet at nedskære personalet fra [. . .] i juni 1994 til [. . .] i december 1995. Bankens personale uden for Europa (11 600 i dag) skal nedskæres [. . .] på grund af den strategiske koncentration af aktiviteterne. Derudover skal der foretages en nedskæring af de øvrige omkostninger, især administrationsomkostningerne.
c) Risikostyring, der er et mål, som CL forventer at nå især på grund af omlægningen af engagementerne, foranstaltningen vedrørende risikoomkostningerne og den forbedrede inddrivelse, foruden fordelene ved udskillelsen af visse dele af selskabet.
I nedenstående tabel skitseres udviklingen i CL-koncernens vigtigste regnskabsaggregater efter omstruktureringen for 1994-1999 ifølge CL's egne oplysninger:
TABELPOSITION
Skønnene over kerneaktiviteterne og de tal, der er angivet i CL's »business plan« for 1995-1996, er en sammenlægning af de skøn, der er fremsendt af de forskellige driftsledelser, og en række målrettede foranstaltninger, som især vedrører nettobankprovenuet og generalomkostningerne, der er fastlagt globalt, og dernæst er blevet opdelt på basisenhederne. For 1997-1999 er skønnet blevet fastlagt mere generelt for hver af koncernens vigtigste aktiviteter, uden at man er gået ned i de mindste enheder.
CL's »business plan« bygger på følgende hypoteser:
- den korte rente holder sig fortsat lav i Europa i hele perioden (i Frankrig 4,78 % i 1995, derefter 4,67 %), men stiger i USA (fra 6,06 % til 6,45 %)
- den lange rente holder sig stabil
- den amerikanske dollar forbedres i forhold til 1994, og kursen mellem DM og ffr. holder sig stabil
- ved de økonomiske forhold tages der hensyn til den forventede forbedring i konjunkturerne i Europa, hvilket giver mulighed for at formindske hensættelserne indtil 1997.
CL har fremlagt resultaterne med følgende kommentarer:
- nettobankprovenuet er faldende i 1995 og i 1996 på grund af ændringen af forrentningen af CL's lån til SPBI fra 7 % til 85 % af pengemarkedsrenten (dvs. 4 % med den rentesats, der lægges til grund i planen). I de efterfølgende år vil den positive virkning af SPBI's tilbagebetaling til CL, efterhånden som de udskilte aktiver afhændes, blive udlignet af salget af en række europæiske datterselskaber og omstruktureringens virkninger
- generalomkostningerne og afskrivningerne falder, medens planen anvendes. Strukturomlægningsforanstaltningerne skaber mekaniske virkninger forbundet med personalenedskæringerne
- driftskoefficienten udviser en konstant forbedring, idet den falder fra [. . .] i 1994 til [. . .] i 1996 og [. . .] i 1999
- udviklingen i nettohensættelserne forudsætter, at udligningen er afsluttet i [. . .], hvor bankkonjunkturen når sit højdepunkt
- de øvrige elementer omfatter resultatet af livsforsikringsvirksomheden [. . .] samt de ekstraordinære gevinster og tab i forbindelse med afhændelserne.
Tabel 3 angiver udviklingen i CL's rentabilitetsnøgletal ifølge CL's »business plan« (resultaterne vedrørende koncernens andel før fradrag i egenkapitalen i henhold til overskudsklausulen).
TABELPOSITION
4.c) I forbindelse med indledning af proceduren havde Kommissionen krævet en mere nøjagtig adskillelse mellem afviklingsselskabet (CDR) og CL for at sikre en uafhængig kontrol af forvaltningen og salget eller likvidationen af de overførte aktiver. Kommissionen mente, at der var en klar risiko for interessekonflikter, selv om der havde kunnet opnås besparelser i CL's forvaltning på visse områder (især bankvirksomhed og ejendomsmarkedet). Denne risiko for interessekonflikter skal fjernes ved en større adskillelse mellem CDR og CL og ved en større direkte indflydelse fra statens side. Klagerne har givet udtryk for de samme betænkeligheder.
Som led i proceduren forelagde de franske myndigheder Kommissionen den endelige version af artiklerne i aftaleprotokollen mellem staten og CL om forvaltningen af CDR, og denne version er ændret på visse punkter i forhold til den første. Ifølge disse ændringer skal udnævnelsen af CDR's befuldmægtigede, som ifølge selskabsretten tilkommer aktionæren CL, godkendes af staten. Det er også fastsat, at der skal oprettes en rådgivende kontrolkomité, bestående af tre medlemmer, der udnævnes af SPBI under økonomiministerens direkte kontrol, to medlemmer, der udnævnes af CL og fem personer med særlig kompetence, der udnævnes af økonomiministeren. Ifølge aftaleprotokollen skal udnævnelsen af de medlemmer, som CL har udpeget, godkendes af økonomiministeren.
Den rådgivende komité har meget vidtstrakte beføjelser. Den skal således udtale sig om alle vigtige beslutninger, der er bindende for CDR eller CDR's datterselskaber om for eksempel salg af aktiver, supplerende finansieringstransaktioner eller tvister, der overstiger de tærskler, som er fastsat i aftaleprotokollen, og som senere kan ændres ved komitéens forretningsorden. Selv om komitéens udtalelser juridisk set kun er rådgivende, vil de, hvis de er negative, medføre, at SPBI ikke har noget finansielt ansvar. I praksis vil den rådgivende komité kunne afslå disse transaktioner.
For at kunne udføre sin opgave kan komitéen foretage revision af aktiverne eller af de gennemførte transaktioner. Salgsfuldmagter skal, medmindre komitéen udtrykkeligt har godkendt noget andet, overdrages til andre banker (tredjemand) for at sikre en uafhængig vurdering. Denne sikkerhedsforanstaltning kan også anvendes ved forvaltningen af aktiver, der eventuelt kan overdrages til et andet institut.
For at anspore CL til at forvalte de udskilte aktiver tilfredsstillende, har de franske myndigheder meddelt uformelt, at aftaleprotokollens artikel om udbyttedeling ikke vil blive anvendt.
4.d) Med hensyn til CL's mulighed for tilbagekøb af en række udskilte aktiver, jf. bilag 12 til aftaleprotokollen, vil eventuelle salgsfuldmagter blive overdraget andre banker (tredjemand), og for at kunne erhverve et aktiv, skal CL på forhånd indhente SPBI's udtrykkelige godkendelse deraf. I tilfælde af salg til fordel for et selskab uden for CDR-koncernen, skal CL's køb ubetinget ske på vilkår, især prismæssige vilkår, der mindst svarer til de af det pågældende selskab tilbudte. I forbindelse med spontant salg som led i forvaltningen af aktiverne kan SPBI på ethvert tidspunkt pålægge CL at konkurrere med tredjemand. I så fald vil CL's købspris, hvis SPBI kræver det, blive fastsat af to forretningsbanker i fællesskab, der udpeges som eksperter af henholdsvis CL og SPBI, således som det også er tilfældet ved salg af udskilte banker.
4.e) Kommissionen mente også, at CL's mulighed for at fremføre skattemæssige underskud var et problem, der måtte behandles på grundlag af principperne i rammebestemmelserne for støtte til omstrukturering. Klagerne krævede også denne mulighed afskaffet.
Ved udgangen af 1994 havde den finanskoncern, som bestod af CL og 71 af dens datterselskaber, fremført underskud på 29 mia. ffr., der hovedsagelig stammede fra moderselskabets virksomhed, CL Métropole. Ifølge CL's egne skøn skulle koncernens skattemæssige resultat være let positivt og således opsuge en del af det skattemæssige underskud, der kun kan fremføres over en femårig periode, bortset fra den del af underskuddet, der stammer fra afskrivning af fast ejendom, nemlig 4,8 mia. ffr., hvor fremførslen er ubegrænset.
[. . .]
De franske myndigheder har også bekræftet, at muligheden for fremføring af tab under alle omstændigheder vil kunne ændres og gøres umulig i forbindelse med en eventuel privatisering af CL og dermed den sandsynlige afhændelse af »overskudsklausulen«.
4.f) Kommissionen meddelte, at den ikke kunne erklære statens fulde garanti forenelig med fællesmarkedet, idet der var risiko for, at den ville være underkastet betydelige udsving. Kommissionen forstår, at det er meget vanskeligt at fastslå statens nøjagtige omkostninger ved garantien i dag på grund af aktivernes svingende værdi. Kommissionen er imidlertid nødt til at foretage et skøn over statens endelige omkostninger ved transaktionen, eventuelt inden for en gaffel med to yderværdier, for at kunne vurdere, om statsstøttereglerne er overholdt, især med hensyn til begrænsningen af støtten til det strengt nødvendige samt modydelser. Hvis de godkendte omkostninger overskrides, vil Kommissionen undersøge sagen på ny.
Desuden må det tages i betragtning, at staten er den eneste ansvarlige for SPBI's nettopassiver, da SPBI er et interessentskab med to interessenter, nemlig staten og Thomson SIEG, hvis ansvar er begrænset til 1 000 ffr. ifølge SPBI's vedtægter. Selv om statens ansvar er ubegrænset, kan SPBI's nettopassiver anslås til forskellen mellem CL's lån til SPBI (145 mia. ffr.) og de provenuer, der vil komme SPBI til gode, især af nul-kupon-obligationerne, overskudsklausulen, den ansvarlige lånekapital i CDR og CDC's og Thomson CSF's modgaranti for en del af OIG's tab.
De franske myndigheder har bekræftet, at statens overtagelse, gennem SPBI, af garantien for CDR's risici og omkostninger er begrænset til SPBI's indskud af ansvarlig lånekapital i CDR, dvs. 135 mia. ffr., og at der ikke kunne fastsættes en lavere grænse for dette beløb uden fare for, at revisorerne og tilsynsmyndighederne ikke ville godkende, at de udskilte aktiver blev holdt uden for CL's regnskaber.
4.g) Udskillelsen af aktiverne har til formål at give CL mulighed for at undgå bogføring af de betydelige hensættelser, der med revisorernes tekniske bistand er anslået til 60 mia. ffr. Dette beløb omfatter risici, der efter afslutningen af regnskaberne pr. 30. juni 1994 anslås til [. . .] mia. ffr. (herunder garantier på [. . .] mia. ffr., jf. punkt 4.a), transaktionsomkostninger på [. . .] mia. ffr. for regnskabsåret 1994 og hensættelser på [. . .] mia. ffr. til såkaldte ekstraordinære omstændigheder for første halvår 1994. Ifølge de franske myndigheders oplysninger kan bruttotransaktionsomkostningerne for 1995 anslås til ca. 4 mia. ffr. Det er umuligt at foretage skøn for de efterfølgende år.
4.h) I betragtning af den lange varighed af støttemekanismen for CL (20 år) anmodede Kommissionen om yderligere oplysninger om den fremtidige privatisering af CL og især om de eventuelle ændringer i planens betingelser i denne forbindelse, bl.a. med hensyn til overskudsklausulen og statens overtagelse af den fulde garanti.
De franske myndigheder har erklæret, at det er deres mål at privatisere CL, men at der ikke kan fastsættes noget tidspunkt eller nogen betingelser for denne privatisering, da det er usikkert, hvor lang en periode der er nødvendig til omstrukturering af banken. Det er dog fastsat, at der om fem år skal holdes et første møde om, hvorvidt CL kan privatiseres eller ej. Der skal på forhånd pr. 31. december 1997 gøres status over saneringsplanens gennemførelse for i givet fald at revidere parametrene. CL's privatisering vil være betinget af, at staten, via SPBI, opnår finansiel ligevægt i denne forbindelse. De franske myndigheder har derfor fastslået, at staten på privatiseringstidspunktet ikke uden en tilstrækkelig modydelse vil give afkald på klausulen om, at SPBI har ret til at få del i CL's overskud. Det skal så vurderes af de rådgivende banker, om modydelsen er tilstrækkelig.
Under drøftelser mellem repræsentanter for Kommissionen og de franske myndigheder har disse på ny bekræftet, at de vil privatisere CL, principielt i løbet af fem år, hvis CL's »business plan« overholdes, og banken således på ny bliver levedygtig.
De franske myndigheder har desuden anført, at provenuet af privatiseringen vil kunne bidrage til SPBI's endelige ligevægt. I denne forbindelse vil statens beholdning af CL's værdipapirer kunne overføres til SPBI.
4.i) Kommissionen anmodede om mere udførlige oplysninger om minoritetsaktionærernes (især Thomson og CDC) andel i CL's saneringsplan, især vedrørende de eventuelle betingelser for disse aktionærers udtræden af SPBI.
De franske myndigheder understregede, at Thomson CSF og CDC fortsat står som garanter for OIG's tab, hvis det overstiger 12,3 mia. ffr., idet Thomson CSF's garanti dog er begrænset til 1,77 mia. ffr. og CDC's til 300 mio. ffr. Dette engagements gyldighedsperiode er blevet forlænget til den 31. december 2012.
Hvad SPBI angår, har de franske myndigheder præciseret, at der er tale om et interessentskab med to interessenter, nemlig staten og Thomson SIEG, der er datterselskab af Thomson CSF. Thomson SIEG's ansvar er ifølge SPBI's vedtægter begrænset til selskabets andel i SPBI, nemlig 1 000 ffr. Det er ikke meningen, at Thomson SIEG skal træde ud.
4.j) De franske myndigheder meddelte, at CL hurtigst muligt ville reducere sin balance med mindst 100 mia. ffr. ud over de virkninger, som oprettelsen af CDR i sig selv ville medføre. De bekræftede denne reduktion. Det blev præciseret, at reduktionen kunne ske gennem afhændelse af banker eller andre virksomheder, afhændelse og mobilisering af fordringer og afhændelse af investeringsbeviser.
De franske myndigheder har især meddelt, at hele banknettet i Latinamerika er sat til salg, at der er udstedt salgsfuldmagter eller udarbejdet salgsprojekter for andre af koncernens internationale enheder, at Banca Lombarda (Italien) er blevet solgt, og at CLBN (Nederlandene) og et specialiseret fransk datterselskab er sat til salg. Disse afhændelser andrager over 120 mia. ffr. i aktiver på CL's konsoliderede balance, uden mobilisering af fordringer (næsten 14 mia. ffr.).
4.k) Ifølge CL's »business plan« skal CL's virksomhed koncentreres om de to kerneaktiviteter, idet den skal udøve almindelig bankvirksomhed i Frankrig og fungere som erhvervs- og investeringsbank på verdensplan. CL har erklæret, at privatkundetransaktionerne uden for Europa og de bankmæssige sideaktiviteter uden for Europa vil blive afhændet. De franske myndigheder har ikke givet nærmere oplysninger om eventuelle yderligere afhændelser.
4.l) De franske myndigheder har forelagt Kommissionen en foreløbig rapport om OIG's virksomhed og regnskaber. Resultaterne for 1994 siger ikke særlig meget, fordi aktiviteterne kun kommer meget langsomt i gang. Der er afhændet aktiver på 2 mia. ffr., medens transaktionsomkostningerne ved aktivbeholdningen svarede til nye midler på 2,5 mia. ffr. Dette beløb steg til 3,3 mia. ffr. i marts 1995 på grund af den fortsat meget dårlige situation på ejendomsmarkedet.
5. BEMÆRKNINGER MODTAGET SOM LED I PROCEDUREN
5.1. Bemærkninger fra andre interesserede parter
Banque Nationale de Paris og Société Générale, der er to franske banker af stort set samme størrelse som CL, sendte Kommissionen deres bemærkninger til den foreliggende sag. Da deres argumenter stort set er de samme, beskrives de under ét nedenfor.
Sammenslutningen af nuværende og tidligere lønmodtagende aktionærer i Crédit Lyonnais-koncernen (»Crédit Lyonnais Actionnaires Salariés«) udtrykte over for Kommissionen bekymring med hensyn til CL's fremtid, især med hensyn til formindskelsen af CL's størrelse. Den fremførte desuden, at CL's aggressive og dristige politik i anden halvdel af 1980'erne blev udtrykkeligt støttet af den franske stat.
Det Forenede Kongeriges Faste Repræsentation ved Den Europæiske Union og »British Bankers' Association« har også sendt Kommissionen to skrivelser, hvori de tilslutter sig Kommissionens holdning med hensyn til anvendelsen af statsstøttereglerne på banker, men samtidig understreger det nødvendige i at bevare de økonomiske aktørers tillid til banksystemets soliditet. De mente, at Kommissionen skulle kontrollere, at støtten til CL begrænses til det strengt nødvendige, og at CL yder betydelige modydelser i form af salg af aktiver og nedskæring af CL's størrelse.
Danmarks Faste Repræsentation ved Den Europæiske Union har også sendt Kommissionen en skrivelse, hvori den tilslutter sig Kommissionens holdning. De danske bemærkninger indgik dog efter udløbet af den svarfrist, der var anført i Kommissionens meddelelse i De Europæiske Fællesskabers Tidende, og de anføres derfor blot til orientering. De danske myndigheder mente også, at det i visse tilfælde var nødvendigt at træffe foranstaltninger omgående for at undgå, at risikoen for, at én eller flere store banker går konkurs, med en krise i hele systemet til følge.
De franske bankers argumenter kan sammenfattes i følgende punkter:
I) Det fremgår ikke klart af redningsplanen, hvilket strategisk mål der forfølges. Uden en tydelig og omfattende nedskæring i dens geografiske og faglige virksomhedsperimeter, kan man frygte, at banken blot genoprettes med samme struktur med statsstøtte.
II) Der sker ikke nogen normal forrentning af den indskudte kapital. Planen omfatter statsstøtte, minus CL's bidrag, på mellem 50 og 62 mia. ffr. (værdi pr. 1. januar 1995). Dette beløb fås ved at sammenlægge nutidsværdierne af kapitalforhøjelsen (5,3 mia. ffr.) og af afviklingsaktionen (mellem 54 og 66 mia. ffr.) efter fradrag af nutidsværdien af indtægterne af nul-kupon-obligationerne (7,8 mia. ffr.) og af overskudsklausulen (1 mia. ffr.). Den anvendte kalkulationsrente (7,81 %) er fremkommet på grundlag af de franske myndigheders skøn over nul-kupon-obligationernes værdi. Skønnet over omkostningerne ved afviklingsaktionen er baseret på den antagelse, at hele den overførte aktivportefølje vil blive solgt på fem år, og at der hvert år skal afholdes transaktionsomkostninger på mellem 5 og 6 %.
III) Planen medfører alvorlige konkurrencefordrejninger, der ikke kompenseres af nogen væsentlig omstruktureringsindsats fra CL's side. Ifølge klagerne var CL's særdeles aggressive politik i 1987-1993, især i form af erhvervelse af kapitalandele i banker og erhvervsvirksomheder til meget lave priser, allerede for en stor dels vedkommende blevet finansieret af staten (som indskød egenkapital på næsten 20 mia. ffr., medens selvfinansieringen tegnede sig for under 6 mia. ffr.). Desuden skulle CL gennem sine uforsigtige dispositioner i betydelig grad have været medvirkende til forværringen af krisen på ejendomsmarkedet i Frankrig. Før udskillelsen af aktiverne tegnede CL sig således for næsten en tredjedel af de samlede lån til virksomheder på ejendomsmarkedet (105 mia. ffr. ud af 324 mia. ffr.) og mere end det dobbelte af BNP's og Société Générales samlede engagementer, skønt disse to banker er af stort set samme størrelse som CL. På denne baggrund forekommer betingelserne for planens gennemførelse ret uforpligtende, og reduktionen af CL's balance rent potentiel, da de rationaliseringsforanstaltninger, som CL har iværksat i Frankrig er af samme art og omfang som konkurrenternes (antallet af ansatte i CL Métropole blev således nedskåret med 2 % i 1994, medens antallet af ansatte hos BNP Métropole i samme periode blev reduceret med 2,3 %) (9).
IV) Der burde derfor foretages følgende korrigerende foranstaltninger:
1) Administrationen af CDR bør være uafhængig (kapital, ledelsesorganer og personale bør være totalt uafhængige af CL) for at undgå enhver mulighed for interessekonflikter.
2) Altus, SDBO og Colbert bør fortsat indgå i CL-koncernen (koncernen bør selv afholde omkostningerne ved likvidation af disse banker).
3) Der bør sættes loft over statsgarantien.
4) Statens driftstilskud til CL, der fremkommer ved, at de urentable udskilte aktiver i CL's regnskaber erstattes med lån til SPBI, bør nedskæres kraftigt.
5) Muligheden for at fremføre skattemæssige underskud bør ophæves.
6) Overskudsklausulen bør »fastlåses« for den oprindeligt fastsattte periode (20 år), hvad enten CL privatiseres eller ej.
7) CL bør afhænde væsentlige dele af sit produktionsapparat såvel i som uden for Europa.
8) CL's engagementer bør opgøres nøjagtigt og være uigenkaldelige; endvidere bør der udsendes en offentlig årsrapport om planens gennemførelse.
De fleste af de to franske bankers bemærkninger, som Kommissionen allerede tog i betragtning, da den indledte proceduren, dels ved vurderingen af støtteelementet, dels i anmodningen om oplysninger, behandles mere indgående i forbindelse med vurderingen af den støtte, transaktionen medfører, og ved undersøgelsen af, om den er forenelig med fællesmarkedet.
Kommissionen mener dog, at visse af klagernes argumenter ikke kan accepteres, især med hensyn til punkt 2 og 4. Punkt 3 er ikke relevant for Kommissionens vurdering af den statsstøtte, som denne garanti indebærer.
Klagernes ønske om, at Altus, SDBO og Colbert ikke udskilles, forekommer ikke acceptabelt af følgende to årsager. For det første ville det have været nødvendigt at foretage en yderligere kapitalforhøjelse på mindst 9 mia. ffr. for at imødegå revisorernes krav om hensættelser, hvis disse datterselskaber skulle bibeholdes inden for CL-koncernen. For det andet vil disse datterselskaber blive overtaget af CL inden udgangen af 1995, hvis de ikke er solgt eller opløst forinden. Tilbagekøbsprisen vil kunne fastsættes af to uafhængige forretningsbanker.
Med hensyn til reduktionen af driftstilskuddet, og især påstanden om, at transaktionsomkostningerne vedrørende de udskilte aktiver bør lægges til de af revisorerne anslåede tab, finder Kommissionen denne påstand ukorrekt, idet den indebærer, at støtten medregnes to gange, fordi tabet ifølge de franske myndigheder omfatter alle transaktionsomkostningerne vedrørende aktiverne.
5.2. De franske myndigheders svar på bemærkningerne fra andre interesserede parter
De interesserede parters argumenter er blevet drøftet med de franske myndigheder på regelmæssige møder med repræsentanter for Kommissionen. Deres bemærkninger er medtaget i Kommissionens vurdering af transaktionen og i dens undersøgelse af, hvorvidt støtten er forenelig med fællesmarkedet (punkt 6 og 7).
6. VURDERING
6.1. Påvisning af støtten i forbindelse med finansieringsforanstaltningerne til fordel for Crédit Lyonnais
Da CL er en statskontrolleret bank, har Kommissionen lagt det markedsøkonomiske investorprincip til grund for sin vurdering af statsstøtteelementet i den finansielle bistand til banken.
De omstruktureringsforanstaltninger, der blev iværksat i 1994 og videreført i 1995, kan anses for at indgå i en global omstruktureringsproces, som den støtte, der er ydet i 1994 og 1995, er knyttet til.
6.1.1. Kapitalforhøjelsen
På grundlag af de fremsendte dokumenter er Kommissionen af den opfattelse, at kapitalforhøjelsen, der fandt sted i maj 1994, på det pågældende tidspunkt var klart utilstrækkelig til at sikre bankens fremtidige rentabilitet. Det må tages i betragtning, at kapitalforhøjelsen var væsentlig for, at banken kunne overleve, fordi dens solvensgrad var faldet til under minimumsniveauet på 8 %. Transaktionen indgik dog ikke i en [. . .] saneringsplan for banken.
For det første ville en privat investor have krævet en fuldstændig og tilbundsgående undersøgelse af CL's engagementer og regnskaber samt en detaljeret saneringsplan, før han var gået med til at indskyde ny kapital, hvorimod [. . .], som ikke havde fået til opgave at undersøge CL's vigtigste engagementer, foretog sin vurdering på basis af oplysninger fra CL (hvoraf de fleste var offentligt tilgængelige), uden at være i stand til at efterprøve dem fuldstændigt. For det andet blev aktivernes nettoværdi vurderet på grundlag af 1993-regnskaberne, der ikke så ud til at afspejle deres reelle værdi, navnlig ikke for industriinvesteringernes og bankaktivernes vedkommende. Endelig ville en privat investor også have ment, at nogle af engagementerne, navnlig industriinteresserne, hvis afkast var lavere end finansieringsomkostningerne, ville have haft en negativ indflydelse på bankens fremtidige resultater. En privat investor kunne derfor have anset det for nødvendigt at nedskrive aktivernes nettoværdi yderligere.
I stedet for at kunne påregne en rimelig forrentning af sin investering i maj 1994 uden igen at skulle tilføre ny kapital, stod staten således på ny i en situation, hvor den måtte overveje at træde til for at støtte CL.
I henhold til direktiv 89/647/EØF skal tilsynsmyndighederne i øvrigt drage omsorg for, at en bank, hvis solvensnøgletal er faldet til under 8 %, hurtigst muligt træffer de fornødne foranstaltninger til at opfylde solvenskravet, enten gennem tilførsel af ny kapital eller ved at nedbringe sine engagementer - i modsat fald må den indstille sin virksomhed. Sådanne kapitaltilførsler eller nedbringelse af engagementer indebærer imidlertid statsstøtte, hvis ikke de finder sted på normale markedsvilkår. De minimumskrav, der stilles til solvensgraden, er således begrundet i, at en bank kun kan drives forsvarligt med et minimum af solvens. Solvenskravet er dermed et af kriterierne for en banks levedygtighed og skal samtidig give sikkerhed for lighed i konkurrencevilkårene.
Det kan derfor konkluderes, at en markedsøkonomisk investor ikke, sådan som den franske stat gjorde det i maj 1994, ville have accepteret at indskyde kapital i CL mod en pris på 774 ffr. pr. aktie uden en [. . .] undersøgelse af bankens regnskaber og uden en [. . .] omstruktureringsplan, der kunne give sikkerhed for, at CL ville komme på fode igen inden for et rimeligt tidsrum. Ud fra de foreliggende oplysninger må kapitalforhøjelsen på 4,9 mia. ffr. derfor betragtes som statsstøtte.
6.1.2. Statens overtagelse af engagementer som led i den første afviklingsaktion
Med hensyn til statens overtagelse af engagementer på 18,4 mia. ffr. som led i afviklingsaktionen i 1994 må det også konkluderes, at der var tale om statsstøtte. Da Kommissionen indledte proceduren, mente den, som det også medgives af den franske regering, at statens overtagelse af engagementerne var nødvendig for CL's overlevelse, eftersom de hensættelser, banken ellers havde været nødt til at foretage, ville have udtømt dens reserver og dermed gjort den insolvent. Uden en sådan statsovertagelse eller anden aktion af lignende omfang ville CL have været nødt til at træde i likvidation.
For det andet blev der ikke ydet noget til gengæld for denne overtagelse i form af en fast risikopræmie; der var blot indføjet en »overskudsklausul«. En sådan klausul forekommer imidlertid helt uden værdi i praksis, ikke alene på grund af overvurderingen af de urentable aktiver, men også fordi det på ingen måde var sikkert, at banken ville komme på fode igen. Denne overvurdering af aktivernes reelle værdi bevirkede, at den dækning, der blev opnået med statens overtagelse af de pågældende engagementer, var utilstrækkelig, således som det blev anført i [. . .] rapport om CL, og gjorde det samtidig ret sandsynligt, at dette engagement ville blive aktuelt. Eftersom statens overtagelse af engagementerne var nødvendig for, at CL kunne overleve, og ikke kunne forventes at give noget som helst afkast, svarer det statsstøtteelement, der var indeholdt heri, praktisk taget til det fulde garantibeløb.
Det må desuden tages i betragtning, at denne aktion fandt sted ca. tre år efter, at de økonomiske konjunkturer havde ændret sig inden for denne sektor. I denne periode havde CL [. . .] hensættelser foretaget på sine engagementer, der tværtimod fortsatte med at stige, selv om flere eksperter skønnede, at der burde have været foretaget hensættelser for en [. . .] del af engagementerne på ejendomsmarkedet.
Kommissionen tilbageviste også den franske regerings argument, hvorefter en sådan overtagelse ikke indebærer statsstøtte, fordi den blev foretaget af aktionærerne efter krav fra Commission Bancaire og indgik som led i en afviklingsaktion, som også andre franske banker gennemførte. CL frembød nemlig en række særlige træk i forhold til de andre franske banker, som iværksatte tilsvarende afviklingsaktioner. For det første led CL ikke nævneværdige tab i forhold til den nominelle værdi af de engagementer, der blev overført til det særlige afviklingsselskab (OIG), for i kraft af den garanti, staten stillede for dette afviklingsselskab, kunne banken overføre dem til den bogførte nettoværdi, og de hensættelser, CL havde foretaget til dækning af risikoen i forbindelse med disse engagementer, var ganske små i forhold til aktivernes nominelle værdi.
For det andet ser det på grundlag af de fremsendte oplysninger ud til, at CL's eget afviklingsselskab (OIG) var det eneste af alle de franske afviklingsselskaber, der nød godt af en sådan statsgaranti. Denne statsgaranti satte CL i stand til fortsat at beholde disse engagementer i 1994-regnskaberne uden at skulle foretage yderligere hensættelser og genoprette egenkapitalen, således som den skulle have gjort det ifølge solvensreglerne for kreditinstitutter. De andre franske banker ser ikke ud til at have fået samme fordele, men har måttet oprette særskilte selskaber, som ikke indgik i deres koncerner, og risikoen blev båret af disse bankers finansielle holdingselskaber og ikke af de endelige aktionærer.
For det tredje var det kun CL, der fik betalt transaktionsomkostningerne i forbindelse med forrentning og det særlige afdrag på lånet til afviklingsselskabet (4 mia. ffr.). Også denne dækning af transaktionsomkostningerne må naturligvis betragtes som statsstøtte, der blev ydet ud over den støtte, der var forbundet med statens overtagelse af engagementerne.
Det må derfor konkluderes, at der i forbindelse med denne afviklingsmekanisme var tale om betydelige summer i statsstøtte, blandt andet ved statens overtagelse af risikoen i forbindelse med de overførte engagementer og forrentning og afdrag på lånet.
6.1.3. Anden afviklingsplan
Som led i den anden redningsplan i 1995 blev udskilningsmekanismen ændret, således at der kunne tages højde for andre potentielle tab, der måtte overstige CL's egenkapital. De franske myndigheder udtalte, at den påtænkte løsning var blevet gennemført efter krav fra Commission Bancaire og var den eneste mulige, eftersom den var den eneste, der opfyldte alle de betingelser, der må stilles til saneringsplanen, nemlig beskyttelse af indskyderne, overholdelse af bank-, erhvervs- og børslovgivningen, færrest mulige omkostninger for skatteyderne, ingen konkurrencefordrejninger og hensynet til statens og minoritetsaktionærernes økonomiske interesser.
De gjorde desuden gældende, at enhver anden løsning ville være blevet langt dyrere for staten, at statens overtagelse af alle de overførte engagementer var nødvendig for at få udskilt dem fra CL's regnskaber og få disse regnskaber godkendt, samt at overskudsklausulen, sammen med indtægterne fra salget af aktiver, nul-kupon-obligationerne og privatiseringen af banken ville dække statens omkostninger ved overtagelsen af engagementerne og samtidig sikre en forrentning af CL's lån til SPBI.
Kommissionen mener imidlertid, at udskilningsmekanismen og især statens overtagelse af risici og omkostninger i forbindelse hermed må betragtes som statsstøtte. At der er tale om statsstøtte, kan udledes af, at denne overtagelse er nødvendig for CL's overlevelse, at den har en ekstraordinær lang gyldighedsperiode, at den indebærer et særdeles højt risikoniveau, og at der ikke kan forventes nogen tilstrækkelig forrentning af denne overtagelse, da den kan være genstand for betydelige udsving, som CL ikke vil kunne klare.
På baggrund af de foreliggende oplysninger mener Kommissionen ikke, at det kan konkluderes, at den franske stats samlede omkostninger ved denne aktion er lavere end de omkostninger, staten i sin egenskab af aktionær ville have haft, hvis man i stedet havde valgt en styret likvidation af banken eller enhver anden salgs- eller omstruktureringsløsning, under hensyn til de eventuelle krav, der efter den franske lovgivning eller EF-retten stilles i forbindelse med de forskellige tænkelige løsninger. I tilfælde af likvidation kan disse regler medføre større omkostninger, når der er tale om banker, end når det drejer sig om andre erhvervsvirksomheder.
Det må desuden konkluderes, at statens omkostninger ville have været meget lavere, hvis den havde grebet ind på forhånd. Hvis staten havde grebet ind for at begrænse CL's alt for kraftige vækst, ville den også have begrænset de risici, som CL udsatte sig for på grund af sin egen størrelse og aktionærens støtte, og dermed statens yderligere omkostninger for at få banken på fode igen.
Det må i denne forbindelse erindres, at CL's aggressive politik, der ikke blev tilstrækkeligt styret, og den beskedne kvalitet af CL's aktiver allerede i 1991 havde fået kreditvurderingsselskabet Moody til at nedjustere bankens kreditværdighed med 2 trin i forhold til maksimum. Denne vurdering lå dog fortsat over CL-aktivernes faktiske kvalitetsniveau, idet vurderingen blev favoriseret af den garanti, der følger af, at staten var bankens hovedaktionær.
Desuden var der allerede i begyndelsen af 1992 flere elementer, der havde alarmeret de franske myndigheder, nemlig vendepunktet i konjunkturerne med de tydelige konsekvenser for CL's engagementer på ejendomsmarkedet og i erhvervslivet, CLBN's skrøbelige situation, især på grund af CLBN's og CL's engagement i MGM-sagen, konsekvenserne af kapitalinteresserne i de tabsgivende offentlige virksomheder, såsom Usinor-Sacilor, og de driftsforstyrrelser, som allerede Commission Bancaires første undersøgelser i nogle af koncernens datterselskaber, såsom Altus, gav et fingerpeg om.
CL fortsatte tværtimod sin [. . .] ekspansionsstrategi. Den samlede balance voksede fra 1 600 mia. ffr. (sidst i 1991) til næsten 2 000 mia. ffr. (sidst i 1993), dvs. 25 % på to år, hvoraf halvdelen repræsenterede overtagelsen af BfG i Tyskland i december 1992; samtidig vandt CL mere fodfæste i Amerika, Asien og Afrika; bankens erhvervsinteresser, der var på næsten 38 mia. ffr. sidst i 1991, nåede op på ca. 50 mia. ffr. sidst i 1993 (dvs. + 30 %). Det er således indlysende, at en strengere kontrol med CL's ekspansion ville have begrænset saneringsomkostningerne. Derfor synes saneringsplanen at være fremkommet for sent.
Det skal bemærkes, at de franske myndigheder hverken har anført nogen alternativ løsning i form af styret likvidation eller salg i blokke eller har foretaget en evaluering af deres omkostninger. Hvis man havde valgt en sådan løsning, ville den klart have været langt mindre konkurrencefordrejende, også selv om omkostningerne derved nærmede sig de nuværende saneringsomkostninger. Ud fra proportionalitetsprincippet burde man derfor have valgt en sådan løsning.
[. . .]
Selv med forståelse for, hvad der har fået de franske myndigheder til at vælge saneringsløsningen ledsaget af en betydelig finansiel statsstøtte, kan man ikke se bort fra de betydelige negative virkninger, en sådan løsning har for konkurrencen. Disse virkninger kræver betydelige modydelser.
Endelig skal det tages i betragtning, at det er meget sandsynligt, at statens omkostninger ved redningsaktionen ville have været lavere, hvis der allerede ved den første intervention, eller endog tidligere, var foretaget en dybtgående og fuldstændig analyse og udarbejdet en tilstrækkelig saneringsplan.
På baggrund af ovenstående og de foreliggende oplysninger må Kommissionen konkludere, at kapitalforhøjelsen, de forskellige elementer i CDR/SPBI-mekanismen samt statens overtagelse af de overførte engagementer indebærer betydelig statsstøtte.
6.2. Vurdering af CL's »business plan«
CL's »business plan« ser ud til at tage fat på bankens grundlæggende problemer og gøre det muligt for den at blive levedygtig på ny. Det er dog nødvendigt at præcisere visse forhold nærmere.
Det kan først og fremmest konkluderes, at støtten ikke synes at være væsentlig højere end det, der er strengt nødvendigt i dag, idet man gennem redningsordningen for CL kan genskabe en solvensgrad på 8,3 % og samtidig formindske det beløb, der for øjeblikket udbetales af staten. Ikke desto mindre er det nødvendigt med store modydelser fra CL's side, for at banken ikke genoprettes med samme struktur, for at den bidrager væsentligt til omstruktureringsomkostningerne, og for at den yder konkurrenterne en rimelig kompensation for de konkurrencefordrejninger, støtten har medført.
Ifølge de franske myndigheders oplysninger om udviklingen i CL's egenkapital vil omstruktureringsplanen gøre CL levedygtig på ny med en tilstrækkelig solvensgrad. Med en procentvis stigning i koncernens egenkapital (18 % på fem år), der er højere end væksten i de vægtede aktiver (4,6 %), vil solvensgraden kunne styrkes.
Der kan let foretages et skøn over udviklingen i solvensnøgletallet og dets størrelse ved afslutningen af saneringsprocessen på grundlag af CL's skøn over væksten i de vægtede aktiver og i koncernens egenkapital og ud fra den særlig forsigtige hypotese, at den resterende egenkapital (minoritetsinteresser og supplerende egenkapital) holder sig konstant på 1994-niveauet (næsten 50 mia. ffr.). Det kan herved påvises, at solvensnøgletallet i hele saneringsperioden vil holde sig på et niveau, der ligger over det lovfæstede minimum (tabel 4).
TABELPOSITION
De hypoteser, der er anvendt i CL's »business plan« forekommer dog en smule optimistiske. Planen forudsætter, at både nominal- og realrenten i 1995 falder til et lavt niveau (4,78 %) og dernæst holder sig stabil (4,67 %). Det forventede rentefald er dog for øjeblikket kun indtruffet i begrænset omfang. Den nuværende korte rente ligger på ca. 7,2 %, altså 2,4 point mere. I en situation, hvor inflationstakten holder sig lav (10), medfører dette høje realrenter. Men tidligere erfaringer med hensyn til sanering af banker samt Commission Bancaires undersøgelser viser, at saneringen af en bank er langt vanskeligere, når realrenten er høj.
Commission Bancaires undersøgelser, der omtales i dens i årsberetninger, viser især, at der generelt er et positivt forhold mellem realrenten og det minimumsudbytte, som bankerne gennemsnitligt skal opnå af deres kredittransaktioner for at kunne forrente deres fremmedkapital og dække formidlingsomkostningerne (bankernes »nulpunkt«).
Stramningen af pengemarkedet medfører et fald i efterspørgslen efter kreditter og en øget konkurrence mellem kreditinstitutterne, og dermed et fald i bankernes marginaler. Desuden virker den flade rentekurve i Frankrig (den korte rente ligger på næsten samme niveau som den lange) hæmmende på markedsaktiviteterne og øger transaktionsomkostningerne for aktiver vedrørende ejendomsmarkedet. Endelig bliver det dyrere for de svagest stillede institutter at skaffe kapital, fordi de vurderes dårligere, især når det drejer sig om langfristede lån (11).
Den hypotese, at CL skal kunne indhente og endog opnå et forspring frem for konkurrenterne, når det drejer sig om driftskoefficienten fra nu af og indtil udgangen af 1999, forekommer derfor optimistisk. Dette ville betyde, at CL skulle øge sin markedsandel. Det forekommer dog mere realistisk at antage, at den indsats, konkurrenterne også gør i samme periode for at forbedre deres produktivitet, ikke vil give CL mulighed for at overhale dem. At indhente konkurrenterne er muligt, når man kan eliminere spild eller uøkonomiske dispositioner, men overhale dem betyder, at CL skal kunne indføre nye administrationssystemer, der er mere effektive og rentable end konkurrenternes, og som disse endnu ikke har kendskab til. Derfor forekommer dette mål ambitiøst.
Den planlagte forbedring med hensyn til omkostningerne må heller ikke overvurderes. Der er således en grænse for nedskæringen i personaleomkostningerne i Frankrig på grund af det nuværende afskedigelsessystem, der ikke fremmer en fornyelse af personalet ved udskiftning af ældre ansatte med yngre, der er bedre uddannet til indførelse, udbredelse og intensiv anvendelse af edb-systemer. Selv om der er udarbejdet sociale planer med fagforeningernes godkendelse, for at fremme frivillig afgang af overskydende personale, synes enhver anden indsats for at bevare eller tiltrække bedre personale og for at forbedre produktiviteten meget vanskelig.
Hertil kommer, [. . .] for perioden 2000-2014, [. . .]. Ifølge CL's »business plan« skal der ske en vækst i nettooverskuddet efter skat på 4 % om året; med en årlig inflationstakt på ca. 2 % betyder dette en automatisk realvækst på 2 % om året i nettooverskuddet, alt andet lige. Det er klart, at denne aritmetiske fremgangsmåde ikke er realistisk. Hvis man kun forestiller sig et bankmarked, der kun har en marginal vækst, forudsætter denne hypotese en vækst i CL's markedsandel. En sådan hypotese kan ikke accepteres.
Af alle disse årsager forekommer det mere hensigtsmæssigt at antage, at de reelle resultater efter saneringen vil blive stabiliseret. På grundlag af den forrentning af egenkapitalen, der er lagt til grund for 1999 (12,4 %), kan det dog fastslås, at CL på ny bliver levedygtig, hvorimod dens automatiske kapitalforhøjelse i de efterfølgende år forekommer alt for optimistisk.
Der må derfor foretages et mere forsigtigt skøn over CL's saneringsmuligheder. Dette betyder naturligvis, at skønnene over statens forventede indtægter (provenu af »overskudsklausulen« samt statens udbytte som aktionær i form af dividende og henlæggelse til reserverne) må nedjusteres gennem en følsomhedsanalyse baseret på en forventet nominel vækst i nettooverskuddet efter skat på 2 % for perioden 2000-2014.
6.3. Vurdering af statsstøttens størrelse
Det må først og fremmest tages i betragtning, at det er meget vanskeligt at foretage et skøn over statens omkostninger ved redningsaktionen for CL på grund af vanskelighederne ved at vurdere den støtte, som afviklingsaktionen indebærer. Den støtte, der er indeholdt i statens overtagelse af de udskilte aktiver, kan nemlig ikke opgøres nøjagtigt, da det er vanskeligt at forudse udviklingen i den risiko, disse aktiver er behæftet med. For at der kan foretages et reelt skøn over den støtte, som statens overtagelse indebærer, er det nødvendigt at foretage en indgående vurdering af hvert enkelt udskilt aktiv. Sådanne vurderinger kan kun foretages ved professionnel »revision«. Kommissionen har derfor villet undersøge resultaterne af forskellige vurderinger foretaget med flere eksperters bistand, især Commission Bancaire, CL's nye revisorer og bankrådgiverne.
Man kan anslå en vejledende værdi af den støtte, som statens overtagelse indebærer, således som Kommissionen gjorde det, da den indledte proceduren, ved først at se på det egenkapitalbeløb, som CL ville have haft behov for for at overholde solvenskravet, hvis CL ikke havde modtaget støtte fra staten. Hovedformålet med statens overtagelse af de udskilte aktivers samlede nettoværdi er at give CL mulighed for at udskille disse aktiver fra regnskabet og således undgå at skulle foretage hensættelser (enten til nedskrivning af aktiver i forhold til regnskabsværdien, eller til transaktionsomkostninger) eller forhøje egenkapitalen ifølge solvensreglerne for kreditinstitutter, hvilket ville have vejet tungt på statens budget.
De franske myndigheders oplysninger har gjort det muligt at foretage et mere nøjagtigt overslag over transaktionens bruttobeløb efter denne metode. Beløbet omfatter 4,9 mia. ffr. i form af en kapitalforhøjelse, 60 mia. ffr. i form af hensættelser (12), ca. 4 mia. ffr. vedrørende den mekaniske indvirkning på behovet for egenkapital i forbindelse med udskillelsen af de overførte engagementer fra CL's regnskabs, dvs. næsten 69 mia. ffr. i alt.
Som de franske myndigheder har understreget, har ordningen til formål at undgå, at CL registrerer disse tab nu, således at tabene fremføres over flere år, hvorved der gives mulighed for at kompensere dem gennem de forskellige elementer i ordningen. Ifølge de franske myndigheder vil det underskud, der skyldes eftergivelse af fordringer på CDR, blive kompenseret gennem overskudsklausulen, i form af indeholdelser til fordel for SPBI, den eventuelle værdiforøgelse i forbindelse med de overførte aktiver, som tilbagekøbes til deres nettoværdi i SPBI's regnskaber, samt SPBI's indtægter fra salget af CL's aktier i forbindelse med privatiseringen af banken. Et eventuelt underskud (i år 2014) skulle blive dækket gennem indtægterne fra nul-kupon-obligationerne på 35 mia. ffr.
For at undersøge om dette ræsonnement er holdbart, er det nødvendigt at sammenligne transaktionens forventede afkast for staten som aktionær med de omkostninger, den skal afholde. Der skal naturligvis foretages en korrekt sammenligning mellem alle de nuværende omkostningers nominelle beløb og de forventede indtægter af ordningen i fremtiden, især de endelige tab og provenuet af overskudsklausulen, udbyttebetalinger og nul-kupon-obligationerne. Dette betyder, at der skal foretages en passende tilbagediskontering af enhver fremtidig værdi.
At det er nødvendigt for Kommissionen at anvende denne fremgangsmåde, skyldes både de franske myndigheders argument, hvorefter transaktionens endelige nettoomkostninger for staten er lig nul, og det skøn, som de konkurrerende banker fremsatte som led i proceduren, og som viser, at støttens tilbagediskonterede nettobeløb andrager mellem 50 og 62 mia. ffr.
Denne metode, der skal anvendes ved vurdering af en statsintervention, er endvidere blevet fastlagt i Kommissionens meddelelse 93/C 307/03 (13). Kommissionens anførte heri, at man for at vurdere statsinterventioner må sammenligne statens og en privat investors adfærd. Den understregede især følgende: »en investor, der disponerer ud fra markedsøkonomiske betragtninger, vil normalt indskyde kapital i et investeringsprojekt, hvis nutidsværdien (dvs. fremtidigt cash-flow, som tilbagediskonteres til selskabets kapitalomkostning (kalkulationsrente)) af forventet fremtidigt cash-flow fra det påtænkte projekt (dvs. investors indtægter i form af udbyttebetalinger og/eller kapitalgevinster korrigeret for risiko) er større end det indskudte investeringsbeløb«. Kommissionen anførte desuden, at »dette støtteelement udgør investeringens kostpris minus investeringens værdi, tilbagediskonteret på passende vis«.
Ved vurderingen af kapitalindskud og de forventede resultater i form af udbytte og/eller kapitalgevinster, skal kalkulationsrenten svare til den sats, som kapitalmarkederne ville have anvendt til vurdering af deres investeringsafkast.
Ifølge flere eksperter, CL iberegnet, er en rimelig forrentning af kapital, der er investeret i en bank, ca. 12 %. Man kan nå frem til samme skøn, hvis man ser på den gennemsnitlige forrentning i et udsnit af store internationale banker for de seneste 4 år (14). Den forrentning af egenkapitalen, som CL har fastsat som mål, er af samme omfang og forventes i 1999, efter saneringen, at være på 12,4 %. Kommissionen mener derfor, at en sats på 12 % kan betragtes som rimelig ved beregningen af nutidsværdien af statens fremtidige indtægter.
For at nå frem til en vurdering af statens nettoomkostninger ved transaktionen, må tre forhold tages i betragtning. For det første må det bemærkes, at SPBI, som statsejet interessentskab, opnår den fordel, at dens aktionær overtager alle engagementer. Transaktionens støtteelement omfatter ikke blot tab på den ansvarlige lånekapital, der er indskudt i CDR, men også SPBI's finansieringsomkostninger.
For det andet må metoden i det foreliggende tilfælde baseres på det forhold, at CL's værdi uden redningsplanen ville have været lig nul, fordi tabene ville have udtømt bankens egenkapital. Interventionens bruttobeløb må derfor sammenholdes med både nul-kupon-obligationerne, provenuet af overskudsklausulen og de dele af overskuddet, som staten modtager fra CL i sin egenskab af direkte og indirekte aktionær (Thomson og CDC), dels i form af udlodning af udbytte, dels ved henlæggelse til reserverne.
For det tredje må man huske på, at der i CL's finansielle nettobidrag til CDR/SPBI-ordningen i henhold til overskudsklausulen skal fratrækkes de skatteindtægter, som staten må give afkald på for at gøre det muligt for CL at bidrage til transaktionsomkostningerne. Da klausulen består i et fradrag i overskuddet før skat, mister staten nemlig samtidig de skatteindtægter, som den normalt ville have ret til at opkræve.
Støtten fremgår derfor af følgende elementer:
i) kapitalforhøjelsen
ii) fordringseftergivelse til fordel for CDR med hensyn til den ansvarlige lånekapital på 135 mia. ffr., som SPBI har indskudt, og som staten har overtaget, efter at der er taget hensyn til indtægter og omkostninger ved transaktionen og omstruktureringen af aktiverne
iii) nettotransaktionsomkostningerne ved andre udskilte aktiver, nemlig forskellen mellem SPBI's omkostninger i forbindelse med det lån, som CL har ydet, og SPBI's indtægter af den ansvarlige lånekapital, der er indskudt i CDR.
Det er nødvendigt at sammenholde ovennævnte omkostninger med:
iv) de tilbagediskonterede fremtidige indtægter af nul-kupon-obligationerne
v) de tilbagediskonterede fremtidige indtægter af overskudsklausulen samt af statens direkte og indirekte andel (Thomson og CDC) af det forventede overskud, minus statens tab af skatteindtægter på grund af denne klausul.
Kapitalforhøjelsen på 4,9 mia. ffr. blev gennemført i juli 1994, hvilket svarer til 5,2 mia. ffr. i nutidsværdi.
Med hensyn til punkt ii) må det først tages i betragtning, at SPBI's maksimumstab på CDR ikke kan overstige den ansvarlige lånekapital, medmindre SPBI yder CDR andre lån (15). For at kunne vurdere dette tab må man principielt tage flere forhold i betragtning, nemlig de nuværende potentielle tab på disse aktiver, transaktions- eller likvidationsomkostningerne i forbindelse med dem, indtægterne ved salg af dem, sandsynligheden for at garantierne realiseres samt udviklingen på markederne. En sådan vurdering er særlig vanskelig på grund af aktivernes art og de usikre markedsforhold.
Man kan forenklet opdele de udskilte aktiver i to dele; den første del består af helt eller delvis urentable aktiver, på hvilke man kan forestille sig, at alle hensættelserne var koncentreret, medens den anden del består af mere rentable aktiver. Med hensyn til den første del havde de franske myndigheder tidligere meddelt, at det forventede tab svarede til de skøn over behovet for hensættelser, der var udarbejdet i samarbejde med revisorerne, og som var på ca. 50 mia. ffr. Efter en undersøgelse af resultaterne af de forskellige analyser, som de franske myndigheder havde foretaget i samarbejde med revisorerne, Commission Bancaire og rådgivende banker, er Kommissionen nået frem til den konklusion, at der til dette beløb måtte lægges CL's hensættelser for første halvår 1994 og transaktionsomkostningerne for regnskabsåret 1994, der også blev overført til CDR, og som kan anslås til ca. 9,8 mia. ffr.
Hertil kommer omkostningerne ved finansieringen af de mere rentable aktiver (iii), for hvilke transaktionsomkostningerne afholdes af SPBI, med finansiering af CL. Lånet fra CL forrentes med 7 % for 1995 og derefter med 85 % af pengemarkedsrenten. Hvis alle aktiverne sælges i løbet af fem år i en konstant takt (16), og hvis pengemarkedsrenten er konstant på 4,7% (den sats, CL har anvendt ved udarbejdelsen af sin »business plan«), når man frem til et skøn over disse omkostninger på ca. 11 mia. ffr. (nutidsværdi).
TABELPOSITION
I dette beløb skal provenuet af de mest rentable aktiver fratrækkes. Ifølge de franske myndigheder andrager dette provenu ca. 5,2 mia. ffr. i nominel værdi, dvs. 4,1 mia. ffr. i nutidsværdi. Nettotransaktionsomkostningerne ved andre udskilte aktiver kan derfor anslås til ca. 7 mia. ffr.
Statens samlede omkostninger (ca. 72 mia. ffr.) skal trækkes fra statens indtægter af nul-kupon-obligationerne (iv) og overskudsklausulen samt fra de indtægter, staten får i sin egenskab af aktionær i form af udbetalt udbytte eller henlæggelse til reserverne (v).
Nul-kupon-obligationerne på 10 mia. ffr. (iv) skal medføre en gevinst på 35 mia. ffr. på tyve år, hvilket indebærer en rentesats på 7,8 %. Nutidsværdien beregnet efter samme procentsats som denne gevinst svarer til ca. 8 mia. ffr. (værdi pr. 1. januar 1995).
For at få kendskab til, i hvilken udstrækning CL bidrager til finansieringen af systemet, er det naturligvis nødvendigt at tage alle de indtægter i betragtning, der forventes at tilfalde staten ifølge saneringsplanen, det vil sige alle former for overskud, både i form af indeholdte beløb til fordel for afviklingsselskabet i henhold til overskudsklausulen og overskud, der normalt efter skat tilfalder staten som aktionær, og som enten udbetales som udbytte eller henlægges til reserverne (v). Det skal bemærkes, at man også fra transaktionsomkostningerne fradrager nutidsværdien af det normale fremtidige udbytte, som staten vil modtage direkte og indirekte (Thomson og CDC), og som udbetales eller henlægges til reserverne, og at man på denne måde tager hensyn til værdien af en eventuel privatisering eller, hvis der ikke sker en privatisering, CL's nutidsværdi efter omstrukturering, efter metoden til beregning af nutidsnettoværdien af fremtidigt »cash-flow«.
Med hensyn til overskudsklausulen må det tages i betragtning, at staten som aktionær ved samme lejlighed mister det udbytte, den normalt ville have ret til som direkte eller indirekte aktionær i CL (med 71 % af kapitalen (17)) og som skatteopkræver. CL's nettobidrag til omkostningerne ved udskillelsen af aktiverne er derfor begrænset. Hvis ikke denne overskudsklausul havde eksisteret, ville staten nemlig have fået ca. 35 % af overskuddet som skat og 71 % af det resterende beløb som aktionær (hvilket svarer til 81 % af overskuddet), medens den med den gældende klausul umiddelbart opnår ca. 47 % af overskuddet i kraft af klausulen (18) og i alt 90 % af overskuddet. Men samtidig mister den en del af skatten (nemlig ca. en sjettedel af klausulbeløbet), som den ellers skulle have haft. Klausulen giver således staten en gevinst på 9 % af overskuddet, det vil sige ca. 3 mia. ffr. på tyve år (nutidsværdi).
Det, staten vinder på grund af klausulen, mister den således i form af skatter og normalt udbytte, bortset fra det beløb, staten inddrager ifølge klausulen [. . .]. Klausulen skal dog betragtes som en forpligtelse, der holder CL i tømme, så meget mere som indeholdte beløb ifølge klausulen går frem for hensættelser til fonden for generelle bankrisici.
Ifølge CL's »business plan« kan nutidsværdien af de beløb, der inddrages i henhold til overskudsklausulen, og nutidsværdien af overskuddet for staten som aktionær, anslås til henholdsvis 18 og 12 mia. ffr.
Kommissionen mener dog, at CL's »business plan« er baseret på ret optimistiske forudsætninger (jf. punkt 6.2). Pengemarkedsrenten er for øjeblikket langt højere end den sats, der blev anvendt ved skønnene i CL's »business plan« for 1995. En analyse af tidligere banksaneringer og undersøgelser af bankernes »nulpunkt« tyder på, at saneringen af en bank ofte er vanskeligere, når inflationen er lav, og realrenten høj, end når det omvendte er tilfældet. Desuden vil CL vanskeligt kunne opnå en reduktion af generalomkostningerne så hurtigt (18 % på fire år), selv om denne reduktion er nødvendig for at indhente konkurrenterne. Hertil kommer, at CL's »business plan« for 2000-2014 er baseret på en automatisk stigning i nettooverskuddet efter skat på 4 % om året, hvilket forekommer urealistisk [. . .].
Af alle disse årsager forekommer det derfor mere rimeligt at forvente en stabilisering i de reelle resultater efter saneringen. Den forventede forrentning af egenkapitalen for 1999 (12,4 %) bekræfter nemlig, at CL igen kan blive levedygtig, medens den automatiske forøgelse af forrentningen i de efterfølgende år forekommer for optimistisk. Dette betyder, at provenuet af overskudsklausulen, samt de indtægter, staten får som aktionær i form af udbytte og henlæggelse til reserverne, må nedjusteres. Følsomhedsanalysen, der er baseret på en nominel vækst i nettooverskuddet efter skat på 2 %, giver et skøn for disse to elementer på henholdsvis 15 og 10 mia. ffr.
Dette skøn kan dog ikke betragtes som definitivt, eftersom staten mister en del af de normale skatteindtægter på grund af klausulen. Der skal tages hensyn hertil ved beregningen af statens interventionsomkostninger, fordi den tager udgangspunkt i muligheden for at udnytte et overskud. Selv om denne skattefordel gælder for såvel offentlige som private investorer, anvendes den kun på kriseramte virksomheder. Derfor må en sådan fordel principielt betragtes som statsstøtte.
Som nævnt ovenfor anvendes overskudsklausulen inden fradrag af fransk skat. Da CL i de første fem år kan fremføre de skattemæssige underskud, og da næsten halvdelen af CL's indtægter stammer fra udlandet, kan skattetabet anslås til 17,5 % af klausulens nutidsværdi for 2000-2014, det vil sige ca. 2 mia. ffr. Dette beløb skal fradrages i klausulens nutidsværdi. Det skøn, der skal anvendes i forbindelse med overskudsklausulen er derfor 13 mia. ffr.
TABELPOSITION
Skønnene over de forskellige elementer i redningsaktionen for CL kan sammenfattes således:
i) kapitalforhøjelse med en nutidsværdi på 5,2 mia. ffr.
ii) fordringseftergivelse til fordel for CDR med hensyn til SPBI's indskud af ansvarlig lånekapital på maksimalt 135 mia. ffr., anslået til 60 mia. ffr., efter at der er taget hensyn til provenuet og omkostningerne ved transaktionen og omstruktureringen af de helt eller delvist urentable aktiver
iii) nettotransaktionsomkostningerne ved andre udskilte aktiver, 7 mia. ffr., det vil sige forskellen mellem SPBI's omkostninger ved CL's lån (11 mia. ffr.) og SPBI's indtægter af indskuddet af ansvarlig lånekapital i CDR (4 mia. ffr.).
Det er nødvendigt at sammenholde systemets omkostninger med:
iv) nutidsværdien af de fremtidige indtægter af nul-kupon-obligationerne, det vil sige ca. 8 mia. ffr.
v) nutidsværdien af samtlige fremtidige indtægter, som staten får i kraft af overskudsklausulen og i sin egenskab af aktionær, som korrigeret ved følsomhedsanalysen, anslået til ca. 23 mia. ffr.
Saldoen på ca. 41 mia. ffr. er nutidsværdien af de anslåede nettoomkostninger, som systemet kan medføre for staten, og hvorpå Kommissionen har baseret sin undersøgelse af, om støtten er forenelig med fællesmarkedet. I betragtning af den store usikkerhed, der er knyttet til visse elementer i planen, især CDR's tab og SPBI's fremtidige indtægter, må der dog beregnes en margen for udsving i ovennævnte omkostninger, ud over kapitalforhøjelsen (ca. 36 mia. ffr.), på ca. 10 %. Nettoomkostningerne ved statens intervention kan derfor anslås til højst 45 mia. ffr.
6.4. Andre vurderingselementer
Med hensyn til privatiseringen af CL noterer Kommissionen sig de franske myndigheders bemærkninger om, at privatiseringen først vil kunne finde sted, efter at banken er saneret. Men ifølge den »business plan«, som de franske myndigheder har fremlagt, skulle CL blive levedygtig på ny i 1999. Kommissionen finder denne »business plan« tilstrækkelig realistisk og gennemførlig, i hvert fald indtil år 2000. Derfor mener den også, at privatiseringen vil kunne finde sted fra 1999.
På grundlag af de oplysninger, Kommissionen har modtaget fra de franske myndigheder, er Thomson SIEG's og CDC's rolle i redningsaktionen ikke relevant for de problemer, som Kommissionen skal undersøge.
6.5. Fordrejning af samhandelen mellem medlemsstaterne
Liberaliseringen af finansielle tjenesteydelser og de finansielle markeders øgede integration har gjort samhandelen inden for Fællesskabet stadig mere følsom over for konkurrencefordrejninger.
Statsstøtte til en international bank som CL, der dels yder lån og anden finansiering til virksomheder, der konkurrerer med hinanden på de internationale markeder, dels tilbyder finansielle tjenesteydelser i konkurrence med andre europæiske kreditinstitutter, samtidig med at den opererer i udlandet gennem sit filialnet uden for Frankrig, kan helt klart virke fordrejende på samhandelen inden for Fællesskabet. Det må især understreges, at den pågældende støtte giver CL mulighed for at videreføre og omstrukturere et vist antal af datterselskaberne i udlandet, især i Nederlandene, Spanien, Portugal og Tyskland, der konkurrerer med andre kreditinstitutter inden for Fællesskabet.
Det skal bemærkes, at halvdelen af CL's aktiver for øjeblikket befinder sig uden for Frankrig, heraf en væsentlig del inden for Fællesskabet, at støtten til CL i ikke ubetydeligt omfang tager sigte på at dække bankens store tab uden for Frankrig, samt at støtten giver CL mulighed for fortsat at operere på markederne inden for det øvrige Fællesskab.
Kapitalforhøjelsen og statens overtagelse af engagementer må derfor anses for at være omfattet af traktatens artikel 92, stk. 1, da de kan udgøre statsstøtte og kan fordreje konkurrencen inden for Fællesskabet.
7. STØTTENS FORENELIGHED MED FÆLLESMARKEDET
7.1. Generelle betragtninger
Efter vurderingen af statsstøtteelementet i de finansielle foranstaltninger til fordel for CL må der tages stilling til, om en sådan støtte kan være forenelig med fællesmarkedet efter traktatens artikel 92, stk. 2 og 3.
Det skal først og fremmest bemærkes, at der hverken er tale om støtte af social karakter til enkelte forbrugere, eller om støtte til fremme af udviklingen i bestemte franske regioner.
Halvdelen af CL's aktiver og dermed sandsynligvis samme andel af CL's aktiviteter befinder sig uden for Frankrig. CL's virksomhed i Frankrig er fordelt over hele det franske territorium, men koncentreret i de store og mellemstore byområder.
Der er heller ikke tale om støtte, der skal råde bod på alvorlige økonomiske forstyrrelser, eftersom støtten har til formål at afhjælpe vanskelighederne i en enkelt virksomhed, CL, og ikke vanskeligheder i alle virksomheder inden for en bestemt sektor. Kommissionen mener desuden, at CL's problemer ikke skyldes en krisesituation i hele det franske banksystem, selv om CL ikke er den eneste kriseramte bank i Frankrig, idet visse andre banker, især statsejede, også befinder sig i vanskeligheder. Årsagerne til CL's underskud er specifikke for denne bank og er tilsyneladende i vid udstrækning forbundet med den aggressive kredit- og investeringspolitik, som banken fulgte i anden halvdel af 1980'erne uden en tilstrækkelig stram risikostyring og evaluering af de erhvervede værdier. Selv om Kommissionen er klar over de finansielle markeders særlige følsomhed og de uønskede negative konsekvenser, det kan få, hvis en bank som CL går konkurs, kan støtten dog heller ikke anses for at være i fælleseuropæisk interesse.
Den eneste undtagelsesbestemmelse, der kan komme i betragtning, er derfor undtagelsen i artikel 92, stk. 3, litra c).
Som nævnt ovenfor, må sådanne foranstaltningers forenelighed med fællesmarkedet vurderes ud fra de særlige regler for støtte til redning og omstrukturering af kriseramte virksomheder samtidig med, at der må tages hensyn til de virkninger, et statsligt indgreb kan få for det finansielle system i den pågældende medlemsstat. For banksektorens vedkommende finder Kommissionen, at statsstøtte til redning og omstrukturering kan være forenelig med fællesmarkedet, så længe de fire ovennævnte betingelser (punkt 3.2) er opfyldt.
Kommissionen skal især vurdere, hvorledes statsstøttens konkurrencefordrejende virkninger opvejes af konkrete modydelser i omstruktureringsplanen. En sådan kompensation er nødvendig, for at Kommissionen kan fastslå, at støtten ikke strider mod den fælles interesse.
I betragtning af den kolossale støtte, der også tager sigte på at dække underskud i forbindelse med aktiver, som CL har erhvervet under sin aggressive ekspansion i 1980'erne, skal CL's bidrag være stort og forbundet med en indskrænkning i dens kommercielle virksomhed, samtidig med at kravet om at genskabe og opretholde CL's levedygtighed overholdes. CL's bidrag skal bestå af store, reelle modydelser, også fordi en konkurs er udelukket, da den vil få uønskede negative og alt for store konsekvenser for de øvrige kreditinstitutter og de finansielle markeder. Man ville formodentlig have valgt denne løsning i forbindelse med en privat virksomhed uden for banksektoren med lige så kolossale underskud. Støtten medfører derfor særdeles store konkurrencefordrejninger og skal medføre lige så store modydelser. Det skal bemærkes, at underskuddet ikke kan dækkes ved de forventede overskud, selv ikke på tyve år.
7.2. Spørgsmål i forbindelse med Kommissionens vurdering samt betingelserne for at støtten kan godkendes
7.2.1. Adskillelse mellem CL og CDR
På baggrund af de ændringer, som de franske myndigheder har foretaget i CDR-kontrolordningen, og som er beskrevet ovenfor, mener Kommissionen, at risikoen for interessekonflikter er udelukket, hvis både komitéerne og det ledende personale er uafhængige af CL. Selve enhederne bør være finansielt uafhængige af CDR. Det er også nødvendigt, at ledelsen af afviklingsselskabet er uafhængig af Crédit Lyonnais.
Hvad angår udbytteklausulen, der skal anspore CL til at forvalte de udskilte aktiver tilfredsstillende, mener Kommissionen, at denne klausul ikke længere er nødvendig og derfor bør afskaffes, når først der er foretaget en klar adskillelse mellem CL og CDR, således som de franske myndigheder allerede har accepteret uformelt.
7.2.2. Tilbagekøb af de udskilte aktiver
Kommissionen mener ikke, at ændringerne i reglerne om forvaltning af CDR har løst problemet i forbindelse med CL's mulighed for at tilbagekøbe visse udskilte aktiver.
At give CL mulighed for helt eller delvis at tilbagekøbe de afhændede kapitalinteresser til markedspris efter at have solgt dem til CDR til regnskabsmæssig værdi, fordi CL ikke længere kunne finansiere dem, og begrunde dette med, at CL således kan opretholde sine privilegerede kommercielle forbindelser med de pågældende virksomheder, ville nemlig efter Kommissionens mening betyde, at CL modtog støtte to gange, hvilket ikke kan forsvares ud fra et konkurrencemæssigt synspunkt.
Hvis CL finder det hensigtsmæssigt at tilbagekøbe visse aktiver, må denne mulighed dog ikke, efter Kommissionens opfattelse, give CL en uberettiget fordel. Kommissionen mener derfor, at CL kan tilbagekøbe de udskilte aktiver i det begrænsede omfang, der er anført i forbindelse med de aftalte målsætninger, men kun til den pris, hvortil CDR overtog aktivet, eller til markedsprisen, hvis denne er højere end salgsprisen til CDR.
7.2.3. Fremføring af skattemæssige underskud til efterfølgende regnskabsår
Kommissionen anvender principperne i rammebestemmelserne for støtte til omstrukturering på fremføringen af de skattemæssige underskud. Ifølge disse bestemmelser er der ingen mulighed for at fremføre skattemæssige underskud, der er blevet dækket af støtte. Underskuddet for 1994, der svarer til kapitalforhøjelsen på 4,9 mia. ffr., kan derfor ikke fremføres til efterfølgende regnskabsår.
Hvad de resterende skattemæssige underskud angår, kræver Kommissionen, at de franske myndigheder afskaffer CL's mulighed for at fremføre skattemæssige underskud på det tidspunkt, hvor CL privatiseres, hvis overskudsklausulen afhændes.
7.2.4. Reduktion af aktiverne på 100 mia. ffr. samt afhændelser inden for banksektoren
For at begrænse støttens omfang til det strengt nødvendige og skaffe en tilstrækkelig modydelse, uden at dette dog berører udsigterne for CL's levedygtighed, er der behov for et væsentligt bidrag i form af reduktion af CL's størrelse. Samtidig med at der må tages hensyn til behovet for fortrolighed i denne forbindelse, skal Kommissionen sikre, at denne reduktion rent faktisk finder sted.
Ifølge CL's »business plan« skal CL's virksomhed koncentreres om de to kerneaktiviteter, idet den skal udøve almindelig bankvirksomhed i Frankrig og fungere som erhvervs- og investeringsbank på verdensplan. CL har erklæret, at privatkundetransaktionerne og de øvrige bankmæssige sideaktiviteter uden for Europa vil blive afhændet sammen med en række lidet rentable europæiske datterselskaber, der beskæftiger sig med privatkundetransaktioner (jf. punkt 4j). Kommissionen noterer sig følgende afhændelser eller likvidationer, der allerede er foretaget eller skal foretages indtil 1998:
a) en række franske datterselskaber, der er specialiseret [. . .] (1995)
b) CLBN (Holland), CLBS (Sverige), Banca Lombarda (Italien) og samtlige filialer, der beskæftiger sig med privatkundetransaktioner i Storbritannien (1995)
c) andre europæiske datterselskaber
d) alle latinamerikanske datterselskaber (1995)
e) andre datterselskaber i det internationale net uden for Europa.
Afhændelserne i 1995 andrager over 120 mia. ffr. i aktiver på CL's koncernbalance. De franske myndigheder har også erklæret, at CL agter at mobilisere fordringer på næsten 14 mia. ffr.. Kommissionen mener dog ikke, at mobiliseringen af fordringer udgør en tilstrækkelig modydelse for støtten, fordi den betyder, at CL blot overdrager risikoen ved de pågældende aktiver og samtidig bevarer de kommercielle forbindelser med sine kunder.
Kommissionen kan ikke konkludere, at ovennævnte afhændelser medfører en nedskæring i CL's balance, der - ud over omstruktureringen - udgør en tilstrækkelig modydelse. Disse afhændelser, der er anført i CL's »business plan«, vedrører især de mindst rentable aktiviteter, som CL skulle have afhændet under alle omstændigheder, selv om CL ikke havde modtaget nogen støtte.
I betragtning af den kolossale støtte og de konkurrencefordrejende virkninger mener Kommissionen, at CL skal yde et væsentligt bidrag ved at bære en tilstrækkelig del af omstruktureringsomkostningerne og yde konkurrenterne kompensation for disse fordrejninger. I denne forbindelse må det erindres, at flere af CL's bankfilialer og datterbanker i udlandet er erhvervet som led i den aggressive politik, som CL har ført i de senere år, og som kun var mulig med statsstøtte, og som ingen andre europæiske banker har kunnet føre, fordi de ikke havde tilstrækkelige midler dertil. Det er klart, at de afhændelser, der er fastsat i CL's »business plan«, ikke kan anses for tilstrækkelige til at kunne betragtes som en rimelig kompensation for den pågældende støtte.
Afhændelsen af helt eller delvis urentable datterselskaber skal derfor ledsages af afhændelsen af rentable datterselskaber eller filialer, som vil give CL mulighed for i videst mulig udstrækning at finansiere sin omstrukturering med egne midler. Da visse datterselskaber må omstruktureres, før de kan sælges, vil afhændelserne i princippet kunne ske inden for en frist på tre år efter denne beslutnings vedtagelse.
De franske myndigheder har meddelt Kommissionen, at CL skal nedbringe sin kommercielle kapacitet gennem en formindskelse på mindst 35 % af dens aktiviteter i udlandet, herunder den europæiske banksektor, inden udgangen af 1998, jf. den franske regerings tilsagn [. . .].
Hvis dette mål ikke kan nås inden for den fastsatte frist, uden at der må konstateres betydelige tab, der vil få staten til at yde ny finansiel støtte i sin egenskab af aktionær, især for at sikre at det europæiske solvenskrav overholdes, vil Kommissionen undersøge muligheden for i givet fald at forlænge denne frist.
Provenuet af afhændelserne kan ikke anvendes af CL til tilbagekøb af andre banknet eller bankaktiviteter, men skal anvendes til finansiering af omstruktureringen af andre aktiviteter, f.eks. [. . .]. CL kan nemlig drage særlig fordel af provenuet ved afhændelsen af datterselskaberne ved at anvende det til omstrukturering af de tabsgivende datterselskaber, da disse omstruktureringer gennem eliminering af betydelige tab medfører et særdeles stort udbytte.
7.2.5. Privatisering og overdragelse af overskudsklausulen
Under drøftelserne mellem repræsentanter for Kommissionen og for de franske myndigheder har disse bekræftet deres vilje til at privatisere CL, samt at privatiseringsprocessen vil blive iværksat, når CL's økonomiske og finansielle situation er genetableret. Hvis CL's »business plan« overholdes, vil CL's økonomiske og finansielle situation være genetableret og CL levedygtig om fem år.
Kommissionen værdsætter de franske myndigheders vilje til at privatisere CL, fordi en sådan privatisering bidrager til, at saneringsplanen kan lykkes, og formindsker konkurrencefordrejningerne. Privatiseringen vil nemlig begrænse ordningens varighed (der strækker sig over tyve år) og dermed usikkerheden omkring ordningens risici og nettoomkostninger. Privatiseringen vil derfor betyde, at støtten formindskes, hvis provenuet af privatiseringen udbetales til SPBI. Samtidig giver privatiseringen mulighed for at begrænse støttens konkurrencefordrejende virkning, som ellers ville strække sig over tyve år.
Da en eventuel ændring i planen, især på det tidspunkt, hvor CL privatiseres, kunne ændre statens endelige omkostninger, skal alle ændringer af planen meddeles Kommissionen, før de gennemføres, for at Kommissionen kan sikre sig, at de er forenelige med fællesmarkedet. Kommissionen skal derfor have meddelelse derom, såfremt privatiseringen udskydes mere end fem år. Desuden skal overdragelsen af overskudsklausulen mod betaling ske til markedspris, der fastsættes på grundlag af en uafhængig ekspertundersøgelse.
Efter Kommissionens opfattelse gør det ganske vist ikke i princippet nogen større økonomisk forskel for staten i dens egenskab af aktionær, om CL afhændes med eller uden disse klausuler (det vil kun få visse virkninger for de private minoritetsaktionærer), eftersom fjernelsen af disse klausuler mod betaling vil få salgsprisen til at stige med et beløb svarende til nutidsværdien, men det samme gør sig ikke nødvendigvis gældende for konkurrenterne.
Et salg, der er åbent for offentligheden, samtidig med at det meddeles, at klausulen ophæves, vil for de aktier, der skal sælges af staten, normalt medføre en tilsvarende stigning, der fuldt ud repræsenterer markedsværdien af denne klausul.
7.3. Kontrol og overvågning af gennemførelsen af CL's saneringsplan
Kommissionen finder, at der bør føres tilsyn med, at saneringsplanen gennemføres korrekt, blandt andet med hensyn til reduktionen af bankens balance og rationaliseringen af kerneaktiviteterne, som CL herefter skal koncentrere sig om, samt CL's bidrag til afviklingsselskabet i form af inddragne beløb eller udbytte. I overensstemmelse med rammebestemmelserne for statsstøtte til omstrukturering mener Kommissionen, at støtte til omstrukturering normalt kun bør være nødvendig én gang.
De franske myndigheder skal derfor hvert halve år forelægge Kommissionen følgende dokumenter:
a) en udførlig rapport om gennemførelsen af planen, samt de rapporter, der forelægges for Parlamentet
b) balancer og resultatopgørelser samt rapporter fra bestyrelserne i de selskaber, der deltager i afviklingsaktionen, nemlig OIG, CDR, SPBI og CL
c) en liste over de udskilte, likviderede eller solgte aktiver med angivelse af salgspriserne, navnet på køberne og på de banker, der har fået overdraget salgsfuldmagter
d) en udførlig liste over de eftergivne fordringer på CDR med hensyn til SPBI's indskud af ansvarlig lånekapital
e) en udførlig liste over de bankaktiver, som CL har afhændet uden for afviklingsselskabet med en evaluering, baseret på objektive og verificerbare kriterier, af nedskæringen i dens kommercielle virksomhed i udlandet
f) udførlige regnskaber over CL's bidrag til afviklingsselskabet i form af inddragne beløb eller udbytte.
Påtænkte ændringer af planen i den form, hvori den er forelagt Kommissionen og godkendt af denne, skal meddeles Kommissionen før de gennemføres, især på privatiseringstidspunktet.
8. KONKLUSIONER
Det må konkluderes, at såvel den kapitalforhøjelse, der blev foretaget i 1994, som statens overtagelse af risici og omkostninger ved de udskilte engagementer, med de i 1995 foretagne ændringer, samt de andre elementer i afviklings- og udskillelsesordningen indeholder betydelige statsstøtteelementer efter traktatens artikel 92, stk. 1. Nettoværdien af de omkostninger, som systemet vil kunne medføre for staten, kan anslås til 5,2 mia. ffr. for kapitalforhøjelsen og 36 mia. ffr. for statens overtagelse af engagementer. Da der hersker usikkerhed om visse elementer i planen, bør der indføres en udsvingsmargen på ca. 10 % for statsinterventionens værdi, uden kapitalforhøjelsen. Nettoomkostningernes nutidsværdi kan derfor anslås til højst 45 mia. ffr.
Disse foranstaltninger er blevet undersøgt omhyggeligt på grundlag af traktatens artikel 92, stk. 3, litra c), for at fastslå, om de kan betragtes som forenelige med fællesmarkedet. På baggrund af ovenstående synes støtten til CL at opfylde betingelserne i rammebestemmelserne for støtte til redning og omstrukturering af kriseramte virksomheder. Under forudsætning af, at en række betingelser opfyldes, herunder betingelser, der udgør en nødvendig modydelse for den betragtelige støtte af hensyn til den fælles interesse, kan støtten undtages fra forbuddet i EF-traktatens artikel 92, stk. 1, og EØS-aftalens artikel 61, stk. 1, fordi den er forenelig med fællesmarkedet efter EF-traktatens artikel 92, stk. 3, litra c), og EØS-aftalens artikel 61, stk. 3, litra c) -
VEDTAGET FØLGENDE BESLUTNING:
Artikel 1
Den støtte, som saneringsplanen for Crédit Lyonnais indebærer i form af en kapitalforhøjelse på 4,9 mia. ffr., statens overtagelse af risici og omkostninger i forbindelse med de udskilte aktiver (op til 135 mia. ffr.) og skattefordelene i forbindelse med overskudsklausulen, og som under hensyn til statens indtægter medfører samlede nettoomkostninger for staten, der kan anslås til højst 45 mia. ffr. i alt, erklæres forenelig med fællesmarkedet og EØS-aftalen i henhold til EF-traktatens artikel 92, stk. 3, litra c), og EØS-aftalens artikel 61, stk. 3, litra c).
Artikel 2
Godkendelsen af den i artikel 1 omhandlede støtte er betinget af, at Frankrig opfylder følgende betingelser og forpligtelser:
a) det skal sikres, at alle saneringsforanstaltningerne og alle bestemmelserne om den i artikel 1 omhandlede ordning gennemføres
b) betingelserne i saneringsplanen må ikke ændres, medmindre Kommissionen på forhånd godkender det. Under alle omstændigheder kan overskudsklausulen tidligst overdrages på det tidspunkt, hvor Crédit Lyonnais privatiseres, og kun til markedspris; denne pris kontrolleres ved uafhængige ekspertundersøgelser
c) i betragtning af statens betydelige omkostninger, der anslås til i alt 45 mia. ffr., skal det sikres, at Crédit Lyonnais' kommercielle kapacitet inden udgangen af 1998 nedskæres med mindst 35 % af dens kommercielle virksomhed i udlandet, herunder det europæiske banknet, i overensstemmelse med de tilsagn, som Frankrig afgav [. . .]. Hvis dette mål ikke kan nås inden for den fastsatte frist, uden at der må konstateres betydelige tab med den konsekvens, at staten som aktionær på ny skal yde finansiel støtte, især for at sikre, at det europæiske solvenskrav er opfyldt, forpligter Kommissionen sig til at undersøge, om det i givet fald er muligt at forlænge denne frist. Hvis omkostningerne, der anslås til 45 mia. ffr., overskrides, skal omfanget af reduktionen af Crédit Lyonnais' kommercielle virksomhed, som accepteret [. . .], tages op til revision
d) Crédit Lyonnais' mulighed for at fremføre skattemæssige underskud til efterfølgende regnskabsår afskaffes, for så vidt angår det skattemæssige tab for 1994, der er dækket ved kapitalforhøjelsen på 4,9 mia. ffr.
e) Crédit Lyonnais' mulighed for at tilbagekøbe de udskilte aktiver i erhvervsvirksomheder afskaffes, medmindre tilbagekøb sker til den pris, hvortil det pågældende aktiv blev overdraget til CDR, eller til markedsprisen, hvis denne er højere, og under alle omstændigheder kun op til i alt 5 mia. ffr.
f) Crédit Lyonnais skal udelukkes fra enhver udbyttedeling i forbindelse med provenuet af CDR's afhændelser
g) CDR og Crédit Lyonnais skal adskilles med hensyn til ledelse, administration samt kontrol og overvågning af forvaltningen af de udskilte aktiver
h) det skal sikres, at ledelsesorganerne i forbindelse med de udskilte aktiver er uafhængige af Crédit Lyonnais
i) Crédit Lyonnais fratages muligheden for at fremføre de resterende skattemæssige underskud for regnskabsår før 1995, hvis overskudsklausulen overdrages i forbindelse med privatiseringen
j) det skal sikres, at Crédit Lyonnais anvender salgsprovenuet til omstrukturering af aktiverne og de urentable aktiviteter
k) det skal sikres, at Crédit Lyonnais udbetaler SPBI de beløb, der inddrages i henhold til overskudsklausulen
l) SPBI skal have udbetalt provenuet af privatiseringen af Crédit Lyonnais, især salgsprovenuet af de aktier, SPBI besidder i dag, og det skal foreslås Parlamentet, at SPBI får udbetalt provenuet af privatiseringen af den resterende del af aktierne.
Artikel 3
Kommissionen har taget i betragtning, at de franske myndigheder har bekræftet, at det klart er målet at privatisere Crédit Lyonnais, og at saneringen af banken skulle gøres den parat til privatisering i løbet af fem år. Hvis privatiseringen udskydes mere end fem år, skal Kommissionen have meddelelse derom.
Artikel 4
De franske myndigheder samarbejder fuldt ud med hensyn til kontrollen med denne beslutning og forelægger hver sjette måned fra den 1. marts 1995 Kommissionen følgende dokumenter:
a) en udførlig rapport om gennemførelsen af planen, samt de rapporter, der forelægges for Parlamentet
b) balancer og resultatopgørelser samt rapporter fra bestyrelserne i de selskaber, der deltager i afviklingsaktionen, det vil sige OIG, CDR, SPBI og CL
c) en liste over de udskilte, likviderede eller solgte aktiver med angivelse af salgspriserne, navnet på køberne og på de banker, der har fået overdraget salgsfuldmagter
d) en udførlig liste over de eftergivne fordringer på CDR med hensyn til SPBI's indskud af ansvarlig lånekapital
e) en udførlig liste over de bankaktiver, som CL har afhændet uden for afviklingsselskabet med en evaluering, baseret på objektive og verificerbare kriterier, af nedskæringen i dens kommercielle virksomhed i udlandet
f) udførlige regnskaber over CL's bidrag til afviklingsselskabet i form af inddragne beløb eller udbytte.
Kommissionen kan kræve, at der ved specialiseret »revision« foretages en evaluering af disse dokumenter og af planens gennemførelse.
Artikel 5
Denne beslutning er rettet til Den Franske Republik.
Udfærdiget i Bruxelles, den 26. juli 1995.
KOMISSION PÄÄTÖS,
tehty 26 päivänä heinäkuuta 1995,
Ranskan Crédit Lyonnais -pankille myöntämän tuen hyväksymisestä tietyin edellytyksin (Ainoastaan ranskankielinen teksti on todistusvoimainen) (ETA:n kannalta merkityksellinen teksti) (95/547/EY)
EUROOPAN YHTEISÖJEN KOMISSIO, joka
ottaa huomioon Euroopan yhteisön perustamissopimuksen ja erityisesti sen 92 ja 93 artiklan,
ottaa huomioon Euroopan talousalueesta tehdyn sopimuksen ja erityisesti sen 61 ja 62 artiklan,
on pyytänyt asianomaisia esittämään huomautuksensa edellä mainittujen artiklojen mukaisesti (1),
sekä katsoo, että:
1. JOHDANTO
Komissio ilmoitti 2 päivänä toukokuuta 1995 päivätyllä kirjeellään (SG/95/D5500) Ranskan viranomaisille päätöksestään aloittaa perustamissopimuksen 93 artiklan 2 kohdassa tarkoitettu menettely valtion omistamalle Crédit Lyonnais -pankille (jäljempänä "CL") myönnetyn valtion tuen osalta.
Vuoden 1993 lopulla CL oli kokonaisomaisuuden osalta (lähes 2 000 miljardia Ranskan frangia) Euroopan suurin pankkikonserni ja sillä oli palveluksessaan yli 71 000 työntekijää. Sen toiminnot ulottuivat perinteisestä liikepankkitoiminnasta sijoitustoimintaan, pääomamarkkinoiden pankkitoiminnasta ulkopuolisten varainhoitoon, vakuutustoiminnasta muihin pankkialan oheispalveluihin. CL toimi Ranskassa ja ulkomailla ja sillä oli noin 900 toimipistettä Euroopassa Ranskan ulkopuolella ja 800 muualla maailmassa.
CL:n pääosakas oli 31 päivänä joulukuuta 1993 Ranskan valtio 55 prosentin pääomalla ja 76 prosentilla äänivallasta. Muita osakkeenomistajia olivat Thomson-CFS (Thomson-konserniin kuuluva yhtiö, jolla oli lähes 20 prosenttia äänivallasta) ja Caisse des Dépôts et Consignations (valtion omistama luottolaitos, jolla oli 4 prosenttia äänivallasta). Loput (22 prosenttia) pääomasta koostui pörssissä noteeratuista sijoitustodistuksista.
Viiden voimakkaan kasvun vuoden jälkeen CL kirjasi tappiollisen tuloksen vuosina 1992 (1,8 miljardia frangia) ja 1993 (6,9 miljardia frangia). Hyvin suuret tappiot suhteessa pankin omiin varoihin olisivat laskeneet sen vakavaraisuussuhteen alle säädetyn 8 prosentin vähimmäistason, jos Ranskan viranomaiset eivät olisi vuonna 1994 ryhtyneet Ranskan pankkivalvontaviranomaisten (Commission Bancaire eli pankkivaliokunta) pyytämiin tukitoimiin, joita olivat erityisesti pääoman korottaminen ja vastuun ottaminen tietyistä järjestämättömistä saatavista. Kun vuoden 1995 alussa selvisi, että CL tulisi kirjaamaan uusia tappioita, jotka olisivat vaarantaneet pankin vakavaraisuuden, Ranskan valtio otti käyttöön uuden pelastusjärjestelmän luoden erityisen omaisuudenhoitojärjestelyn, jonka tarkoituksena oli ottaa haltuun omaisuutta, erityisesti CL:n kannattamatonta tai huonosti kannattavaa omaisuutta, 135 miljardin Ranskan frangin edestä. Kyseisen järjestelmän käyttöönotto mahdollisti vuoden 1994 kirjanpidollisen tappion rajoittamisen 12,1 miljardiin Ranskan frangiin.
CL:n kriisi näyttää olevan laajalti sidoksissa pankin 1980-luvulla ja 1990-luvun alussa harjoittamaan aggressiiviseen luotto- ja sijoituspolitiikkaan, jonka riskejä ei valvottu riittävän tiukasti. Vuosien 1988 ja 1993 välillä kokonaisvarat lähes kaksinkertaistuivat, ja CL:n teollisuusosakesalkun arvo puolestaan kasvoi lähes viisinkertaiseksi nousten 50 miljardiin Ranskan frangiin. CL:n saatavat kiinteistömarkkinoilla ylittivät 100 miljardia frangia, minkä vuoksi pankki oli ensimmäisiä ranskalaisia luottolaitoksia kiinteistöalan ammattilaisten luotottajana sen osuuden ollessa suurempi kuin sen markkina-asema. Pyrkiessään kehittämään toimintaansa yhä enemmän Euroopassa ja muualla maailmassa CL hankki lisäksi useita ulkomaalaisia pankkeja korkeaan hintaan (esimerkiksi Chase Banque de Commerce Belgiassa, Banco Comercial Español ja Banca Jover Espanjassa, Credito Bergamasco ja Banca Lombarda Italiassa, BfG Saksassa, Slavenburg Bank Hollannissa).
Kasvavassa kilpailutilanteessa CL noudatti velkojen osalta velkaantumispolitiikkaa, mikä johti rahoituskustannusten nousuun. Tämän jälkeen saatavien laadun heikkeneminen aiheutti romahduksen pankin noteerauksissa ja lisärahoituskustannuksia markkinoilla. Samanaikaisesti yleiskulut nousivat enemmän kuin kokonaisomaisuus kasvoi. CL:n kehityksen tukemiseksi Ranskan valtio tuki CL:ää suoraan tai välillisesti huomattavalla rahamäärällä (yli 17 miljardia Ranskan frangia), erityisesti lisäämällä valtion yhtiöiden arvopapereita ja ristiinomistuksella (Rhône-Poulenc, Usinor-Sacilor, Aérospatiale, Altus). Tämän avulla omia varoja saatiin kirjanpidollisesti lisätyksi, mutta se heikensi konsernin tuloksia, mikä johtui näiden osakkuuksien heikosta kannattavuudesta sekä joidenkin yritysten kärsimien tappioiden konsolidoinnista.
Taloudellisen toiminnan hidastuminen, joka aiheutti hintaromahduksen kiinteistömarkkinoilla ja pörssissä ja vaikeutti velkojien asemaa, oli omiaan lisäämään pankin vaikeuksia. Korkomarginaali laski huomattavasti, koska pitkäaikaisosakkuudet teollisuudessa tuottivat heikkoja tai tappiollisia tuloksia.
Tapauksen ensimmäisen tarkastelun jälkeen komissio oli tullut siihen tulokseen, että CL:n tukitoimenpiteet sisälsivät merkittäviä valtion tuen osia, joita ei voitu katsoa yhteismarkkinoille soveltuviksi vielä siinä vaiheessa tai kyseisenä hetkenä saatavilla olevien tietojen perusteella.
2. TUKITOIMENPITEIDEN YLEINEN KUVAUS
Ranskan valtion toimenpiteisiin CL:n tukemiseksi sisältyy pääoman korottaminen 4,9 miljardilla frangilla ja valtion vastuunotto erityiseen omaisuudenhoitoyhtiöön siirrettyihin saataviin liittyvistä riskeistä ja kuluista omaisuusjärjestelyksi kutsutussa operaatiossa. Pelastussuunnitelman ensimmäisessä vaiheessa vuonna 1994 valtion vastuunotto siirretystä omaisuudesta rajoittui 18,4 miljardiin Ranskan frangiin 42 miljardin Ranskan frangin kokonaisarvosta. Vuonna 1995 uusien saatavien siirron seurauksena valtio kasvatti yleisesti osuuttaan ottamalla vastuulleen vuosina 1994 ja 1995 siirrettyjen saatavien kokonaisnettoarvon (lähes 135 miljardia frangia) sekä CL:n SPBI-nimiselle valtion yhtiölle omaisuudenhoitojärjestelyn rahoittamiseksi myöntämän 145 miljardin frangin suuruisen lainan korot.
Pääoman korotuksen suorittivat vuoden 1994 heinäkuussa kolme pääosakkeenomistajaa, valtio (SPBI:n välityksellä, joka on valtion ja Thomson SIEG:n eli Thomson CSF:n tytäryhtiön valvoma avoin yhtiö), Thomson CSF ja Caisse des Dépots et Consignations niiden CL:n oman pääoman osuuksien mukaisesti. Tämän toimenpiteen seurauksena Ranskan valtion suora ja välillinen osuus CL:ssä nousi 78 prosentista 80,7 prosenttiin.
Liiketoimi sisälsi osakkeiden merkintäoikeustodistusten jakamisen osakkeenomistajille niiden sijoitusten korvaamiseksi. Jokainen merkintäoikeustodistus oikeuttaa omistajan merkitsemään yhden uuden osakkeen viiden vuoden aikana 774 Ranskan frangin hinnalla osaketta kohden. Hinta vastaa vuoden 1993 tilinpäätöksen mukaan arvioitua netto-omaisuuden arvoa osaketta kohti.
Vuonna 1994 toteutetulla omaisuusjärjestelyllä lähes 42 miljardin frangin arvosta kiinteistöalan järjestämättömiä saamisia (yli 100 miljardin frangin kokonaismäärästä), joista ei ollut tehty riittäviä luottotappiovarauksia, sijoitettiin tilapäiseen OIG:ksi nimettyyn CL:n tytäryhtiöön. Kyseinen yhtiö osti luotot niiden nettomääräisestä kirjanpitoarvosta SPBI:ltä saamansa osakkuuslainan turvin. Osakkuuslaina rahoitettiin CL:n SPBI:lle myöntämällä lainalla. CL:n kolme julkista osakkeenomistajaa sitoutuivat kattamaan tappiot, joita voi ilmaantua omaisuutta realisoitaessa, 14,4 miljardiin frangiin asti sekä osan CL:n SPBI:lle myöntämästä lainasta kahden ensimmäisen vuoden aikana aiheutuvista rahoituskustannuksista, jotka nousevat 2 miljardiin frangiin vuosittain. Sillä, että valtio otti vastuulleen vuoden 1993 tilinpäätöksestä poistetut siirretyt saatavat, CL pystyi pienentämään järjestämättömistä saatavista aiheutuneiden kirjanpidollisten tappioiden ja muiden tappioiden määrää ja jatkamaan toimintaansa. Todellisuudessa CL on voinut korvata valtion avulla suuria vakuuksia vaatineet järjestämättömät saatavansa varmoilla saatavilla.
Vuonna 1995 luotiin vuoden 1994 tilinpäätöksestä poistettuna uusi omaisuudenhoitoyhtiö Consortium De Réalisations (CDR), joka on kokonaan CL:n omistama tytäryhtiö. Ranskan viranomaisten ilmoittaman suunnitelman mukaan tytäryhtiö ostaa lähes 190 miljardin frangin arvosta CL:n omaisuutta, josta OIG:n hallussa olevaan omaisuuteen sisältyy 55 miljardin frangin velat. Koko kyseessä oleva omaisuus, johon sisältyy pääasiassa OIG-yhtiöön koottu kiinteistöomaisuus, tytäryhtiöt SBT, SDBO ja Colbert, elokuva-alalle tehdyt rahoitukset sekä osakkuudet teollisuusyrityksissä, on myytävä tai realisoitava. Siten omaisuudesta on viidessä vuodessa myytävä 80 prosenttia, ja markkinatilanteen salliessa vähintään 50 prosenttia omaisuudesta olisi myytävä seuraavien kolmen vuoden kuluessa. Koska kyse on CDR:n piiriin siirretyistä tytäryhtiöistä, pankkien terveet osat joko luovutetaan ulkopuolisille tai otetaan CL:n haltuun joulukuun 31 päivään 1995 mennessä siten, että varainhoitovuoden 1995 lopussa CDR ei enää lainkaan harjoita pankkitoimintaa.
CL:n omaisuuden ostamiseksi CDR saa 135 miljardin frangin osakkuuslainan SPBI:ltä. Viimeksi mainittu rahoittaa toimintansa CL:n rinnalla ei-markkinaehtoisella enimmäismäärältään 145 miljardin frangin osakkuuslainalla. Tämän lainan avulla SPBI voi myöntää 135 miljardin frangin osakkuuslainan CDR:lle ja ostaa nollakuponkiobligaatioita noin 10 miljardin frangin arvosta. Nollakuponkien merkinnällä SPBI saa vuoden 2014 lopulla noin 35 miljardin frangin tuoton, jolla se voi kattaa CDR:ssä tuolloin todettavat tappiot.
CL:n laina SPBI:lle sekä SPBI:n laina CDR:lle erääntyvät 31 päivänä joulukuuta 2014. CL:n myöntämää lainaa lyhennetään ennen eräpäivää myynnistä saaduilla tuloilla sitä mukaa kuin omaisuutta myydään. Vuotuinen korkoprosentti on 7 prosenttia vuonna 1995 ja vuodesta 1996 alkaen 85 prosenttia markkinakorosta. CDR:lle myönnettyä osakkuuslainaa lyhennetään tehtyjen luovutusten suhteessa: SPBI:n saama rahamäärä vastaa vuoden aikana myydyn omaisuuden määrää ja, jos luovutuksissa on tehty arvonalennuksia, se ilmoittaa luopuvansa saatavistaan CDR:n kirjaamien tappioiden määrällä.
Osakkuuslainajärjestelmän avulla CDR:n tappiot kantaa SPBI eli valtio 135 miljardin Ranskan frangin enimmäismäärään asti. Mikäli CDR:n tappiot ylittävät kyseisen summan, CDR:n ainoa osakkeenomistaja CL ottaa ne tarvittaessa kannettavakseen. CL:llä on näin ollen valtion takaus sen SPBI:lle myöntämän lainan takaisinmaksun osalta, mikä merkitsee, että CDR:ää ei ole valvonnallisesti eikä kirjanpidon kannalta yhdistetty CL-konserniin. Tästä on seurannut, että pankki on voinut kirjata pienempiä luottotappioita ja muita tappioita noudattaen samalla vakavaraisuussuhdetta.
Vastaavasti SPBI:llä on saatavia, jotka perustuvat CL:n taloudellisen tilan paranemisesta annetun lausekkeen tuottoihin. Se saa 34 prosentin osuuden siitä osasta CL-konsernin voittoa ennen veroja ja siirtoa CL-konsernin yleiseen tappiovaraukseen, joka ei ylitä 4:ää prosenttia omista varoista (noin miljardiin Ranskan frangiin asti) eikä 60:tä prosenttia lopuista voitoista. Ranskan viranomaiset ilmoittivat myös, että valtio voi tallettaa omistamansa CL:n osakkeet määräajaksi SPBI:hin, jotta tämä saa CL:n tulevasta yksityistämisestä osingot ja tuoton.
Valtion ja CL:n tekemän tavoitesopimuksen mukaan jälkimmäinen voi ostaa takaisin tiettyjä markkinahintaisia teollisuuden ja kaupan osakkuuksia summalla, joka ei ylitä 10:ä prosenttia sen tämänhetkisen osakkuussalkun arvosta, eli noin 5 miljardilla frangilla. Lisäksi CDR:ssa olevien tytäryhtiöiden terveet osat, joita ei myydä ulkopuoliselle, on sisällytettävä CL:ään 31 joulukuuta 1995 mennessä, ja loppuosa olisi muutettava rahaksi.
Sopimuksen pöytäkirjan mukaan CL avustaa CDR:ää palvelusopimuksen mukaisesti, jossa on tiettyjä omaisuuseriä koskeva voitonjakolauseke, yksityiskohtaisten sääntöjen mukaisesti, jotka määritellään jälkeenpäin sopimuspuolten yhteisellä sopimuksella. Ranskan viranomaiset vahvistivat kuitenkin myöhemmin suullisesti, että tämä lauseke poistetaan.
3. VALTION TUKEA KOSKEVIEN SÄÄNTÖJEN SOVELTAMINEN PANKKEIHIN
3.1 Sääntöjen sovellettavuus pankeille myönnettävän valtion tuen osalta ja valtion tuen arviointi
Valtion pankkitukitoimenpiteitä tutkittaessa on ensin otettava huomioon, että perustamissopimuksessa ei ole luottolaitosten valtion tukeen sovellettavia erityissääntöjä. Komissio on kuitenkin tietoinen pankkialan erityispiirteistä ja rahoitusmarkkinoiden huomattavasta herkkyydestä sekä joihinkin laitoksiin rajoittuneista vaikeuksista, mikä on otettava huomioon valtiotukea koskevia sääntöjä sovellettaessa.
Olisi syytä myös muistuttaa, että Euroopan yhteisöjen neuvosto huomautti seuraavasti luottolaitosten vakavaraisuussuhdetta koskevassa direktiivissä 89/647/ETY (2): "luottolaitosten edellytetään kilpailevan välittömästi keskenään yhteisillä pankkimarkkinoilla [. . .]; hyväksymällä yhteiset vakavaraisuusstandardit vakavaraisuussuhteelle asetetun vähimmäismäärän muodossa estetään kilpailun vääristymiä ja vahvistetaan yhteisön pankkijärjestelmää".
Samassa direktiivissä neuvosto huomioi myös, että "[. . .] yhteisten standardien kehittäminen ilmaisemaan omien varojen suhdetta luottoriskille alttiisiin varoihin ja taseen ulkopuolisiin eriin on olennainen osa sitä yhdenmukaistamista, joka on välttämätöntä valvontamenetelmien vastavuoroiseksi tunnustamiseksi ja siten pankkialan sisämarkkinoiden aikaansaamiseksi".
Nämä havainnot perustuvat sen seikan tunnustamiseen, että vakavaraisuussuhteen vähimmäistaso on samalla kilpailuedellytysten samanarvoisuuden peruste ja yksi pankin kannattavuuden perusteista. Valtion toimenpiteet, joiden avulla annetaan rahoitustukea vaikeuksissa oleville pankeille yhteisön vakavaraisuusstandardien noudattamisen mahdollistamiseksi, voivat samalla kuitenkin sisältää valtion tukeen liittyviä osia. Tästä johtuen komission on tarkastettava, noudatetaanko perustamissopimuksen valtion tukea koskevia sääntöjä kilpailun vääristymisen välttämiseksi.
Kilpailun osalta luottolaitokset voivat vakavaraisuusstandardeja noudattaen ja niiden valvontaviranomaisten valvonnassa vapaasti valita sopivimmaksi katsomansa sijoituspolitiikan ja niiden arvopaperisalkun riskituoton yhdistelmän. Yltiöpäinen ja aggressiivinen politiikka voi johtaa odotettua korkeamman tuoton saamiseen, mutta siihen kuuluu myös korkeampi riskitaso, jos kyseistä politiikkaa ei hallita riittävästi. Näiden luonteeltaan erilaisten ja usein toisiinsa liittyvien riskien tunnistaminen, valvonta ja rajoittaminen on yksi perustavaa laatua oleva ominaisuus pankin johtotehtävissä työskenteleville. Toteutuessaan huomattavat riskit voivat pienentää pankin tulosta ja koskea myös omien varojen määrää ja vakavaraisuussuhdetta. Riskitoimintojen vähentäminen tai pääoman korottaminen voivat myös olla välttämättömiä toimenpiteitä omien varojen ja vakavaraisuussuhteen (8 prosenttia) säädetyn vähimmäismäärän palauttamiseksi. Tällaisessa tilanteessa pankin osakkeenomistajat voivat antaa lisävaroja, jos he katsovat, että he saavat sijoituksestaan riittävän korvauksen. He vaativat yleensä uudelleenjärjestelytoimia riskitason alentamiseksi.
Koska pankin selvitystilaan asettaminen vaihtoehtona on usein yleisesti ottaen kalliimpi kuin teollisuusyrityksen asettaminen selvitystilaan, mikä johtuu siitä, että kolmansien osapuolien varojen ja omien varojen suhde on määriteltynä kalliimpi ja pääosakkaiden vastuu on usein suurempi tallettajiin verrattuna, ja koska tallettajien luottamus on säilytettävä, valvontaviranomaiset soveltavat jatkuvia ja erittäin tiukkoja pankkien hallintaa sekä osakkeenomistajia koskevia valvontatoimenpiteitä konkurssi-ilmoituksen vahingollisten vaikutusten ennalta ehkäisemiseksi.
Viranomaiset suorittavat tarkastuksia ja voivat vaatia korjaustoimenpiteitä, jos ne katsovat sen tarpeelliseksi. Vakavaraisuussääntöjen rikkomisen osalta viranomaisilla on useita välineitä tavanomaisten pankkitoiminnan harjoittamisedellytysten palauttamiseksi; kyseiset toimenpiteet ulottuvat varoituksista aina luottolaitoksen toimiluvan peruuttamiseen. Viranomaiset voivat myös pyytää osakkeenomistajia antamaan tukensa pankin tervehdyttämiseen, erityisesti jos konkurssilla olisi epäsuotuisia vaikutuksia tallettajien luottamukseen ja mahdollisesti rahoitusmarkkinoihin. Nämä seuraukset voivat olla erityisen merkittäviä, ja yksittäisen pankin vaikeuksiin ei ehkä edes sovelleta yhteistä toimenpidettä.
Mikäli osakkeenomistajien suorittama pankin pääomapohjan vahvistaminen tai toisen laitoksen suorittama pankin lunastusosto ei ole mahdollista, voidaan suunnitella useita ratkaisuja: konkurssi-ilmoitus, valvotun selvitystilajärjestelmän käyttöönotto tai myynti osina tai useiden muiden pankkien suorittama yhteisvastuullinen interventio edellä mainittujen epäsuotuisten vaikutusten ennalta ehkäisemiseksi. Tilanteessa, jossa yksityinen sektori osallistuu vapaaehtoisesti ja merkittävällä rahoitusosuudella pelastustoimiin, voidaan päättää, että minkäänlaista valtion tukea ei tarvita.
Rahoitusjärjestelmää uhkaavan kriisin vakavuuden mukaan valvontaviranomaiset voivat puuttua asiaan. Valtion pankkien osalta myös valtiota voidaan pyytää puuttumaan asiaan osakkeenomistajan ominaisuudessa.
Silloin kun valtio antaa rahoitustuesta suurimman osan tai koko tuen, vaikka se tapahtuisi valvontaviranomaisten pyynnöstä, komission on arvioitava valtion interventioihin kuuluvan mahdollisen tuen sisältö. Valtion interventioita koskevissa arvioissaan komissio soveltaa "periaatetta markkinataloudessa toimivasta yksityisestä sijoittajasta" sellaisena kuin se on ilmaistuna valtion yrityksiä koskevassa tiedonannossa (3). Tiedonannossa todetaan, että toimintaa voidaan tukea, jos tämän alullepanijana ei ole vastaava yksityinen sijoittaja, joka toimii tavanomaisin markkinatalouden edellytyksin.
Valtion osuuteen yrityksen oman pääoman osalta, kuten komission vuonna 1984 antamassa tiedonannossa (4) esitettiin, katsotaan, että yksityinen sijoittaja ei olisi toteuttanut kyseistä toimenpidettä ja että tuen edellytyksiä pidetään olemassa olevina, jos yrityksen taloudellinen tilanne on sellainen, että palaaminen tavanomaiselle korvaustasolle (osinkojen tai pääomavoittojen osalta) sijoitetusta pääomasta on mahdotonta kohtuullisen ajan kuluessa, tai jos kyseiseen toimenpiteeseen liittyvät riskit ovat liian suuret tai jakautuvat liian pitkälle ajanjaksolle.
Komissio katsoo vastaavasti, että tuelle on edellytyksiä valtion vakuuksien osalta, jos vakuudet ovat välttämättömiä yhtiön selviytymisen kannalta, toisin sanoen, jos niihin sisällytetty tuki on yhtä suuri kuin taattu summa ja jos ne kestävät tavanomaista pidempään tai niihin liittyy erittäin korkea riskitaso.
Jotta komissio voisi varmistua siitä, että markkinataloudessa toimivan yksityisen sijoittajan periaatetta noudatetaan, valtion toiminnasta julkisena osakkeenomistajana suhteessa yksityisen sijoittajan toimintaan on annettava selvitys. Tämän vuoksi on esitettävä yhtenäinen ja yksityiskohtainen rakenneuudistussuunnitelma, joka osoittaa perustelluksi oletuksen, että valtion interventiosta seuraa "normaali" korvaus, jonka markkinataloudessa toimiva sijoittaja voi hyväksyä kaikkien toimien osalta. Jos näin ei tapahdu, toimeen sisältyy valtion tukea.
Edellä mainitun vakavaraisuussuhdetta koskevan direktiivin 89/647/ETY 10 artiklan 3 kohdassa todetaan myös, että "jos suhde muodostuu pienemmäksi kuin kahdeksan prosenttia, toimivaltaisten viranomaisten on varmistettava, että kyseinen luottolaitos ryhtyy asianmukaisiin toimenpiteisiin saattaakseen suhdeluvun sovitun vähimmäistason mukaiseksi mahdollisimman nopeasti." Kyseisestä säännöksestä voidaan tehdä kolmenlaisia johtopäätöksiä. Ensiksi valvontaviranomaiset ovat velvollisia tarkastamaan, että asianmukaiset toimenpiteet on toteutettu pankin vakavaraisuuden palauttamiseksi ennalleen. Ollakseen asianmukaisia näiden toimenpiteiden ei tule ainoastaan palauttaa suhdetta kirjanpidollisesti, vaan niihin on myös kuuluttava tuntuvampia interventioita todellisten rakenneuudistusten ja pankin kestävän tervehdyttämisen varmistamiseksi, jotta pankki ei joutuisi uudelleen samoihin vaikeuksiin.
Toiseksi direktiivin johdanto-osassa on korostettu sitä seikkaa, että valvontavelvollisuus on perusteltua luottamuspulan välttämiseksi ja kilpailun tasapuolisten edellytysten ylläpitämiseksi. Jatkuva ja tiukka seuranta on hyvin tärkeää, sillä sen avulla voidaan suunnitella korjaavia toimenpiteitä pankkien riskien rajoittamiseksi, ehkäistä ennalta rahoituslaitosten kriisejä ja niiden mahdollisia tuhoisia seurauksia ja siten myös rajoittaa pelastamiseen tarvittavien varojen määrää. Tästä johtuen valvontaviranomaisten suorittama seuranta edistää osaltaan tervehdyttämiseen tarvittavan tuen mahdollista vähentämistä.
Koska direktiivin tarkoituksena on varmistaa järjestelmän vakauden lisäksi myös kilpailuedellytysten tasavertaisuus, on direktiivissä valvontaviranomaisille säädetyn vakavaraisuussuhteen valvonta suoritettava kilpailusääntöjen mukaisesti, erityisesti valtion tuen osalta, yhtenäisten kilpailuedellytysten varmistamiseksi. Tämän seurauksena valvontaviranomaisten on valvottava, että luottolaitokset eivät tee liikaa vakavaraisuussuhdetta heikentäviä riskisitoumuksia ollessaan riippuvaisia suorasta tai välillisestä valtion tuesta, kun kyseessä on valtion omistama tai konkurssin tekemiseen liian suuri laitos/yritys ("too-big-to-fail"). Automaattinen vakavaraisuussuhteen ylläpitäminen omien varojen määrää lisäämällä tai muu vastaava valtion toimenpide vauhdittaisi huonokuntoisen laitoksen/yrityksen harjoittamaa epätervettä kilpailua ennen kriisiä.
Lisäksi on tarkennettava, että kyseinen direktiivin säännös ei vaadi vakavaraisuussuhteen palauttamista mihin hintaan tahansa tai minkä tahansa ratkaisun avulla. On kuitenkin itsestään selvää, että vakavaraisuusstandardien noudattamatta jättämiseen sisältyy luottolaitoksen toimiluvan peruuttaminen ja tämän seurauksena pankin asettaminen selvitystilaan tai hakeminen konkurssiin. Erityisesti neuvoston direktiivin 77/780/ETY 8 artiklan 1 kohdan d alakohdan mukaan (5) se, että laitos ei enää omista riittäviä omia varoja, mahdollistaa, että toimivaltainen valvontaviranomainen voi peruuttaa luottolaitokselle antamansa toimiluvan (6).
Vaikka kansalliset säännöt määräävät velvoitteesta vahvistaa vaikeuksissa olevan pankin pääomapohjaa, kyseinen pääomapohjan vahvistaminen on tukea, jos sitä ei myönnetä sellaisten tavanomaisten edellytysten mukaisesti, jotka ovat hyväksyttäviä yksityisen sijoittajan saaman korvauksen osalta. Vertailtaessa valtion ja markkinataloudessa toimivan sijoittajan tukea, on tukisumman arvioinnin perustuttava toimintakulujen ja sen oikein lasketun nykyisen arvon väliseen vertailuun (7).
Vaikka valtion interventio katsottaisiin tarpeelliseksi syistä, joiden vuoksi tuetun laitoksen osuus ylittyy, tämä ei poista velvoitetta tarkastaa, että vähiten vääristäviä piirteitä sisältävä ratkaisu on valittu. Mikäli suurta vääristymää ei voida välttää, on vaadittava huomattavia muita alan toimijoita hyödyttäviä vastineita, jotta voidaan korvata vahingolliset vaikutukset ja voimakkaampien toisinaan välttämättömien teollisuudessa sovellettavien ratkaisumallien rajoittaminen; teollinen ei ole niin herkkä vaikeuksille yksittäisen yrityksen osalta.
Lopuksi valtion tukea koskevia sääntöjä on sovellettava myös pankkeihin, jotta voidaan määritellä tuen tarve vaikeuksissa olevaa pankkia koskevassa valtion tukitoimenpiteessä, tuen luomat vääristymät ja ne edellytykset, joita valtion on noudatettava yhteisen edun mukaisten tavoitteiden saavuttamiseksi.
3.2 Yhdelle tai useammalle pankille annettavan valtion tuen soveltuvuuden arviointi
Määriteltyään valtion tukitoimenpiteiden luonteen perustamissopimuksen 92 artiklan 1 kohdan mukaisesti komission on tutkittava, voidaanko niitä pitää yhteismarkkinoille soveltuvina.
Jos pankkien valvontaan kuulumattomat seikat aiheuttavat järjestelmässä luottamuspulan, valtio voi joutua tilanteeseen, jossa sen on annettava tukensa kaikille luottolaitoksille koko järjestelmää koskevan kriisin vahingollisten vaikutusten välttämiseksi. Tämän seurauksena todellisen koko järjestelmää koskevan kriisin osalta voidaan ottaa käyttöön 92 artiklan 3 kohdan b alakohdassa tarkoitettu poikkeus "jäsenvaltion talouden vakavan häiriön korjaamiseksi". Täytettävä soveltuvuuden edellytys on, että tuki myönnetään kyseisen valtion sisäisen kilpailun kannalta puolueettomalla tavalla koko pankkijärjestelmälle ja että siinä pidättäydytään ehdottoman välttämättömyyden rajoissa.
Periaatteessa yhden tai useamman pankin vaikeudet eivät välttämättä johda luottamuspulaan koko järjestelmän osalta. Kuitenkin yhden tietyn kokoisen pankin konkurssi voi, vaikka se johtuisi sisäisistä johtamisvirheistä, saattaa vaikeuksiin myös muita luottolaitoksia, jotka ovat siihen taloudellisesti sidoksissa, aiheuttaen näin ollen yleisemmän kriisin. Valtion tuki voi olla tarpeellista, mutta tämä ei saa tarkoittaa ilman ehtoja vaikeuksissa olevalle laitokselle annettavaa tukea, eikä tukea saa antaa puuttumatta huolellisesti lopulliseen rakenneuudistukseen ja tuen aiheuttamien kilpailunvääristymien yksittäisiin rajoituksiin.
Arvioidessaan suurille pankeille myönnetyn tuen soveltuvuutta komissio varmistaa, että tuki ei muuta kaupankäynnin edellytyksiä yhteisen edun vastaisesti 92 artiklan 3 kohdan a tai c alakohdan mukaisesti. Tämän vuoksi komission on varmistettava, että asianmukaisesti laadittu, yhtenäinen ja realistinen tervehdyttämissuunnitelma on olemassa. Tervehdyttämissuunnitelman osalta komissio ottaa huomioon, että tietyissä tilanteissa tarvitaan erityistoimenpiteitä, jotta estetään suuren pankin konkurssin rahamarkkinoille mahdollisesti mukanaan tuomat epäsuotavat vahingolliset vaikutukset. Yhteisen edun noudattaminen voi vaatia sen, että korvataan laitoksen konkurssin mahdottomuus sen kilpailukyvyn huomattavilla rajoituksilla.
Pelastus- ja rakenneuudistustukiraamista 27 päivänä heinäkuuta 1994 annetussa tiedonannossaan (8) komissio ilmoitti, että ollakseen yhteisen edun mukaisia ja siis yhteismarkkinoille soveltuvia valtion tukitoimien on oltava seuraavien neljän periaatteen mukaisia:
a) Tuen on varmistettava yrityksen elinkelpoisuuden palautuminen kohtuullisen ajan kuluessa.
b) Tuen on oltava suhteellista rakenneuudistuskuluihin ja -etuihin verrattuna eikä se saa ylittää ehdotonta tarvittavaa vähimmäismäärää.
c) Kilpailijoita kohtaavien kilpailunvääristymien vähentämiseksi tukitoimenpiteiden on oltava vähiten kilpailua vääristäviä ja yrityksen on osallistuttava huomattavalla taloudellisella osuudella rakenneuudistuskuluihin.
d) On toteutettava toimenpiteitä, jotka korvaavat mahdollisimman suurelta osin tuen kilpailijoille aiheuttamat haitalliset seuraukset.
Komissio katsoo, että näitä neljää periaatetta voidaan soveltaa pankkeihin ottaen samalla huomioon niiden soveltamisen mahdolliset epäsuotavat vahingolliset vaikutukset rahoitusjärjestelmään ja yleisön luottamukseen pankkialaa kohtaan sekä yhteisön pankkialaa koskevien sääntöjen noudattamisen tarpeellisuus.
Kun valtio on vaikeuksissa olevan pankin pääosakas, olisi erotettava valtion asema osakkeenomistajana ja valvontaviranomaisena, jonka velvollisuutena on pelastaa luottamus pankkijärjestelmään. Itse asiassa viimeksi mainittu tehtävä voi johtaa siihen, että valtio myöntää vaikeuksissa olevalle pankille lisätukitoimenpiteitä, jos se on todella välttämätöntä pankin elinkelpoisuuden varmistamiseksi. Tämän seurauksena komissio voi arvioida suotuisammin itsenäisten valvontaviranomaisten suorittamia tukitoimenpiteitä, ennen kaikkea valtion omistamien pankkien osalta, jos ne voivat taata valtion interventioiden puolueettomuuden ja kilpailuedellytysten tasapuolisuuden.
4. RANSKAN VIRANOMAISTEN VASTAUKSET KOMISSION MENETTELYN ALOITTAMISESTA TEHDYSSÄ PÄÄTÖKSESSÄ ESITETTYIHIN TIEDONANTOPYYNTÖIHIN
Perustamissopimuksen 93 artiklan 2 kohdassa määrätyn menettelyn aloittamisesta tekemässään päätöksessä komissio ilmoitti kantansa tervehdyttämissuunnitelman yleisistä linjoista. Komissio vahvisti kantansa olevan, että tämänkertainen lähestymistapa näyttää pureutuvan pankin perusongelmaan, että CL:n rahoitusosuudet olivat mittavia kilpailijoille oikeutetusti kuuluvien etujen huomioimiseksi jarruttaen CL:n laajenemista sekä supistaen sen osuutta eräillä toiminta-alueilla. Komissio totesi myös, että uusi pääomapohjan vahvistaminen oli vältetty, että pankin kannattamattomat saatavat oli erotettu pankista ja saatettaisiin myyntiin ja että CL keskittyisi perustoimintoihin. Komissio vahvisti myös, että tutkiessaan tuen soveltuvuutta se kiinnittää erityisesti huomiota CL:ltä vaadittuihin ponnisteluihin erityisesti taseen pienentämiseksi ja taloudellisen tilan paranemisesta annetun lausekkeen periaatteeseen, joka hillitsee CL:n laajenemista tulevaisuudessa, ja pankkitoiminnan merkittävään rationalisointiin, mihin sisältyy eräitä merkittäviä henkilökunnan ja pankkitoiminnan maantieteelliseen kattavuuteen liittyviä lisäsupistuksia.
Komissio oli kuitenkin sitä mieltä, että tärkeiden kohtien osalta selvitykset ja tarkennukset ovat tarpeen. Näiden puuttuessa komissio ei voinut päättää suunnitelman soveltuvuudesta yhteismarkkinoille. Komissio vahvisti myös uudelleen, että vaikeuksissa oleviin yrityksiin sovellettavan yleisperiaatteen edellytyksenä soveltuvalle tuelle on se, että tuen määrä on rajoitettu ehdottomaan minimiin, jotta yrityksen omat tervehtymispyrkimykset olisivat mahdollisimman suuret ja että näin suuren tuen kilpailua vääristävän vaikutuksen korvaamiseksi annetaan riittäviä vastineita sekä että rakenneuudistussuunnitelma pannaan toimeen kokonaisuudessaan, mikä palauttaa yrityksen elinkelpoisuuden kohtuullisessa ajassa.
Komissio pyysi lisätietoja erityisesti seuraavista seikoista:
a) valtion ja CL:n sopimuksen pöytäkirjassa mainittuihin yksityiskohtaisiin luetteloihin siirretyistä saatavista sekä neuvoa-antaneiden pankkien ja pankkivaliokunnan johdolla tehdystä arviointityöstä,
b) yksityiskohtaisesta rakenneuudistussuunnitelmasta toimialoittain ja alueittain, jolla osoitetaan CL:n elinkelpoisuuden palautuminen,
c) CDR:n ja CL:n erottamisesta toisistaan ja CL:n yksityiskohtaisista kannustussäännöistä CDR:n johtamisen valvomisessa,
d) omaisuudenhoitojärjestelyyn siirretyn omaisuuden takaisinostoon liittyvistä yksityiskohtaisista säännöistä,
e) mahdollisuudesta maksamattomien verojen lykkäämiseen,
f) valtion SPBI:n saatavisten vastuulleen ottamisesta,
g) omaisuudenhoitojärjestelyyn siirrettyjen omaisuuserien rakenneuudistuskustannuksista niiden myymiseksi,
h) CL:n yksityistämisen edellytyksistä, erityisesti CL:lle yksityistämisen jälkeen asetettavien vaatimusten osalta,
i) mahdollisesta SPBI:n vähemmistöosakkeenomistajien vetäytymistä koskevasta ehdosta,
j) omaisuuden myynnistä CDR/SPBI-järjestelyn ulkopuolella 100 miljardin frangin arvosta,
k) kaikista muista luovutuksista CL:n perustoiminta-alueilla tai niiden ulkopuolella,
l) OIG:n vuonna 1994 tekemistä operaatioista, kuten sen rahoituskertomuksista.
Ranskan viranomaisten antamat tiedot on myös syytä esittää. Kyseiset tiedot on annettu kirjallisesti (26 ja 28 päivänä huhtikuuta, 23 päivänä kesäkuuta ja 6 päivänä heinäkuuta päivätyissä kirjeissä, jotka on rekisteröity vastaavasti 27 päivänä huhtikuuta, A/33402, 3 päivänä toukokuuta 1995, A/33499, 26 päivänä kesäkuuta, A/34961 ja 7 päivänä heinäkuuta, A/35317) tai suullisesti komission, Ranskan hallituksen ja CL:n edustajien välisissä neuvotteluissa (28 päivänä huhtikuuta, 17 päivänä toukokuuta, 20 ja 27 päivänä kesäkuuta sekä 5 päivänä heinäkuuta 1995).
4.a Edellä olevan a kohdan tarkoituksena on ensiksi omaisuudenhoitojärjestelyyn siirretyn omaisuuden ja sen siirtohinnan varmistaminen. Komissio tarvitsee myös lisätietoja saadakseen tarkemman arvion pelastustoimiin sisältyvästä tuesta. Itse asiassa valtion todellisen tuen määrän määritteleminen on tärkeää niiden vastineiden määrittelemiseksi, jotka tuen saajan on annettava, ja tuen rajoittamiseksi ehdottomasti välttämättömimpään.
Kirjanpidon tarkastuksen osalta CL on ilmoittanut siirtävänsä omaisuuseriä 190 miljardia Ranskan frangia, joihin liittyy velkoja 55 miljardin arvosta. Lähetetyistä asiakirjoista on voitu tutkimuksen jälkeen päätellä, että omaisuudenhoitojärjestelyyn siirrettyjen omaisuuserien nettomäärä (arvopaperit ja saatavat) on noin 130 miljardia Ranskan frangia. Tähän summaan on lisättävä sellaisten takuiden, joiden rahallinen arvo on määriteltävissä, siirto 16 miljardin Ranskan frangin arvosta ja tiettyjen muiden takuiden siirto, joiden rahallista arvoa ei voida määritellä: kyse on erityisesti mahdollisista riskeistä, jotka voivat aiheutua CL:n tai sen tytäryhtiöiden kolmansille yhtiöille antamista velkojen takuista, kiistanalaisten ja CDR:n valvomien oikeushenkilöiden sopimista sitoumuksista. Jäljempänä olevassa taulukosta käyvät ilmi suurten yksikköjen omaisuuserien ostoarvot, sellaisina kuin CL on ne ilmoittanut:
TAULUKON PAIKKA
Omaisuuden siirron hinta on vahvistettu seuraavasti:
- saatavat, arvopaperit, joista saadaan vahvistettu tulo, ja konserniin kuulumattomien yhtiöiden pääomaa vastaavat arvopaperit: kirjanpidollisten tappioiden nettokirjanpitoarvo 31 päivänä joulukuuta 1994 (eivät kuitenkaan MGM-konsernin saatavat, jotka siirretään bruttoarvossa),
- konserniin kuuluvien yhtiöiden osakepääomaa vastaavat arvopaperit: hinta sellaisenaan ei tuo 31 päivänä joulukuuta 1993 konsolidoidun CL-konsernin oman pääoman muutoksia.
Koska valtion ja CL:n välisen sopimuksen pöytäkirjan mukaan luovuttamiset tapahtuvat takautuvasti 1 päivänä tammikuuta 1994, omaisuudenhoitojärjestelyyn siirrettyjen omaisuuserien tuotto ja kulut, jotka liittyvät 1 päivän tammikuuta 1994 ja siirtopäivän väliseen ajanjaksoon, on siirrettävä CDR:ään. Tämän periaatteen soveltamiseksi arvopapereiden luovuttamishinta on nostettu 4,845 prosentin mukaisesti laskettujen korkojen mukaisesti (ollen 85 prosenttia vuoden 1994 markkinakoroista eli 5,7 prosenttia). Saatavien osalta periaatteen soveltaminen on toteutettu sovitulla tavalla: CL luopuu siitä käytännöstä, että sille korvattaisiin rahoituskustannukset, ja säilyttää koroista saatavan tuoton silloin, kun korot on merkitty kirjanpitoon.
4.b Menettelyn aloittamista koskevassa päätöksessään komissio pyysi, että sille annettaisiin CL:n tervehdyttämissuunnitelma, jotta se voisi arvioida tuen soveltuvuuden ja erityisesti pääoman korottamisen. Komissio pyysi myös yksityiskohtaisemmat rahoitustiedot CL-konsernin taloudellisen ja maantieteellisen toiminnan alueista, jotta voidaan varmistaa, että tuki ei ylitä ehdottomasti tarvittavaa määrää, ja jotta CL saa elinkelpoisuutensa takaisin ilman valtion lisätukea tulevaisuudessa. Mainitut tiedot ovat välttämättömiä, jotta voidaan arvioida CL:n seuraaville viidelle vuodelle laatiman viitesuunnitelman realistisuutta ja erityisesti mahdollisuutta laskea CL:n käyttökerroin (yleiskustannukset ja poistot verrattuna pankkitoiminnan nettotuottoon) neljässä vuodessa tämänhetkisestä 81 prosentista alle sen pääkilpailijoiden tason noin 70 prosenttiin, mikä tarkoittaa CL:n tulosten vastaavaa parannusta.
Ranskan viranomaiset ovat välittäneet komissiolle CL:n valmisteleman "liiketoimintasuunnitelman". CL:n edunsaajan toimintakyvyn palauttamiseksi liiketoimintasuunnitelman avulla analysoidaan tärkeimmät ongelmat, jotka ovat pankin ongelmien taustalla, kuten liiallinen ja huonosti hallittu kasvu, yleisten kulujen riistäytyminen käsistä ja riskien valvonnan riittämättömyys. Tämän analyysin perusteella suunnitelmassa käsitellään seuraavia kolmea pääteemaa:
a) Ensisijaisiin toiminnanaloihin "uudelleenkeskittymiseen" liittyvää prosessia, jossa ulkoista kasvua estetään huomattavalla tavalla. CL jatkaa toimintaansa "liikepankkina Ranskassa" (tähän liittyy asiakaskunnan uudelleenjakautuminen, uusien jakelukanavien kehittäminen ja konttoriverkoston saattaminen parhaimmaksi mahdolliseksi) ja "suuryritysten ja suursijoittajien pankkina maailmassa". Se vähentää myös maantieteellistä kapasiteettiaan: Euroopan ulkopuolisesta vähittäispankkitoiminnasta sekä Euroopan ulkopuolisista pankkialan oheistoiminnoista luovutaan. CL arvioi, että se luopuu vuonna 1995 erityisesti kaikista Latinalaisen Amerikan tytäryhtiöistä. Kansainvälisessä verkostossa tapahtuu myös muita lakkautuksia. CL myy tai lopettaa sellaisen vähittäispankkitoiminnan Euroopassa, joka ei kannata riittävästi. Tämän seikan osalta CL on jo sulkenut tänä vuonna Isossa-Britanniassa joukon vähittäispankkikonttoreita. Liiketoimintasuunnitelmasta saaduissa luvuissa yhdistyvät CLBN:stä luopuminen vuonna 1995 ja muiden ulkomaalaisten tytäryhtiöiden myyminen seuraavina vuosina, jotta niiden rakenneuudistus olisi tällä välin mahdollinen. Tämän uudelleenkeskittämisen vaikutus näkyy myös CL:n taseessa, missä kaikki seikat ovat samanarvoisia, arviolta noin sadan miljardin frangin pienentymisenä neljän vuoden jaksolla omaisuudenhoitojärjestelyyn siirretyn omaisuuden vaikutusta mukaan lukematta.
b) Tuottavuuden parantamista, joka osoitetaan käyttökertoimen tason laskemisen avulla (yleiset kulut + poistot/P.N.B eli pankin nettotuotto) yli 80 prosentista 70 prosenttiin neljän vuoden aikana. Tämän seikan osalta toteutetut toimenpiteet liittyvät toisiinsa kahden pääteeman kautta. Ensiksi voidaan mainita henkilöä kohti laskettavia palkkakustannuksia koskevat toimet ja henkilöstömäärän vähentäminen. Suunnitelman ensimmäisen vaiheen johdosta vähennettiin vuonna 1994 Ranskassa 1 500 työntekijää. Tavoitteena on vähentää noin 2 400 työpaikkaa vuonna 1995. Suunnitelman viimeisen osan avulla, joka kattaa 31 päivän maaliskuuta 1996 ja 31 päivän maaliskuuta 1997 välisen ajan, myös tuottavuuden osalta olisi saatava aikaan vastaava tason parantuminen. Tämä on perusta vuoden 1994 rakenneuudistusten kirjanpidollisiin tappioihin siirrettäville summille. Euroopassa tavoitteena on laskea henkilöstön määrää vuoden 1994 kesäkuun [. . .] työntekijästä [. . .] työntekijään vuoden 1995 joulukuuhun mennessä. Liikepankin Euroopan ulkopuolella toimivien työntekijöiden määrä (11 600 tällä hetkellä) laskee [. . .] suunnitellun keskittämisen johdosta. Ensimmäisen kaltaisiin toimenpiteisiin liitetään myös muiden kulujen, ennen kaikkea hallintokulujen vähentäminen.
c) Riskien hallintaa ja valvontaa; tavoitetta, jonka CL aikoo saavuttaa saatavien uudelleen järjestelyn avulla, riskikulujen laskemisella, perinnän parantamisella ja omaisuudenhoitojärjestelyn riskeihin liittyvien edullisten vaikutusten avulla.
Oheisessa taulukossa esitetään CL-konsernin tärkeimpien tilinpäätöslukujen kehitys rakenneuudistuksen jälkeen vuosien 1994-1999 osalta, sellaisena kuin CL on sen ilmoittanut.
TAULUKON PAIKKA
Perustoimintojen ennakkoarviot ja vuosien 1995-1996 "liiketoimintasuunnitelman" käytettävissä olevat luvut ovat yhdistelmä toiminnallisten osastojen antamista ennakkoarvioita ja tiettyjen lähinnä pankin nettotuottoa ja yleisiä kuluja koskevista vapaaehtoisista toimenpiteistä, jotka on määritelty yleisesti ja joiden tulos on suunnattu peruskokonaisuuksiin. Vuosien 1997-1999 osalta ennakkoarviota ei ole laadittu pienempien toimintayksikköjen tasolta, vaan yleisemmin konsernin jokaisen laajan toimialan osalta.
CL:n liiketoimintasuunnitelma perustuu seuraaviin olettamuksiin:
- Lyhytaikaiset korot pysyvät alhaisina Euroopassa koko kyseisen ajan (Ranskassa 4,78 prosenttia vuonna 1995, 4,67 prosenttia sen jälkeen), mutta nousevat Yhdysvalloissa (6,06 prosentista 6,45 prosenttiin).
- Pitkäaikaiset korot pysyvät ennallaan.
- USA:n dollarin kurssi paranee vuoteen 1994 verrattuna ja Ranskan frangin kurssi suhteessa Saksan markkaan pysyy ennallaan.
- Talouden osalta otetaan huomioon arvioitu suhdanteen parantuminen Euroopassa, mikä mahdollistaa kirjanpidollisiin tappioihin siirrettävien summien pienentämisen vuoteen 1997 asti.
CL on esittänyt tulokset ja liittänyt niihin seuraavat selvitykset:
- Pankin nettotuotto laskee vuosina 1995 [. . .] ja 1996 CL:n lainan maksun siirtymisen johdosta SPBI:lle 7 prosentista 85 prosenttiin markkinakoroista (eli 4 prosenttia, jos oletetaan, että korkoprosentti pidätetään mallin mukaan). Seuraavina vuosina SPBI:n CL:lle suorittamien korvausten positiivinen vaikutus, joka tapahtuu omaisuudenhoitojärjestelyyn siirretystä omaisuudesta luopumisen mukaan, korvaantuu tietyistä eurooppalaisista tytäryhtiöstä luopumisen ja rakenneuudistusten vaikutuksilla.
- Yleiset kulut ja poistot vähentyvät suunnitelman edetessä. Rakenneuudistustoimenpiteillä on automaattisesti vaikutuksia henkilöstön vähenemiseen.
- Käyttökerroin osoittaa jatkuvaa parannusta eli siirtymistä vuoden 1994 [. . .] [. . .] vuonna 1996 ja lopulta [. . .] vuonna 1999.
- Kirjanpidollisiin tappioihin siirrettävien nettovarojen kehitys perustuu oletukseen, että taso saavutetaan jälleen vuonna [. . .], joka on pankkialan korkeasuhdanteen huippukohta.
- Muut osat sisältävät henkivakuutusten osan tuloksessa [. . .] ja poikkeukselliset arvonnousut ja -alennukset, jotka tapahtuvat luopumisten yhteydessä.
Taulukosta 3 ilmenee CL:n suhteellisen kannattavuuden kehitys liiketoimintasuunnitelman mukaan (konsernin osalta tulokset ovat ennen omia varoja koskevaa osakkuuslausekkeen vähennystä).
TAULUKON PAIKKA
4.c Kun menettely avattiin, komissio pyysi, että omaisuudenhoitoyhtiö (CDR) ja CL erotettaisiin toisistaan tarkemmin, jotta voitaisiin varmistaa siirrettyjen omaisuuserien hallinnan ja myynnin tai realisoinnin itsenäinen valvonta. Komissio on arvioinut, että vaikka tiettyjen osakeryhmien (erityisesti kiinteistö- ja pankkiosakkeiden) hallinnassa voitaisiin tehdä säästöjä, CL:n eri elimissä ilmeinen eturistiriidan vaara on olemassa. Eturistiriidan vaara on poistettava kasvattamalla CDR:n ja CL:n välistä eroa ja lisäämällä valtion suoraa vaikutusta. Myös muutoksenhakijat ovat esittäneet huolensa asiasta.
Ranskan viranomaiset ovat menettelyn osalta antaneet komissiolle valtion ja CL:n välisen CDR:n hallintoa koskevan sopimuksen pöytäkirjan artiklojen lopullisen toisinnon, jossa esitetään tiettyjä muutoksia ensimmäiseen luonnokseen verrattuna. Näiden muutoksien mukaisesti CDR:n hallintoelinten jäsenten nimittäminen, joka katsotaan yhtiöoikeuden mukaan osakkeenomistaja CL:n tehtäväksi, alistetaan valtion hyväksyttäväksi. Muutoksissa määrätään myös neuvoa-antavan valvontakomitean perustamisesta, johon kuuluu suoraan talousministerin valvonnan alaisena toimivat kolme SPBI:n nimittämää jäsentä, kaksi CL:n nimittämää jäsentä ja viisi talousministerin nimittämää asiantuntijaa. Sopimuksen pöytäkirjan mukaan CL:n nimeämien jäsenten nimittämiselle on saatava talousministerin hyväksyminen.
Neuvoa-antavalla komitealla on hyvin laajat valtuudet. Se voi ilmoittaa mielipiteensä kaikista CDR:ää tai sen tytäryhtiöitä sitovista tärkeistä päätöksistä, jotka koskevat esimerkiksi omaisuuden luovuttamista, lisärahoitustoimenpiteitä tai riita-asioita, jotka eivät kuulu sopimuksen pöytäkirjassa asetettujen rajojen sisälle, ja joita voidaan myöhemmin muuttaa komitean ohjesäännöillä. Vaikka kyseiset lausunnot ovat oikeudellisesti ainoastaan neuvoa-antavia, niihin sisältyy SPBI:n rahallisen vastuun poistaminen, jos lausunnot ovat kielteisiä. Käytännössä neuvoa-antavalla komitealla on valta kieltää nämä toimenpiteet.
Tehtäviensä täyttämiseksi komitea voi suorittaa omaisuuseriä tai toimenpiteitä koskevia tilintarkastuksia. Erityisesti luovutusvaltuudet, lukuun ottamatta komitean nimenomaan hyväksymiä poikkeuksia, annetaan kolmansille pankeille arvioinnin puolueettomuuden varmistamiseksi. Tätä varmistusta voidaan käyttää hyväksi myös omaisuuserien hallinnassa, joka voidaan antaa tarvittaessa myös toisen rahoituslaitoksen tehtäväksi.
CL:n kannustamiseksi omaisuudenhoitojärjestelyn hyvään hoitoon tarkoitetun voitonjakolausekkeen osalta Ranskan viranomaiset ovat ilmoittaneet epävirallisesti, että sopimuksen pöytäkirjan voitonjakolauseketta koskevaa artiklaa ei panna täytäntöön.
4.d Sopimuksen pöytäkirja 12 artiklan mukaan CL:n tiettyjen omaisuudenhoitojärjestelyyn siirrettyjen omaisuuserien takaisinostomahdollisuuksien osalta myyntivaltuudet annetaan kolmansille pankeille ja CL:n on pyydettävä ennalta SPBI:ltä selvä lupa omaisuuden hankkimiseksi. Erityisesti sellaisissa tapauksissa, joissa suunniteltu luovuttaminen koituu CDR-konsernista riippumattoman kolmannen osapuolen hyväksi, CL:n suorittaman oston on tapahduttava välttämättä sellaisten edellytysten mukaan, jotka ovat vähintään samanlaisia kuin mainittu kolmas osapuoli on ehdottanut CDR-konsernille, erityisesti hintojen osalta. Tapauksissa, joissa luovuttaminen tapahtuu omasta aloitteesta omaisuuden hoitona, SPBI voi milloin tahansa vaatia CL:n asettamista kilpailutilanteeseen kolmansien osapuolten kanssa. Viimeksi mainitussa tapauksessa sekä omaisuudenhoitojärjestelyyn siirretyistä pankeista luopumisen osalta CL:n maksaman takaisinostohinnan, jos SPBI siten vaatii, vahvistaa kaksi CL:n ja SPBI:n asiantuntijaksi valitsemaa liikepankkia.
4.e Komissio on myös arvioinut, että CL:n mahdollisuudet lykätä maksamattomia veroja muodostavat ongelman, joka olisi käsiteltävä rakenneuudistustukiraamien yhteydessä luotujen periaatteiden mukaisesti. Muutoksenhakijat ovat myös pyytäneet tämän mahdollisuuden poistamista.
Vuoden 1994 lopulla CL:n ja sen 71 tytäryhtiön muodostamalla verotuksellisella konsernilla on lykättyjä veroja noin 29 miljardin Ranskan frangin edestä, jotka ovat kertyneet pääasiallisesti emoyhtiön, CL Métropolen toiminnasta. CL:n ennusteiden mukaan konsernin verotuksellinen tulos on hieman positiivinen ja se pienentäisi osan maksamattomien verojen määrästä, jota voidaan lykätä ainoastaan viisi vuotta; poikkeuksena on kuitenkin kiinteistöjen poistoista aiheutuneet maksamattomat verot, joiden lykkäystä ei ole rajoitettu, eli 4,8 miljardia Ranskan frangia.
[. . .]
Ranskan viranomaiset ovat myös vahvistaneet, että joka tapauksessa CL:n mahdollisen yksityistämisen aikana, johon luultavasti liittyy taloudellisen tilan paranemisesta annetusta lausekkeesta luopuminen, tappioiden verotuksellisen lykkäämisen mahdollisuus voidaan tarkastaa siten, että tällainen lykkäys olisi mahdotonta.
4.f Komissio myös vahvisti, että se ei voi julistaa soveltuvaksi täydellistä valtion vastuunottoa, joka voi aiheuttaa suuria muutoksia. Komissio ymmärtää, että valtion vastuunottoon sisältyvän tuen tarkkaa sisältöä on erittäin vaikea määrittää tällä hetkellä osakkeiden arvojen heilahtelujen vuoksi. Komission on kuitenkin annettava arvio valtion toimenpiteen lopullisista kustannuksista, vaikka kahden ääriarvon avulla, valtion tuen sääntöjen noudattamisen arvioimiseksi erityisesti tuen rajoittamisen ehdottomaan vähimmäismäärään ja vastineiden osalta. Kaikki kustannusten ylittämiset johtavat siihen, että komissio tutkii tapaukset uudelleen.
Lisäksi on otettava huomioon, että SPBI on avoin yhtiö, jolla on kaksi yhtiökumppania, valtio ja Thomson SIEG, ja että Thomson SIEG:n vastuu on rajoitettu 1 000 Ranskan frangiin SPBI:n yhtiöjärjestyksen mukaan, ja valtio on edelleen SPBI:n nettovelan ainoa vastuunkantaja. Vaikka tämä vastuu on rajoittamaton, SPBI:n nettovelan määrä voidaan arvioida sen eron perusteella, joka on CL:n SPBI:lle myöntämän lainan (145 miljardia Ranskan frangia) ja SPBI:n saamien tuottojen välillä, joita ovat erityisesti nollakuponkien, taloudellisen tilan paranemisesta annetun lausekkeen ja CDR:n osakkuuslainan tuotto sekä CDC:n ja Thomson CSF:n vastatakaus osalle OIG:n tappioista.
Ranskan viranomaiset ovat vahvistaneet, että valtion SPBI:n kautta suorittama CDR:n riskien ja kustannusten vastuulleen otto on rajoitettu SPBI:n CDR:n osakkuuslainan määrään, eli 135 miljardiin Ranskan frangiin, ja että kyseistä summaa pienempää rajaa ei voida vahvistaa, ilman että CL:n tilien omaisuudenhoitojärjestelyn konsolidoinnin purkamisen tilintarkastajien ja valvontaviranomaisten antamaa hyväksymistä vaarannettaisiin.
4.g Omaisuudenhoitojärjestelyn tarkoituksena on mahdollistaa se, että CL voi välttää merkittävien kirjanpidollisten tappioiden, joiden summaksi arvioidaan 60 miljardia Ranskan frangia, merkitsemisen kirjanpitoon, tilintarkastajien teknisen tuen avulla. Kyseinen summa sisältää [. . .] miljardia rahassa arvioitavia riskejä, jotka on arvioitu tilinpäätöksen jälkeen 30 päivänä kesäkuuta 1994 (ja joihin sisältyy [. . .] miljardin Ranskan frangin määrä rahassa arvioitavia takuita, joista on 4 a kohdassa), [. . .] miljardia Ranskan frangia siirtokustannuksia tilivuodelta 1994 ja [. . .] miljardia Ranskan frangia erityistapauksiin tarkoitettuja varauksia vuoden 1994 ensimmäisellä vuosipuoliskolla. Ranskan viranomaisten antamien tietojen mukaan siirtojen bruttokuluiksi vuodelle 1995 voidaan arvioida noin 4 miljardia Ranskan frangia. Arvioita ei voida tehdä seuraaville vuosille.
4.h Ottaen huomioon tukikauden pituuden (20 vuotta) komissio on pyytänyt selvityksiä CL:n tulevasta yksityistämisestä, erityisesti suunnitelman edellytyksiä koskevista mahdollisista muutoksista varsinkin taloudellisen tilan paranemisesta annetun lausekkeen ja valtion vastuunoton osalta.
Ranskan viranomaiset ovat ilmoittaneet, että CL:n yksityistäminen on heidän tavoitteensa, mutta koska pankin rakenneuudistukseen tarvittavaa aikaa ei tiedetä varmuudella, ei kyseisen yksityistämisen päivää tai edellytyksiä voida vahvistaa. Ensimmäinen tapaaminen järjestetään kuitenkin viiden vuoden kuluessa sen varmistamiseksi, voidaanko CL yksityistää vai ei. Aikaisemmin, 31 päivänä joulukuuta 1997 olisi suoritettu tervehdyttämissuunnitelman tarkka yhteenveto, jotta voitaisiin tarvittaessa tarkastaa sen osatekijät. CL:n yksityistämistä säätelee valtion SPBI:n kautta tapahtuva rahoitusjärjestelyn purkamiseen liittyvä taloudellinen tasapaino. Tästä syystä Ranskan viranomaiset ovat vahvistaneet, että valtion aikomuksena ei ole yksityistämisen hetkellä luopua ilman sopivaa vastinetta CL:n tulokseen sovellettavasta taloudellisen tilan paranemisesta annetusta lausekkeesta, jonka edunsaajana on SPBI. Neuvontapankkien on myös hyväksyttävä vastineen riittävyys.
Komission edustajien ja Ranskan viranomaisten välisissä keskusteluissa viimeksi mainitut ovat vahvistaneet uudelleen yksityistämishalunsa ja selittäneet, että heidän tarkoituksenaan on yksityistää CL viiden vuoden sisällä, jos "liiketoimintasuunnitelmaa" noudatetaan ja jos pankki saavuttaa uudelleen elinkelpoisuutensa.
Ranskan viranomaiset ovat myös vahvistaneet, että yksityistämisen tuotto voi osaltaan edistää SPBI:n lopullista tasapainottamista. Tämän asian osalta valtion omistamat CL:n arvopaperit voidaan siirtää SPBI:lle.
4.i Komissio on pyytänyt tarkempia tietoja pienosakkeenomistajien (erityisesti Thomson ja CDC) osuudesta CL:n tervehdyttämissuunnitelmassa, erityisesti näiden SPBI:n osakkeenomistajien mahdollisen vetäytymisen edellytyksestä.
Ranskan viranomaiset ovat korostaneet, että Thomson CSF ja CDC ovat edelleen OIG:n tappioiden takaajia, jos tappiot ylittävät 12,3 miljardia Ranskan frangia, ja että Thomson CSF:n osalta raja on 1,77 miljardia Ranskan frangia ja 300 miljoonaa Ranskan frangia CDC:n osalta tarvittaessa. Tämän sitoumuksen voimassaolopäivää on lykätty 31 päivään joulukuuta 2012.
SPBI:n osalta Ranskan viranomaiset ovat tarkentaneet, että SPBI on avoin yhtiö, jolla on kaksi yhtiökumppania: valtio ja Thomson SIEG, Thomson CSF:n tytäryhtiö. SPBI:n yhtiöjärjestyksen mukaan Thomson SIEG:n vastuu on rajoitettu sen osuuteen SPBI:ssä, ja sen osuus on 1 000 Ranskan frangia. Thomson SIEG:n vetäytymisestä ei ole päätetty.
4.j Ranskan viranomaiset ovat ilmoittaneet, että CL pienentäisi lähiaikoina taseensa kokoa vähintään 100 miljardia Ranskan frangia, johon ei lasketa CDR:n perustamisen yksittäisiä vaikutuksia. Viranomaiset ovat myös vahvistaneet kyseisen pienentämisen. On tarkennettava, että tämä pienentäminen voi tapahtua pankki- tai muun alan investointien lakkauttamisen, veloista luopumisen, arvopaperistamisen ja sijoitusarvopapereista luopumisen avulla.
Ranskan viranomaiset ovat ilmoittaneet, että Latinalaisen Amerikan pankkiverkosto kokonaisuudessaan on myynnissä, konsernin muista kansainvälisistä yksiköistä on pantu liikkeelle myyntivaltuuksia tai luopumishankkeita, Banca Lombarda -pankki (Italia) on myyty ja CLBN (Hollanti) ja ranskalainen erityistytäryhtiö ovat myytävänä. Luopumissitoumukset koskevat yli 120 miljardia Rankan frangia CL:n konsernitaseen varoista, lukuun ottamatta arvopaperistamista (lähes 14 miljardia Ranskan frangia).
4.k "Liiketoimintasuunnitelman" avulla suunnitellaan CL:n toiminnan uudelleenkeskittämistä kahteen perustoimintaan, Ranskan liikepakkitoimintaan ja suuryritysten sekä maailman suursijoittajien pankkina toimimiseen. CL on ilmoittanut, että Euroopan ulkopuolisesta vähittäispankkitoiminnasta sekä Euroopan ulkopuolisista pankkialan oheispalveluista luovutaan. Ranskan viranomaiset eivät ole antaneet tarkennusta mahdollisista uusista luopumisista.
4.l Ranskan viranomaiset ovat antaneet komissiolle väliaikaisen kertomuksen OIG:n toiminnasta ja tileistä. Vuoden 1994 tuloksella ei ole paljoa merkitystä, koska toiminnan aloittaminen on erittäin hidasta. Omaisuuseristä on luovuttu 2 miljardin Ranskan frangin arvosta, kun taas omaisuuden siirtokustannukset arvopaperisalkkuun ovat vastanneet 2,5 miljardia Ranskan frangia uusista varoista. Kyseinen summa on noussut 3,3 miljardiin Ranskan frangiin vuoden 1995 maaliskuussa, koska kiinteistömarkkinoiden tilanne on edelleen heikko.
5. MENETTELYN YHTEYDESSÄ SAADUT HUOMAUTUKSET
5.1 Kolmansien osapuolten suhtautuminen
Banque Nationale de Paris ja Société Générale, kaksi ranskalaista kooltaan CL:n suuruista pankkia, toimittivat komissiolle huomautuksensa tästä tapauksesta. Niiden huomautukset esitetään jäljempänä yhdessä kohdassa, koska komissiolle toimitetut asiakirjat ovat hyvin samankaltaisia.
Crédit Lyonnais -konsernin osakkaina olevien palkansaajien ja entisten palkansaajien yhdistys (Crédit Lyonnais Actionnaires Salariés) esitti komissiolle huolensa CL:n tulevaisuudesta ja erityisesti pankin koon pienentämisestä. Se myös vahvisti, että Ranskan hallitus tuki selvästi CL:n 80-luvun jälkipuoliskolla harjoittamaa aggressiivista ja yltiöpäistä politiikkaa.
Myös Yhdistyneen kuningaskunnan pysyvä edustusto Euroopan unionissa ja British Bankers' Association lähettivät kaksi kirjettä, joissa ne ilmaisivat olevansa samaa mieltä komission kanssa pankkeihin sovellettavien valtion tukea koskevien sääntöjen osalta ja painottivat tarvetta säilyttää taloudellisten toimijoiden luottamus pankkijärjestelmän horjumattomuuteen. CL:n tapauksessa ne vahvistivat, että komission on valvottava tuen rajoittamista ehdottomaan vähimmäismäärään ja että CL antaa merkittävät vastineet myymällä omaisuuttaan ja pienentämällä kokoaan.
Edellä mainittujen lisäksi Tanskan pysyvä edustusto Euroopan unionissa lähetti kirjeen, jossa se ilmaisi hyväksyntänsä komission lähestymistavalle. Tanskan huomautukset saapuivat kuitenkin komission tiedonannossa, joka julkaistiin Euroopan yhteisöjen virallisessa lehdessä, määrätyn vastausajan päättymisen jälkeen, ja ne annettiin ainoastaan tiedoksi. Tanskan viranomaiset vahvistivat myös, että tietyissä tapauksissa kiireelliset ja heti toteutettavat toimenpiteet ovat tarpeen, jotta vältettäisiin se, että yhden tai useamman suuren pankin riski mennä konkurssiin aiheuttaa koko järjestelmän kriisin.
Ranskalaisten pankkien huomautukset voidaan esittää seuraavasti lyhennettyinä:
I Pelastussuunnitelmassa ei ilmaista selvästi toimintasuunnitelman tavoitetta. Jollei pankin toiminta-aloja vähennetä selvästi ja merkittävästi sekä maantieteellisesti että toiminnallisesti, voi pankin pelkkä rakenneuudistus jäädä samanlaiseksi kuin valtion tuella aikaan saatu.
II Sidotuilla pääomilla ei ole tavanomaista korvausta. Suunnitelmassa valtion tuen nettomäärä CL:lle on 50 ja 62 miljardin frangin välillä; arvo on huomioitu 1.1.1995 voimassa olleen tilanteen mukaan. Määrä on saatu laskemalla yhteen pääoman korottamisen (5,3 miljardia frangia) ja omaisuusjärjestelyn (54 ja 66 miljardin frangin välillä) käypä arvo sen jälkeen, kun on vähennetty nollakupongin (7,8 miljardia frangia) ja taloudellisen tilan paranemisesta annetun lausekkeen (1 miljardi frangia) nykyiset tulot. Käytetty kerroin (7,81 prosenttia) on saatu Ranskan viranomaisten nollakupongin arvosta tekemien arvioiden perusteella. Arvio omaisuusjärjestelyn kustannuksista perustuu olettamukseen, että siirrettyjen omaisuuserien arvopaperisalkku myydään viidessä vuodessa ja siirtokustannuksia kertyy 5-6 prosenttia vuosittain.
III Suunnitelma aiheuttaa huomattavia kilpailun vääristymiä, joita ei korvata CL:n merkittävällä rakenneuudistuksella. Muutoksenhakijoiden mukaan CL:n vuosina 1987-1993 harjoittama erittäin aggressiivinen politiikka pankki- ja teollisuusosakkeiden hankinnassa erittäin korkeilla hinnoilla oli jo suurelta osin valtion rahoittamaa (pankille omia varoja melkein 20 miljardia frangia, kun taas omarahoitus oli vähemmän kuin 6 miljardia frangia). Lisäksi CL oli suhteettomalla väliintulollaan pahentanut Ranskan kiinteistöalan kriisiä. Ennen omaisuudenhoitojärjestelyä CL:n osuus oli lähes kolmasosa kiinteistöalan ammattilaisille myönnettyjen luottojen kokonaismäärästä (105 miljardia frangia 324 miljardista frangista) ja yli kaksinkertainen CL:n kokoa olevien BNP:n ja Société Généralen kokonaisaatavista. Näiden näkökohtien mukaan suunnitelman toteuttamisen edellytykset vaikuttavat vähän velvoittavilta ja CL:n pienentäminen yksinomaan näennäiseltä ottaen huomioon, että rationalisointitoimet, jotka CL aloitti Ranskassa, ovat luonteeltaan ja laajuudeltaan samanlaisia kuin sen kilpailijoiden toimet (vuonna 1994 CL Métropolen henkilökunnan määrä pieneni pysyvästi 2 prosenttia, kun taas samaan aikaan BNP Métropolen henkilökunnan määrä pieneni 2,3 prosenttia) (9).
IV Seuraavat korjaavat toimenpiteet olisivat harkittavissa:
1) CDR:n hallinnon on oltava riippumatonta (pääoma, johtoelimet ja henkilökunta täysin CL:stä riippumatonta) mahdollisten eturistiriitojen ehkäisemiseksi.
2) Altuksen, SDBO:n ja Colbertin on jäätävä CL-konsernin alaan (CL-konsernin on vastattava näiden pankkien selvitystilaan liittyvistä kustannuksista).
3) Valtion takuulla on oltava enimmäismäärä.
4) Valtion CL:lle antamia tukipalkkioita, jotka aiheutuvat SPBI:n lainan kanssa omaisuudenhoitojärjestelyyn siirrettyjen kannattamattomien omaisuuserien korvaamisesta CL:n tileille, on vähennettävä merkittävästi.
5) Maksamattomien verojen maksamisen lykkääminen on mitätöitävä.
6) Taloudellisen tilan paranemisesta annettua lauseketta on pidättäydyttävä käyttämästä alustavasti määrättynä aikana (20 vuotta) riippumatta siitä, yksityistetäänkö CL.
7) CL:n on karsittava liiketoimintaansa sekä Euroopassa että Euroopan ulkopuolella.
8) CL:n sitoumusten on oltava täsmällisiä, kirjattuja ja peruuttamattomia; lisäksi julkisessa vuosikertomuksessa on selostettava suunnitelman soveltamista.
Suurin osa kahden ranskalaisen pankin huomautuksista, jotka komissio oli jo ottanut huomioon menettelyä aloittaessaan, tuen sisältöä arvioidessaan tai tietoja pyytäessään, ovat perinpohjaisemman keskustelun aiheena arvioitaessa tuen sisältöä toiminnassa ja tutkittaessa tuen soveltuvuutta.
Komissio katsoo kuitenkin, että tiettyjä muutoksenhakijoiden huomautuksia, erityisesti 2 ja 4 kohtaa koskevia, ei voida hyväksyä. Luettelon 3 kohta ei ole olennainen suhteessa komission ongelmaan sen arvioidessa tähän takuuseen kuuluvan tuen sisältöä.
Muutoksenhakijoiden toive siitä, että Altusta, SDBO:ta ja Colbertia ei siirretä omaisuudenhoitojärjestelyyn, ei vaikuta hyväksyttävältä kahdesta syystä. Ensinnäkin, jos nämä tytäryhtiöt olisivat jääneet CL-konsernin alaan, tähän olisi tarvittu vähintään 9 miljardin frangin pääoman lisäkorottaminen, jotta olisi täytetty tilintarkastajien vakuusvaatimukset. Toiseksi, CL ostaa nämä tytäryhtiöt takaisin joka tapauksessa vuoden 1995 loppuun mennessä, jollei niitä ole sitä ennen myyty tai realisoitu. Kaksi riippumatonta liikepankkia voi vahvistaa takaisinostohinnan.
Komissio arvioi, että tukipalkkion vähentämisen osalta ja erityisesti sen ajattelutavan osalta, jonka mukaan omaisuudenhoitojärjestelyyn siirretyn omaisuuden siirtokustannukset on lisättävä tilintarkastajien arvioimaan tappion määrään, päättely ei ole oikein tehty; tämä johtuu siitä, että silloin edellytettäisiin tuen laskemista kahteen kertaan, koska Ranskan viranomaisten mukaan tähän tappion määrään sisältyvät kaikki omaisuuden siirtokustannukset.
5.2 Ranskan viranomaisten vastaukset kolmansien osapuolten huomautuksiin
Ranskan viranomaiset ja komission edustajat ovat keskustelleet säännöllisissä neuvotteluissa kolmansien osapuolten huomautuksista. Niiden huomautukset sisällytetään komission tekemään toiminnan arviointiin ja soveltuvuuden tarkasteluun (6 ja 7 kohta).
6. ARVIOINTI
6.1 Crédit Lyonnais'n hyväksi toteutettavien rahoitustoimenpiteiden sisältämän tuen vahvistaminen
Koska CL on valtion valvonnassa oleva pankki, komissio soveltaa "markkinataloudessa toimivan yksityisen sijoittajan periaatetta" arvioidakseen, sisältyykö CL:lle myönnettyyn rahoitustukeen valtion tukea.
Vuonna 1994 aloitettujen ja vuonna 1995 jatkettujen rakenneuudistustoimien voidaan ajatella muodostavan yleisen rakenneuudistusprosessin, johon vuosina 1994 ja 1995 myönnetyt tuet ovat sidoksissa.
6.1.1 Pääoman korottaminen
Toukokuussa 1994 toteutetun pääoman korottamisen osalta komissio arvioi saamiensa asiakirjojen perusteella, että pääoman korottamisen hetkellä korottaminen oli täysin riittämätöntä kannattavuuden varmistamiseksi tulevaisuudessa. On otettava huomioon, että pääoman korottaminen oli välttämätöntä pankin selviämiselle, koska sen vakavaraisuussuhde oli laskenut vähimmäistasona pidetyn 8 prosentin alle. Toiminta ei kuitenkaan ollut osa pankin [. . .] tervehdyttämissuunnitelmaa.
Lisäksi olisi huomioitava, että pääoman korottamisen hinta perustui ilmeisesti pankin arvon yliarvioimiseen. Ranskan viranomaiset korostivat, että [. . .] oli vahvistanut arvion. Useista syistä voidaan kuitenkin olettaa, että yksityinen sijoittaja ei olisi hyväksynyt kyseistä arviointia CL:ään sijoittamisen perusteeksi.
Yksityinen sijoittaja olisi vaatinut perusteellisen ja kokonaisvaltaisen tutkimuksen tekemistä CL:n saatavista ja tileistä sekä yksityiskohtaista tervehdyttämissuunnitelmaa ennen uuden pääoman sijoittamista, kun taas [. . .], jonka tehtävänä ei ollut CL:n pääasiallisten saatavien tarkistaminen, perusti arviointinsa CL:n antamiin tietoihin (joista suurin osa oli julkisia), joita se ei ollut kokonaisuudessaan tarkistanut. Toiseksi, omaisuuden nettoarvo arvioitiin vuoden 1993 tilinpäätöksen perusteella, mikä ei näyttänyt heijastavan sen todellista arvoa ainakaan teollisuusosakesalkun ja pankin omaisuuden osalta. Lisäksi yksityinen sijoittaja olisi huomioinut, että eräät erityisesti teollisuusosakesalkussa olevat saatavat, joiden tuotto oli pienempi kuin niistä aiheutuneet rahoituskustannukset, olisivat alentaneet pankin tulevaa tulosta. Tämän vuoksi omaisuuden nettoarvon lisäalentamista olisi voitu pitää perusteltuna.
Tästä johtuu, että sen sijaan, että valtio olisi voinut odottaa asianmukaista korvausta tai vastinetta sen toukokuussa 1994 tekemästä sijoituksesta joutumatta myöntämään uutta rahoitusta, valtion oli varauduttava uusiin CL:ään liittyviin rahoitustukitoimenpiteisiin.
Lisäksi direktiivin 89/647/ETY mukaisesti pankkivalvontaviranomaisten on valvottava, että pankki, jonka vakavaraisuussuhde laskee alle 8 prosentin, toteuttaa tarvittavat toimenpiteet riittävän tason vakiinnuttamiseksi mahdollisimman nopeasti pääomapohjaa vahvistamalla tai saatavia vähentämällä tai lopettaa toimintansa. Pääomapohjan vahvistamiseen ja saatavien vähentämiseen liittyvät toimet voivat kuitenkin muodostua tueksi, jos niitä ei toteuteta markkinoiden tavanomaisten edellytysten mukaisesti. Vähimmäisvakavaraisuussuhde on siten pakkokeino, jota perustellaan siten, että pankkia voidaan johtaa terveesti ainoastaan vähimmäisvakavaraisuuden pohjalta. Vaatimus vähimmäisvakavaraisuudesta on pankin selviytymisen peruste ja sillä varmistetaan kilpailun edellytysten tasapuolisuus.
Olisi siis pääteltävä, että markkinataloudessa toimiva yksityinen sijoittaja ei olisi hyväksynyt, kuten Ranskan valtio toukokuussa 1994, pääomiensa lisäämistä CL:ään 774 frangin osakehintaan tutkimatta ensin [. . .] pankin tilejä ja ilman [. . .] rakenneuudistussuunnitelmaa, josta ilmenisi, että CL:n elinkelpoisuus palautuu kohtuullisen ajan kuluessa. Saatavilla olevien tietojen perusteella 4,9 miljardin frangin pääoman korottamista on pidettävä valtion tukena.
6.1.2 Valtion vastuunotto ensimmäisen omaisuusjärjestelyn yhteydessä
Siitä, että valtio otti vastuulleen vuoden 1994 omaisuusjärjestelyyn tarkoitetut 18,4 miljardia frangia, pääteltiin, että järjestelyyn sisältyi valtion tukea. Aloittamalla menettelyn komissio katsoi, kuten Ranskan hallitus myönsi, että valtion vastuunotto oli tarpeen CL:n selviytymiselle, sillä ilman sitä asianmukaisten varauksien tarve olisi tyhjentänyt pankin rahastot ja tehnyt siitä maksukyvyttömän. Ilman valtion vastuunottoa tai muita laajoja toimia CL olisi asetettu selvitystilaan.
Toiseksi, vastuunottoa ei korvattu kiinteällä riskipalkkiolla, vaikka se sisälsi taloudellisen tilan paranemisesta annetun lausekkeen. Tällainen lauseke oli kuitenkin vailla käytännön arvoa järjestämättömien saatavien yliarvostuksen vuoksi ja sen vuoksi, että taloudellisen tilan paranemisesta annettua lauseketta ei käytetty. Mainittu yliarvostus olisi tehnyt toisaalta vastuunoton kattaman suorituksen riittämättömäksi, kuten [. . .] mainitsi kertomuksessaan CL:stä, ja toisaalta aiheuttanut tämän luoton erittäin todennäköisen aktivoinnin. Koska vastuunotto oli tarpeen CL:n selviytymiselle eikä mitään korvausta ollut odotettavissa, vastuunottoon sisältyneen tuen määrä on lähes samansuuruinen itse takuusumman kanssa.
Lisäksi olisi otettava huomioon, että kyseinen toimi toteutettiin noin kolme vuotta tämän alan taloussuhdanteen muuttumisen jälkeen. Tänä ajanjaksona CL ei ollut hankkinut [. . .] vakuuksia saataviin, jotka sen sijaan jatkoivat kasvamistaan; monet asiantuntijat arvioivat, että [. . .] osa kiinteistöalan saatavista olisi pitänyt maksaa.
Komissio oli myös hylännyt Ranskan hallituksen väitteen, jonka mukaan tällainen vastuunotto ei ole valtion tukea, koska sen olivat toteuttaneet osakkeenomistajat pankkivaliokunnan pyynnöstä ja se oli osa omaisuusjärjestelyä, jonka myös Ranskan muut pankit toteuttivat. Itse asiassa CL:llä on erityispiirteitä verrattuna muihin Ranskan pankkeihin, jotka ovat hyväksyneet samanlaisia omaisuusjärjestelyjä. Ensinnäkin CL ei kirjannut merkittäviä tappioita omaisuudenhoitoyhtiöön (OIG) siirrettyjen saatavien nimellisarvosta, sillä se saattoi myydä luotot niiden nettomääräisestä kirjanpitoarvosta sen ansiosta, että valtio otti vastuulleen yhtiöön liittyvät riskit, ja CL:n näihin luottoihin hankkimat vakuudet olivat lähes olemattomat suhteessa omaisuuden nimellisarvoon.
Toiseksi, saatujen tietojen perusteella ja verrattuna muihin omaisuusjärjestelyihin vaikuttaa siltä, että ainoastaan CL:n omistama erityisyhtiö (OIG) hyötyi siitä, että valtio otti sen riskit vastuulleen. Valtion vastuunoton avulla CL saattoi säilyttää saatavat kirjanpidossaan ilman, että se olisi joutunut kirjaamaan lisää kirjanpidollisia tappioita ja vahvistamaan pääomapohjaansa, kuten luottolaitosten varallisuutta koskevissa määräyksissä edellytetään. Vaikuttaa siltä, että Ranskan muut pankit eivät saaneet samaa etua, koska niiden piti perustaa erityisiä konsernin alan ulkopuolisia yhtiöitä, joista vastuun ovat ottaneet näitä pankkeja rahoittavat holding-rahoitusyhtiöt eivätkä osakkeenomistajat.
Kolmanneksi, ainoastaan CL:n kohdalla järjestelyyn sisältyy neljän miljardin frangin siirtokustannuskorvaus CL:lle sen erityisyhtiöilleen myöntämästä lainapalvelusta. Siirtokustannusten maksamista on siis selvästi pidettävä tukena vastuunoton lisäksi.
Sen vuoksi on pääteltävä, että omaisuudenhoitojärjestely sekä erityisesti se, että valtio ottaa vastuulleen siirrettyihin saataviin liittyvät riskit ja lainapalvelut, sisältää merkittävää tukea.
6.1.3 Toinen omaisuusjärjestely
Vuonna 1995 toisen tervehdyttämistoimen kohdalla omaisuudenhoitojärjestelyä muutettiin sellaisten potentiaalisten tappioiden huomioimiseksi, jotka olisivat ylittäneet CL:n peruspääoman. Ranskan viranomaiset ilmoittivat, että kaavailtu ratkaisu oli toteutettu pankkivaliokunnan pyynnöstä ja että se on ainoa mahdollinen monien sellaisten vaatimusten täyttämiseksi, joita tervehdyttämissuunnitelmassa on noudatettava; tämä tarkoittaa tallettajien suojaa ja pankki-, kauppa- ja pörssioikeuden määräysten noudattamista, veronmaksajien osuuden minimoimista suunnitelman kustannuksista, kaiken kilpailun vääristymisen estämistä sekä valtion ja pienosakkeenomistajien omaisuuden suojaa.
Viranomaiset vakuuttivat myös, että mikä tahansa muunlainen ratkaisu olisi tullut valtiolle kalliimmaksi ja että valtion siirrettyjen saatavien kokonaisvaltainen vastuunotto on välttämätöntä niiden irrottamiseksi CL:n tilinpäätöksestä ja saman tilinpäätöksen varmentamiseksi ja että taloudellisen tilan paranemisesta annettu lauseke omaisuuden luovutuksesta, nollakupongeista ja pankin yksityistämisestä saadun tuoton ohella kattaa valtion vastuunotosta aiheutuneet kustannukset, mukaan lukien CL:n SPBI:lle antamasta lainasta maksettu korvaus.
Komission mukaan omaisuudenhoitojärjestely ja erityisesti valtion kokonaisvaltainen vastuunotto järjestelyn riskeistä ja kustannuksista on valtion tukea. Vastuunottoa voidaan pitää tukena, koska tuki on tarpeen CL:n selviytymiselle, sen kesto on tavallisuudesta poikkeava, siihen sisältyy erittäin suuria riskejä ja mitään riittävää korvausta vastuunotosta ei ole odotettavissa, koska sillä tuetaan merkittäviä muutoksia, joihin CL ei itse pysty.
Saamiensa tietojen perusteella komission mielestä ei ole syytä vetää johtopäätöstä, että nyt valitun järjestelyn odotettavissa olevat yleiskustannukset ovat Ranskan valtiolle alhaisemmat kuin kustannukset, joita valtiolle osakkeenomistajana olisi koitunut, jos olisi valittu pankin hallittu alasajo tai myynti tai jokin muu rakenteellinen ratkaisu ottaen huomioon kansallisissa tai yhteisön määräyksissä erilaisiin vaihtoehtoisiin malleihin sisältyvät mahdolliset vaatimukset. Näistä määräyksistä seuraa yleensä, että alasajo pankkisektorilla tulee kalliimmaksi kuin teollisuudessa.
Lisäksi voidaan päätellä, että valtion kustannukset olisivat olleet paljon vähäisempiä, jos sen interventio olisi tapahtunut etukäteen. Jos valtio olisi tullut väliin rajoittaakseen CL:n kohtuutonta kasvua, valtion osakkeenomistajan aseman ja pankin koon ansiosta CL:n riskit olisivat olleet rajoitetumpia ja myös valtion myöhemmät tervehdyttämiskustannukset pienempiä.
Olisi muistettava, että CL:n hallitsematon aggressiivinen politiikka ja sen saatavien heikko laatu olivat jo vuonna 1991 aiheuttaneet sen, että riskiluokituksia tekevä yritys Moody's laski pankin luokitusta kaksi luokkaa parhaasta luokituksesta alaspäin. Tämä luokitus oli kuitenkin CL:n osakesalkun todellisen arvon yläpuolella, koska CL hyötyi takuusta, joka aiheutui valtion asemasta pankin suurimpana osakkeenomistajana.
Lisäksi monet tekijät olivat jo varoittaneet Ranskan viranomaisia vuoden 1992 alussa: suhdanteen kääntyminen selvine seurauksineen CL:n saataviin kiinteistöalalla ja teollisuudessa, CLBN:n arkaluontoinen tilanne, joka johtui erityisesti sen ja CL:n saatavista MGM-tapauksessa, tappiollisten julkisten yritysten kuten Usinor-Sacilorin osakkuuksien seuraukset, toiminnan häiriöt, joita ennakoitiin pankkivaliokunnan tietyistä konsernin tytäryhtiöistä, kuten Altuksesta, teettämissä ensimmäisissä tutkimuksissa.
CL jatkoi sitä vastoin laajentumissuunnitelmaansa. Taseen loppusumma nousi 1 600 miljardista frangista (vuoden 1991 lopussa) melkein 2 000 miljardiin frangiin (vuoden 1993 lopussa) eli 25 prosenttia kahdessa vuodessa; puolet tästä aiheutui Bfg:n hankkimisesta Saksassa, mikä tapahtui joulukuussa 1992; samaan aikaan CL vahvisti toimintaansa Amerikassa, Aasiassa ja Afrikassa; teollisuusosakesalkku ja kaupan alan osakesalkku, jotka olivat melkein 38 miljardia frangia vuoden 1991 lopussa, nousivat noin 50 miljardiin frangiin vuoden 1993 lopussa (30 prosentin korotus). On siten ilmiselvää, että CL:n laajenemisen tiukempi valvonta olisi rajoittanut tervehdyttämiskustannuksia. Tervehdyttämissuunnitelma toteutettiin myöhässä.
On huomattava, että Ranskan viranomaiset eivät esittäneet vaihtoehtoista ratkaisua valvotusta alasajosta tai pilkottuna myymisestä eikä näiden kustannusten arviointia. Jos tällainen ratkaisu olisi hyväksytty ja vaikka sen kustannukset olisivat olleet lähellä hyväksytyn tervehdyttämisen kustannuksia, tämä ratkaisu olisi ollut selvästi vähemmän kilpailua vääristävä. Jos sovellettaisiin suhteellisuuden periaatetta, olisi ollut valittava tällainen ratkaisu.
[. . .]
Vaikka haluttaisiinkin ymmärtää ne syyt, joiden takia Ranskan viranomaiset valitsivat tervehdyttämisratkaisun valtion merkittävän rahoitustuen ohella, ei kuitenkaan saa unohtaa tällaisen ratkaisun huomattavia kielteisiä vaikutuksia kilpailulle. Tällaiset vaikutukset vaativat suuria vastineita.
On myös huomattava, että erittäin todennäköisesti valtiolle pelastustoiminnasta aiheutuneet kustannukset olisivat olleet pienempiä, jos ensimmäisen intervention yhteydessä tai jopa ennen sitä olisi tehty perusteellinen ja täydellinen tutkimus sekä riittävä tervehdyttämissuunnitelman valmistelutyö.
Yhteenvetona, ottaen huomioon edellä mainitut seikat ja käytettävissä olevat tiedot, komissio toteaa, että pääoman korottaminen, CDR/SPBI-järjestelyn eri osa-alueet ja valtion vastuunotto omaisuudenhoitoyhtiöön siirretystä omaisuudesta sisältävät merkittävää valtion tukea.
6.2 Liiketoimintasuunnitelman arviointi
CL:n liiketoimintasuunnitelma vaikuttaa siltä, että siinä puututaan pankin perusongelmiin ja mahdollistetaan CL:n elinkelpoisuuden palautuminen. Tietyt tarkennukset vaikuttavat kuitenkin tarpeellisilta.
Ottaen huomioon, että CL:n pelastusjärjestelmällä saavutetaan 8,3 prosentin vakavaraisuussuhde ja vähennetään samalla valtion tällä hetkellä maksamia varoja, voidaan päätellä, että tuki ei vaikuta merkittävästi suuremmalta kuin tällä hetkellä tarpeen oleva ehdoton vähimmäismäärä. Huomattavat vastineet ovat myös kuitenkin tarpeen, jotta CL:ää ei palauteta samalaisena entiselleen ja jotta se osallistuu merkittävästi rakenneuudistuksen kustannuksiin ja antaa sopivia korvauksia kilpailijoille siitä syystä, että tuki vääristää kilpailua.
Ranskan viranomaisten antamien sellaisten tietojen mukaan, jotka liittyvät CL:n omien varojen kehitykseen, CL:n elinkelpoisuus ja riittävä vakavaraisuussuhde palautuvat rakenneuudistusta koskevan suunnitelman avulla. Vakavaraisuussuhde voi vahvistua, jos konsernin osuus omien pääomien korottamisesta (18 prosenttia viidessä vuodessa) on suurempi kuin painotettujen saatavien kasvuprosentti (4,6 prosenttia).
Tervehdyttämisen lopussa voidaan esittää vaivattomasti arvio vakavaraisuussuhteen kehittymisestä ja sen arvosta CL:n sellaisten arvioiden perusteella, jotka koskevat painotettujen saatavien ja konsernin osuuksien omien varojen kasvua, ja sellaisen erityisen varovaisen otaksuman perusteella, jonka mukaan jäljelle jäävät omat varat (korot ja ylimääräiset omat varat) pysyvät vakaina vuoden 1994 tasolla (lähes 55 miljardia frangia). Tästä voidaan päätellä, että vakavaraisuussuhde on tervehdyttämisjakson aikana suurempi kuin säädetty vähimmäismäärä (Taulukko 4).
TAULUKON PAIKKA
Liiketoimintasuunnitelmaa varten hyväksytyt olettamukset vaikuttavat kuitenkin hiukan optimistisilta. Liiketoimintasuunnitelmassa oletetaan, että nimelliskorkotaso ja tosiasiallinen korkotaso laskevat vuonna 1995 alemmalle tasolle (4,78 prosenttia) ja pysyvät vakiona jatkossa (4,67 prosenttia). Tällä hetkellä odotettu korkotason laskeminen on tapahtunut kuitenkin ainoastaan melko rajoitetusti. Nykyiset lyhytaikaiset korot ovat noin 7,2 prosenttia eli 2,4 prosenttiyksikköä suurempia. Tilanteessa, jossa inflaatiotaso on alhainen (10), tämä tarkoittaa korkeita tosiasiallisia korkoja. Aikaisemmin saaduista pankkien tervehdyttämiseen liittyvistä kokemuksista ja pankkivaliokunnan toteuttamista tutkimuksista käy ilmi, että pankin tervehdyttäminen on vaikeampaa silloin, kun tosiasialliset korot ovat korkeita.
Erityisesti pankkivaliokunnan vuosikertomuksissaan esittämistä tutkimuksista käy ilmi, että yleensä vallitsee positiivinen suhde tosiasiallisten korkojen ja sellaisen pankin vähimmäistuloksen välillä, joka pankin on saatava luottotoimistaan korvatakseen lainatut varansa ja kattaakseen välittäjäkustannukset (pankkien "kriittinen piste").
Rahatilanteen kiristyminen on vähentänyt luottojen pyytämistä ja lisännyt luottolaitosten välistä kilpailua, minkä vuoksi pankkien marginaali on pienentynyt. Lisäksi Ranskan korkotason tasaisuus (lyhytaikaiset korot ovat melkein samalla tasolla pitkäaikaisten korkojen kanssa) on epäedullista markkinatoimille ja lisää kiinteistöomaisuuden siirtokustannuksia. Helpommin vahingoittuvien laitosten varojen sijoittamisesta aiheutuvat kustannukset kasvavat, koska niiden luokitus on alempi etenkin pitkäaikaisten lainojen osalta (11).
Tästä syystä olettamus, että CL saavuttaa kilpailijansa ja suoriutuu jopa niitä paremmin käyttökertoimen perusteella vuoden 1999 loppuun mennessä, vaikuttaa optimistiselta. Se tarkoittaisi, että CL kasvattaisi markkinaosuuttaan. On kuitenkin realistisempaa olettaa, että tänä aikana myös kilpailijat ponnistelevat kannattavuutensa parantamiseksi ja sen vuoksi CL ei kykene ohittamaan niitä. Kilpailijoiden saavuttaminen on mahdollista, jos tuhlailevasta ja epätaloudellisesta käytännöstä voidaan päästä eroon, mutta kilpailijoita paremmin menestyminen tarkoittaisi, että CL voisi ottaa käyttöön uusia hallintojärjestelyjä, jotka ovat tehokkaampia ja kannattavampia kilpailijoiden järjestelyihin verrattuna, ja nämä eivät vielä tunne niitä. Näistä syistä tämä tavoite vaikuttaa kunnianhimoiselta.
Lisäksi kustannusten suunniteltua kevenemistä ei saa yliarvioida. Erityisesti henkilöstökulujen vähentäminen Ranskassa on rajoitettua nykyisessä irtisanomisjärjestelmässä, jossa ei suosita vanhemman henkilöstön uudistamista nuoremmalla, jolla olisi paremmat valmiudet tietojenkäsittelyjärjestelmien intensiiviseen käyttöönottoon, jakeluun ja soveltamiseen. Vaikka yhdessä ammattiliittojen kanssa on tehty henkilöstösuunnitelmia ylimääräisen henkilökunnan vapaaehtoisen irtisanoutumisen suosimiseksi, muut ponnistelut pätevämmän henkilöstön säilyttämiseksi ja houkuttelemiseksi ja henkilöstön tuottavuuden parantamiseksi vaikuttavat vaikeasti toteutettavilta.
[. . .] olisi vielä lisättävä, että vuosien 2000-2014 [. . .] [. . .] liiketoimintasuunnitelmassa kaavaillaan nettotuloksen kasvavan verojen jälkeen 4 prosenttia vuosittain; inflaatioasteen ollessa noin 2 prosenttia tämä tarkoittaa vuotuisen nettotuloksen todellisen kasvun olevan 2 prosenttia, jos ei mitään tapahdu. On selvää, että tämä laskentatapa ei ole todellisuudenmukainen. Jos pankkimarkkinoiden kasvu otaksutaan ainoastaan marginaaliseksi, olettamuksen mukaan CL:n markkinaosuus kasvaa. Tällaista olettamusta ei voida hyväksyä.
Näiden syiden vuoksi on asianmukaisempaa otaksua, että tervehdyttämisen jälkeiset tosiasialliset tulokset tasapainottuvat. Itse asiassa vuoden 1999 omien pääomien kannattavuus (12,4 prosenttia) vahvistaa CL toimintakyvyn palautumisen, kun taas sen automaattinen kasvu tulevina vuosina vaikuttaa liian optimistiselta.
Tämän vuoksi CL:n tervehtymiskyky olisi arvioitava varovaisemmin. Tämä tarkoittaa sitä, että valtion tuloennusteita (taloudellisen tilan paranemisesta annetun lausekkeen tuotto sekä valton osaketuotto osinkoina ja tuloksen siirtäminen rahastoon) on alennettava merkitsevyysanalyysillä, joka perustuu olettamukseen nettotuoton kasvun nimellistasosta verojen jälkeen 2 prosentilla vuosina 2000-2014.
6.3 Valtion intervention määrän arviointi
Ensinnä on todettava, että on erittäin vaikeaa arvioida valtion kustannuksia CL:n pelastamistoimista, koska on vaikeaa arvioida sen avun määrää, joka sisältyy omaisuusjärjestelyyn. Apua, joka sisältyi siihen, että valtio otti vastatakseen omaisuudenhoitojärjestelyyn siirretystä omaisuudesta, ei voida laskea tarkalleen, koska omaisuuseriin sisältyvän riskin arviointi oli epävarmaa. Jotta valtion vastuunottoon sisältyneestä tuesta voidaan tehdä merkittävä arvio, on tarpeen tehdä yksityiskohtaiset arviot kaikista omaisuudenhoitojärjestelyyn siirretyistä omaisuuseristä. Ainoastaan tilintarkastajat voivat tehdä näitä arviointeja. Tästä syystä komissio halusi tutkia sellaisten erilaisten arviointien tuloksia, jotka on tehty monien asiantuntijoiden, erityisesti pankkivaliokunnan, uusien CL:n tilintarkastajien ja neuvoa-antavien pankkien avustuksella.
Valtion vastuunottoon sisältyneen tuen ohjeellinen arvo voidaan arvioida, kuten komissio teki menettelyä aloittaessaan, tutkimalla ensin sitä omien varojen määrää, jota CL olisi tarvinnut noudattaakseen vakavaraisuuskerrointa, jos se ei olisi saanut valtion katetta. Valtion ottaessa vastuulleen kokonaisnettoarvoltaan omaisuudenhoitojärjestelyyn siirretyn omaisuuden päätavoitteena oli mahdollistaa CL:lle omaisuudenhoitojärjestelyn purkaminen ilman luottotappioita (omaisuuden arvonalennuksesta suhteessa kirjanpitoarvoon tai siirtokustannuksista) välttäen kaikenlaista omien varojen korottamista, joka olisi ollut taakkana valtion talousarviossa luottolaitosten vakavaraisuussääntöjen mukaisesti.
Ranskan viranomaisten toimittamien tietojen avulla on voitu tehdä tarkempi arvio toiminnan bruttokustannuksista tämän menetelmän mukaisesti. Tähän summaan sisältyy 4,9 miljardin frangin pääoman korottaminen, 60 miljardin frangin vakuudet (12), noin 4 miljardia frangia, jotka koskevat yksinkertaisesti järjestelyä, jota tarvitaan purkamiseen liittyviin omiin varoihin; kokonaismäärä on lähes 69 miljardia frangia.
Järjestelyn tarkoituksena on kuitenkin se, kuten Ranskan viranomaiset painottivat, että CL ei kirjaa nyt näitä tappioita vaan jakaa ne useamman tulevan vuoden osalle, joten ne voidaan korvata järjestelyn eri osien avulla. Ranskan viranomaisten mukaan CDR:n hylätyistä saatavista syntyvä tappio korvataan taloudellisen tilan paranemisesta annetulla lausekkeella, joka aiheuttaa korvauksia SPBI:lle, siirretyn omaisuuden, joka on otettu nettoarvostaan SPBI:n tileille, mahdollisella lisäarvolla sekä myös SPBI:n pankin yksityistämisen yhteydessä myymien CL:n osakkeiden myynnin tuotolla. Mahdollinen lopullinen tappio (vuonna 2014) katetaan nollakuponkilainan tuotolla 35 miljardiin frangiin asti.
Tämän päättelyn pätevyyden tutkimiseksi on tarpeen verrata toiminnasta valtiolle osakkeenomistajana odotettua korvausta niihin kustannuksiin, jotka koituvat valtiolle. Kaikkia nykyisten kustannusten nimellismääriä ja järjestelystä odotettuja tuloja lähitulevaisuudessa tai myöhemmin, erityisesti lopullisia tappioita ja taloudellisen tilan paranemisesta annetun lausekkeen tuottoja ja nollakupongin osinkoja, on verrattava keskenään oikein. Tämä tarkoittaa, että kaikesta tulevasta arvosta on laskettava asianmukainen käypä arvo.
Komission tarve soveltaa tätä lähestymistapaa riippuu Ranskan viranomaisten väitteestä, että valtiolle ei koidu lopullisia nettokustannuksia toiminnasta ja kilpailevien pankkien esittämästä sellaisesta arvioinnista menettelyn yhteydessä, jossa vahvistetaan, että tuen nykyinen nettomäärä on 50 ja 62 miljardin frangin välillä.
Lisäksi tämä menetelmä, jota käytetään arvioitaessa valtion interventiota, määriteltiin komission tiedonannossa 93/C 307/03 (13). Tässä tiedonannossa komissio vahvisti, että valtion intervention arvioimiseksi on verrattava valtion käyttäytymistä yksityisen sijoittajan käyttäytymiseen. Erityisesti se vahvisti, että "markkinatalouden sijoittaja tuo tavallisesti pääomia sillä edellytyksellä, että kassavirtojen tuleva arvo (tai tuleva kassavirta miinus yhtiön pääomakustannukset tai sisäinen kerroin), jota se voi odottaa saavansa suunnitellusta hankkeesta (saatu osinkojen ja/tai pääoman lisäarvon muodossa ja mukautettu riskien mukaan), on suurempi kuin uusi pääoma". Tiedonannossaan komissio vahvistaa myös, että "tämä tuen muoto muodostuu sijoituskustannusten ja niiden todellisen käyvän arvon erosta".
Arvioitaessa tuottoa pääoman muodossa ja odotettuja tuloksia osinkojen ja/tai pääoman lisäarvon muodossa käytetyn kertoimen on oltava samansuuruinen kuin koron, jota pääomamarkkinat olisivat käyttäneet arvioidakseen tukensa tuottoa.
Monien asiantuntijoiden, mukaan lukien CL, arvioiden mukaan pankkiin sijoitettujen pääomien asianmukainen kannattavuusaste on 12 prosenttia. Samaan arvioon päädytään silloin, jos arvioidaan mallina olevien suurten kansainvälisten pankkien keskimääräistä kannattavuusastetta viimeisten neljän vuoden aikana (14). Siten CL:n tavoitteekseen vahvistama omien varojen kannattavuusaste on samaa suuruusluokkaa eli vuonna 1999 tervehdyttämisen jälkeen 12,4 prosenttia. Sen vuoksi komissio pitää 12 prosentin korkoa asianmukaisena laskettaessa valtion tulevien tulojen käypää arvoa.
Kolme huomautusta on tarpeen arvioitaessa toiminnan kokonaiskustannuksia valtiolle. Ensinnäkin olisi huomattava, että SPBI, joka on valtion omistama avoin yhtiö, hyötyy osakkeenomistajansa kokonaisvaltaisesta vastuun otosta. Toiminnan tukeen sisältyy CDR:n osakkuuslainojen tappioiden lisäksi SPBI:n rahoituskustannukset.
Toiseksi tässä tapauksessa menetelmän on perustuttava arviointiin, jonka mukaan CL:llä ei olisi arvoa ilman pelastamissuunnitelmaa, koska tappiot olisivat tyhjentäneet pankin omat varat. Sen vuoksi intervention bruttokustannusten osalta on otettava huomioon nollakuponki, taloudellisen tilan paranemisesta annetun lausekkeen tuotto ("vastike") ja valtion välittömänä tai välillisenä CL:n osakkeenomistajana (Thomson ja CDC) saaman tuoton osuudet joko osinkoja jakamalla tai siirtämällä tulos rahastoon.
On myös muistettava, että CL:n tosiasiallisesti CDR/SPBI-järjestelylle toteuttamat nettorahoitusosuudet taloudellisen tilan paranemisesta annetun lausekkeen mukaisesti on vähennettävä tuloista niiden verojen mukaisesti, joista valtio luopuu mahdollistaakseen CL:n osuuden toiminnan kustannuksiin. Koska lauseke on tuloksesta ennen Ranskan veroja maksettu vastike, valtio menettää samassa tilanteessa myös verot, joihin sillä olisi tavallisesti oikeus verojen kerääjänä.
Tämän vuoksi tukeen sisältyy
i) pääoman korottaminen,
ii) saatavista luopuminen CDR:n hyväksi SPBI:n myöntämästä 135 miljardin frangin osakkuuslainasta, jonka valtio on taannut otettuaan huomioon siirtotuoton ja -kustannukset ja omaisuuserien uudelleenjärjestelyn,
iii) muiden omaisuudenhoitojärjestelyyn siirrettyjen omaisuuserien siirron nettokustannukset tai CL:n myöntämästä lainasta SPBI:lle aiheutuneiden kustannusten ja CDR:lle myönnetystä osakkuuslainasta SPBI:n saamien tulojen saldo.
Seuraavat kustannukset olisi otettava huomioon:
iv) nollakupongista saatavat tulot;
v) taloudellisen tilan paranemisesta annetusta lausekkeesta saatavat tulot sekä valtion välittömästi tai välillisesti saamien tulojen osuus (Thomson ja CDC), josta on vähennetty valtiolle lausekkeesta aiheutuva veronmenetys.
Kesäkuussa 1994 toteutettiin pääoman korottaminen 4,9 miljardilla frangilla, mikä vastaa nykyään 5,2 miljardia frangia.
Edellä esitetyn ii kohdan osalta on ensin otettava huomioon, että SPBI:n enimmäistappio CDR:stä ei voi ylittää osakkuuslainan määrää, ellei SPBI anna CDR:lle muita ennakkoja (15). Jotta tappio voitaisiin arvioida, olisi otettava periaatteessa huomioon monia tekijöitä: näiden omaisuuserien nykyiset piilevät tappiot, niiden siirto- tai realisointikustannukset, niiden myyntituotto, takuiden aktivoinnin todennäköisyys ja markkinoiden kehitys. Tällainen arviointi on erityisen vaikeaa omaisuuden laadun ja markkinaedellytysten epävakaisuuden vuoksi.
Yksinkertaistaen voidaan sanoa, että omaisuudenhoitojärjestelyyn siirretyt omaisuuserät voidaan jakaa kahteen osaan; ensimmäinen osa muodostuu kannattamattomista tai huonosti kannattavista saatavista, joihin kaikkien tehtävien vakuuksien voi kuvitella keskittyvän; toinen osa muodostuu järjestetymmistä saatavista. Ensimmäisen osan osalta Ranskan viranomaiset olivat ensimmäiseksi julistaneet, että arvioitu tappio oli samansuuruinen kuin arviot toteutettujen sellaisten vakuuksien tarpeesta, jotka oli toteutettu tilintarkastajien avulla ja jotka olivat noin 50 miljardia frangia. Tutkittuaan Ranskan viranomaisten yhdessä tilintarkastajien, pankkivaliokunnan ja neuvontapankkien kanssa toteuttamien erilaisten tutkimusten tuloksia komissio päätteli, että tähän määrään on lisättävä CL:n vakuudet vuoden 1994 ensimmäisen puolivuotiskauden ajalta ja tilivuoden 1994 siirtokustannukset, jotka on myös siirretty CDR:lle ja jotka voidaan arvioida noin 9,8 miljardiksi frangiksi.
Tähän määrään olisi lisättävä rahoituskustannukset tuottavammista omaisuuseristä (iii), joiden siirtokustannuksista vastaa CL:n rahoittama SPBI. CL:n myöntämän lainan korko on 7 prosenttia vuodelle 1995 ja jatkossa 85 prosenttia markkinakorosta. Jos oletetaan, että kaikki omaisuuserät myydään viidessä vuodessa kiinteällä korolla (16) ja jos markkinakorko pysyy 4,7 prosentissa (CL:n liiketoimintasuunnitelman valmistelussa käyttämä korko), voidaan kustannuksiksi arvioida noin 11 miljardia frangia (käypä arvo).
TAULUKON PAIKKA
Tästä määrästä on vähennettävä tuottavamman omaisuuden tuotto. Ranskan viranomaisten mukaan nämä tuotot ovat noin 5,2 miljardia frangia nimellisarvosta tai 4,1 miljardia frangia käyvästä arvosta. Sen vuoksi muun omaisuudenhoitojärjestelyyn siirretyn omaisuuden nettosiirtokustannukset voidaan arvioida noin 7 miljardiksi frangiksi.
Valtion yleiset kustannukset (noin 72 miljardia frangia) on vähennettävä valtion tuloista, jotka on saatu nollakupongista (iv) sekä taloudellisen tilan paranemisesta annetusta lausekkeesta ja valtion osakkeenomistajana saamista tuloksista maksettuina osinkoina tai siirtoina rahastoon (v).
10 miljardin frangin suuruisen nollakupongin osalta (iv), on lunastettava 35 miljardin frangin lisäarvo kahdessakymmenessä vuodessa 7,8 prosentin korolla. Tämän lisäarvon käypä arvo samalla korolla on noin 8 miljardia frangia (arvo 1.1.1995).
Jotta tiedettäisiin, missä määrin CL rahoittaa tätä järjestelmää, olisi otettava huomioon valtiolle odotettujen nykyisten tulojen kokonaismäärä tervehdyttämissuunnitelman perusteella eli kaikki yhdistetyt hyödyt, ne, jotka ovat omaisuudenhoitojärjestelyn vastikkeen muodossa lausekkeen mukaisesti ja ne, jotka jäävät tavallisesti verojen jälkeen osakkeenomistajana olevalle valtiolle ja jotka sidotaan osinkoina tai siirretään rahastoon (v). On huomattava, että vähentämällä myös toiminnan kustannuksista tulevat nykyarvoiset osingot, jotka valtio saa välittömästi tai välillisesti (Thomson ja CDC) (maksetut tai varatut), otetaan huomioon mahdollisen yksityistämisen arvo tai yksityistämisen puuttuessa CL:n käypä arvo rakenneuudistuksen jälkeen sen menetelmän mukaisesti, joka koskee tulevien kassavirtojen käypää nettoarvoa.
Jos on kyse taloudellisen tilan paranemisesta annetusta lausekkeesta, on otettava huomioon, että valtio osakkeenomistajana menettää samassa tilanteessa osingot, joihin sillä tavallisesti olisi oikeus CL:n välittömänä tai välillisenä osakkeenomistajana (71 prosentin osuudella pääomasta (17)) sekä verojenkerääjänä. CL:n nettomääräinen rahoitusosuus omaisuudenhoitojärjestelyyn on siten rajoitettua. Ilman lauseketta valtio olisi hyötynyt noin 35 prosenttia tuloksista veroina ja 71 prosenttia jäljelle jäävästä määrästä osakkeenomistajana (vastaa 81 prosenttia tuloksista), kun taas lausekkeen myötä valtio hyötyy lausekkeen mukaisesti noin 47 prosenttia tuloksista (18) ja kaikkiaan 90 prosenttia tuloksista. Samalla se kuitenkin menettää osan Ranskan veroista (noin kuudesosa lausekkeen määrästä), jotka se muuten olisi maksanut. Valtion ylijäämä lausekkeesta on 9 prosenttia tuloksista eli noin 3 miljardia frangia kahdessakymmenessä vuodessa (käypä arvo).
On selvää, että se, minkä valtio saa toisaalta lausekkeesta, sen se menettää toisaalta veroina ja tavallisina osinkoina, lukuun ottamatta sitä lausekkeen mukaista vastiketta, jonka valtio toteuttaa [. . .]. Lauseke on kuitenkin velvoite, jolla on CL:n osalta hillitsevä vaikutus etenkin, kun lausekkeen vastike tulee ennen kirjanpidollisia tappioita yleisten pankkiriskien rahastoon.
Liiketoimintasuunnitelman mukaan taloudellisen tilan paranemisesta annetun lausekkeen mukaiset käyvät vastikkeet ja valtiolle osakkeenomistajana kertyneet nykyiset tulokset voidaan arvioida noin 18 ja 12 miljardiksi frangiksi.
Komissio katsoo kuitenkin, että liiketoimintasuunnitelma perustuu pikemminkin optimistisille olettamuksille (katso 6.2 kohta). Rahamarkkinakorko on nykyään paljon korkeampi kuin vuoden 1995 liiketoimintasuunnitelman arvioissa hyväksytty korko. Aikaisemmista pankkien tervehdyttämistapauksista ja pankkien "kriittisestä pisteestä" tehdyistä tutkimuksista voidaan päätellä, että pankin tervehdyttäminen on usein vaikeampaa, jos inflaatioaste on alhainen ja todellinen korkotaso korkea. Lisäksi vaikuttaa epätodennäköiseltä, että CL onnistuisi niin nopeasti vähentämään yleisiä kustannuksiaan (18 prosenttia neljässä vuodessa), vaikka tämä vähennys on tarpeen kilpailijoiden saavuttamiseksi. Näihin havaintoihin olisi lisättävä myös, että vuosien 2000-2014 liiketoimintasuunnitelman malli perustuu olettamukseen, että verojen jälkeen nettotulos kasvaa automaattisesti neljä prosenttia vuodessa, mikä ei vaikuta todenmukaiselta [. . .].
Näiden syiden vuoksi olisi asianmukaisinta otaksua todellisten tulojen tasapainottuvan tervehdyttämisen jälkeen. Vuodelle 1999 hyväksyttyjen omien pääomien kannattavuusaste (12,4 prosenttia) vahvistaa CL:n elinkelpoisuuden palautumisen, mutta sen kasvaminen itsestään tulevina vuosina vaikuttaa liian optimistiselta. Tämä tarkoittaa sitä, että taloudellisen tilan paranemisesta annetun lausekkeen tuotot sekä valtion osakkeenomistajana saavuttamat tulokset osinkoina ja tulosten siirtäminen rahastoon on mukautettava alaspäin. Merkitsevyystutkimuksessa, joka perustuu nettotuloksen 2 prosentin nimelliskasvun tason olettamukselle verojen jälkeen, arvioidaan nämä kaksi osaa 15 ja 10 miljardiksi frangiksi.
Tätä arviota ei kuitenkaan pidetä lopullisena, koska valtio menettää osan tavanomaisista veroistaan lausekkeen vuoksi. Tämä tekijä on otettava huomioon laskettaessa valtion intervention kustannuksia, koska se perustuu mahdollisuuteen hyötyä taloudellisen tilan paranemisesta. Vaikka tätä verohelpotusta voidaan soveltaa sekä yksityisiin että julkisiin sijoittajiin, sitä ei sovelleta vaikeuksissa oleviin yrityksiin. Sen vuoksi tällainen etu on periaatteessa valtion tukea.
Kuten edellä mainittiin, lausekkeen mukaista vastiketta sovelletaan ennen Ranskan veroja. Ottaen huomioon, että CL hyötyy maksamattomien verojen maksamisen lykkäämisestä viideksi vuodeksi ja että lähes puolet CL:n tuloista on peräisin ulkomailta, veromenetys voidaan arvioida vuosina 2000-2014 17,5 prosentiksi lausekkeen käyvästä määrästä eli noin 2 miljardiksi frangiksi. Tämä määrä on vähennettävä lausekkeen käyvästä arvosta. Sen vuoksi taloudellisen tilan paranemisesta annetun lausekkeen hyväksyttävä arvio on 13 miljardia frangia.
TAULUKON PAIKKA
Tiivistäen CL:n pelastusoperaation eri osatekijöiden arviot ovat seuraavat:
i) pääoman korottaminen summalla, jonka käypä arvo on 5,2 miljardia Ranskan frangia,
ii) luopuminen CDR:n saatavista, jotka liittyvät SPBI:n enintään 135 miljardin frangin osakkuuslainaan ja joiden arvioidaan maksavan 60 miljardia frangia, kun otetaan huomioon kannattamattoman tai huonosti kannattavan omaisuuden siirron ja uudelleenjärjestelyn tuotto ja kustannukset,
iii) muiden omaisuusjärjestelyyn siirrettyjen omaisuuserien siirtokustannukset, 7 miljardia frangia, eli CL:n SPBI:lle myöntämän lainan kustannusten (11 miljardia frangia) ja SPBI:n CDR:lle myöntämästä osakkuuslainasta saaman tuoton (4 miljardia frangia) välinen erotus.
On syytä vertailla järjestelmän kustannuksia:
iv) nollakupongeista tulevaisuudessa saadut voitot, eli noin 8 miljardia frangia,
v) taloudellisen tilan paranemisesta annetun lausekkeen mukaisesti ja osakkeenomistajana olevalle valtiolle tulevat arviolta 23 miljardin frangin tulevien tuottojen kaikki käyvät arvot, jotka on korjattu merkitsevyysanalyysin perusteella.
Jäljelle jäävä summa, noin 41 miljardia frangia, on arvio järjestelmän mahdollisesti valtiolle aiheuttamista nettokustannuksista, ja siihen komissio on perustanut soveltuvuusarvionsa. Ottaen kuitenkin huomioon eräisiin suunnitelman osatekijöihin liittyvän kasvavan epävarmuuden, joka koskee erityisesti CDR:n tappioita ja SPBI:n tuloja tulevaisuudessa, edellä mainittuihin kustannuksiin olisi varattava ± 10 prosentin vaihteluväli pääoman korotuksen ulkopuolella (36 miljardia frangia). Näin ollen valtion intervention arvioidut enimmäisnettokustannukset ovat 45 miljardia frangia.
6.4 Muut arviointiin liittyvät tekijät
CL:n yksityistämisen osalta komissio muistuttaa Ranskan viranomaisten vakuutuksesta, jonka mukaan yksityistämiseen voidaan ryhtyä vasta pankin tervehdyttämisen jälkeen. Kuitenkin Ranskan viranomaisten esittämän toimintasuunnitelman mukaan CL olisi jälleen elinkelpoinen vuonna 1999. Komissio katsoo, että toimintasuunnitelma on riittävän realistinen ja toteuttamiskelpoinen ainakin vuoteen 2000 asti. Näin ollen se katsoo myös, että yksityistäminen voidaan käynnistää vuonna 1999.
Komissio katsoo, että Ranskan viranomaisilta saatujen tietojen perusteella kysymys, joka liittyy Thomson SIEG:n ja CDC:n osuuteen toiminnassa CL:n hyväksi, ei ole olennainen komission tutkittavana olevien kysymysten kannalta.
6.5 Jäsenvaltioiden välisen kaupankäynnin vääristyminen
Rahoituspalveluiden vapautuminen ja rahamarkkinoiden yhdentyminen muuttivat yhteisön sisäisen kaupan yhä herkemmäksi kilpailun vääristymille.
Valtion tuki kansainväliselle pankille kuten CL:lle, joka myöntää lainoja ja muita rahoitusvälineitä kansainvälisillä markkinoilla kilpaileville yrityksille ja kilpaillen muiden eurooppalaisten luottolaitosten kanssa tarjoaa rahoituspalveluja laajentaen toimintaansa ulkomailla Ranskan ulkopuolella sijaitsevan pankkiverkoston kautta, saattaa hyvinkin vaikuttaa vääristävästi yhteisön alueella käytävään kauppaan. Erityisesti kyseessä olevien tukien avulla CL voi pelastaa tietyn määrän sen ulkomailla, erityisesti Alankomaissa, Espanjassa, Portugalissa ja Saksassa sijaitsevia tytäryhtiöitä, jotka kilpailevat muiden yhteisön rahoituslaitosten kanssa, ja uudistaa näiden rakenteita.
On huomattava, että tällä hetkellä puolet CL:n omaisuudesta sijaitsee Ranskan ulkopuolella merkittävän osan siitä sijaitessa yhteisön alueella, että CL:lle myönnetty tuki on huomattavassa määrin tarkoitettu kattamaan merkittävät tappiot yhteisön alueella Ranskan ulkopuolella ja että kyseisen tuen avulla CL pysyy markkinoilla muualla yhteisön alueella.
Tämän vuoksi on todettava, että pääoman korottaminen ja valtion vastuunotto kuuluvat EY:n perustamissopimuksen 92 artiklan 1 kohdan soveltamisalaan, koska ne saattavat sisältää valtion tukea ja vääristää kilpailua yhteisön alueella.
7. TUEN SOVELTUVUUDEN TARKASTELU
7.1 Yleisiä näkökohtia
CL:lle myönnetyn rahoitustuen toimenpiteisiin sisältyvän valtion tuen sisällön arvioinnin jälkeen olisi tarkasteltava, onko tällainen tuki soveltuvaa perustamissopimuksen 92 artiklan 2 ja 3 kohdan mukaisesti.
Ensin on katsottava, ettei kyseessä ole yksittäisille kuluttajille myönnettävä sosiaalinen tuki eikä myöskään tuki, jonka tarkoituksena on tukea kehitystä joillakin Ranskan alueilla.
Puolet CL:n omaisuudesta ja näin ollen todennäköisesti vastaava määrä sen toiminnasta sijaitsee Ranskan ulkopuolella. Ranskassa tapahtuva toiminta on levittäytynyt koko maan alueelle, mutta keskittynyt keskikokoisiin ja suuriin asutuskeskuksiin.
Ei ole myöskään kyse tuesta vakavan taloudellisen häiriön korjaamiseksi, sillä tuen tarkoitus on auttaa yhtä ainoaa vaikeuksissa olevaa edunsaajaa, CL:ää, ei kaikkia alalla vaikeuksissa olevia toimijoita. Komissio katsoo myös, että CL:n ongelmat eivät ole peräisin Ranskan pankkijärjestelmää koskevasta kriisistä, vaikka CL ei olekaan ainoa vaikeuksissa oleva ranskalaispankki, sillä eräillä muilla, erityisesti valtion pankeilla, on myös vaikeuksia. CL:n tappioiden syyt ovat sille ominaisia ja näyttävät olevan sidoksissa laajalti aggressiiviseen luotto- ja investointipolitiikkaan, joita pankki harjoitti 1980-luvun jälkipuoliskolla ilman riskien valvontaa ja hankittujen kohteiden arvon huolellista arviointia. Huolimatta kuitenkin siitä, että komissio on tietoinen rahamarkkinoiden erityisestä herkkyydestä ja mahdollisista epämiellyttävistä, kielteisistä vaikutuksista, joita CL:n kaltaisen pankin konkurssi voi aiheuttaa, myönnettyä tukea ei voida myöskään pitää yhteisen eurooppalaisen edun mukaisena.
Näin ollen ainoastaan 92 artiklan 3 kohdan c alakohdassa tarkoitettu poikkeus voidaan ottaa huomioon.
Kuten edellä on mainittu, tällaisten toimenpiteiden soveltuvuutta on arvioitava yrityksen pelastamista ja rakenneuudistusta koskevien erityisten sääntöjen mukaisesti ottaen samalla huomioon valtion intervention vaikutus kyseisen jäsenvaltion rahoitusjärjestelmään. Pankkisektoria koskevassa erityistapauksessa komissio arvioi, että valtion tuki on yrityksen pelastamisessa ja rakenneuudistuksessa soveltuvaa, niin kauan kuin edellä (3.2 kohdassa) määriteltyjä neljää edellytystä noudatetaan.
Komission on myös arvioitava, miten rakenneuudistussuunnitelman konkreettiset vastineet korvaavat valtion tuen kilpailuun aiheuttamaa vääristävää vaikutusta. Tällaista korvausta tarvitaan, jotta voidaan ilmoittaa, että tuki ole yleisen edun mukainen.
Ottaen huomioon tämän tuen huomattava suuruus, joka on myös tarkoitettu kattamaan CL:n 1980-luvun aggressiivisten laajenemisvuosien aikana hankkimasta omaisuudesta koituneet tappiot, CL:n oman osuuden on oltava samalla merkittävää ja kohdistuttava liiketoiminnan supistamiseen noudattaen kuitenkin CL:n elinkelpoisuuden palauttamiseen ja säilyttämiseen liittyvää vaatimusta. Tähän osuuteen olisi sisällyttävä todellisia ja merkittäviä vastineita myös siitä syystä, että konkurssin mahdollisuus on pois suljettu, koska sillä olisi epämieluisia, kielteisiä ja suhteettomia vaikutuksia muihin luottolaitoksiin ja rahamarkkinoihin. Kyseiseen ratkaisuun olisi ehkä päädytty, jos kyseessä olisi ollut yhtä huomattavat tappiot tehnyt muu yksityinen yritys kuin pankki. Näin ollen valtion tuen aiheuttama kilpailun vääristymä on poikkeuksellisen merkittävä ja myös vastineiden on oltava merkittäviä. On huomattava, että tappiota ei saada paikatuksi edes 20 vuoden aikana saatavilla voitoilla.
7.2 Komission arvioinnista syntyneet kysymykset ja tuen hyväksymiselle asetettavat edellytykset
7.2.1 CL:n ja CDR:n ero
Ranskan viranomaisten CDR:n valvontajärjestelmään tekemien edellä kuvailtujen muutosten osalta komissio katsoo, että eturistiriita poistuu, jos komiteat ja ryhmien johtajat ovat CL:stä riippumattomia. Ryhmien olisi itse oltava rahoituksen osalta riippuvaisia CDR:stä. On myös tärkeää, että Crédit Lyonnais'n osalta varmistetaan omaisuudenhoitojärjestelyyn siirretyn omaisuuden hallintakomiteoiden riippumattomuus.
Voitonjakolausekkeen osalta, jolla CL:ää kannustetaan johtamaan hyvin omaisuudenhoitojärjestelyä, komissio arvioi, että siinä vaiheessa kun CL ja CDR ovat selvästi eronneet toisistaan, mainittua lauseketta ei enää tarvita ja se on poistettava, kuten Ranskan viranomaiset jo epävirallisesti sopivat.
7.2.2 Omaisuudenhoitojärjestelyyn siirretyn omaisuuden takaisinosto
CL:n tiettyjen omaisuudenhoitojärjestelyyn siirrettyjen omaisuuserien takaisinostomahdollisuuksien osalta komissio arvioi, että CDR:n johtamista koskeviin sääntöihin tehdyt muutokset eivät ole tuoneet ratkaisua tähän ongelmaan.
Tosiasiassa komissio arvioi, että jos CL:n annetaan ostaa takaisin kaikki tai osa markkinahintaan myydyistä osakkuuksista sen jälkeen, kun ne on myyty CDR:lle kirjanpitohinnalla nimenomaan siitä syystä, ettei CL enää kyennyt rahoittamaan niitä, ja perustelemalla sitä yksinoikeudellisten liikesuhteiden ylläpidolla kyseessä oleviin yrityksiin, se merkitsisi, että CL hyötyisi tuesta kahteen kertaan, mitä ei voida puolustaa kilpailun kannalta.
Komissio katsoo kuitenkin, että jos CL pitää tiettyjen omaisuuserien takaisinostoa tarpeellisena, mahdollisuus ei saa antaa CL:lle ansiotonta etua. Tämän vuoksi komissio katsoo, että CL voi ostaa takaisin omaisuudenhoitojärjestelyyn siirrettyjä omaisuuseriä tavoitesopimukseen merkityin rajoituksin ainoastaan siihen hintaan, jolla omaisuus siirrettiin CDR:lle, tai markkinahintaan, jos se on korkeampi kuin omaisuuden CDR:lle siirron hinta.
7.2.3 Maksamattoman veron lykkääminen
Maksamattoman veron lykkäämisen osalta komissio soveltaa rakenneuudistusta koskevien tukiraamien periaatteita. Niiden mukaan minkään tuella paikatun tappion kohdalla ei voida hyötyä maksamattoman veron lykkäämismahdollisuudesta. Näin ollen vuoden 1994 tappioihin, jotka vastaavat 4,9 miljardin frangin pääoman korottamista, ei voida käyttää maksamattoman veron lykkäämistä.
Jäljelle jäävien maksamattomien verojen osalta komissio pyytää Ranskan viranomaisia poistamaan CL:ltä mahdollisuuden maksamattomien veron lykkäämiseen yksityistämisen yhteydessä, jos taloudellisen tilan paranemisesta annetusta lausekkeesta luovutaan.
7.2.4 Omaisuuden vähentäminen 100 miljardilla frangilla ja pankkiverkostoa koskevat luopumiset
Tuen määrän rajoittamiseksi ehdottomaan vähimmäismäärään ja riittävän vastineen saamiseksi, ilman että se kuitenkaan vaikuttaa CL:n elinkelpoisuuteen liittyviin tulevaisuudennäkymiin, CL:n koon pienentäminen on tarpeen. Ottaen samalla huomioon asiaan liittyvän luottamuksellisuuden komission on valvottava, että tällainen CL:n koon pienentäminen tosiasiassa tapahtuu.
Liiketoimintasuunnitelmassa CL:n toiminta on keskittynyt kahteen liikepankin perustehtävään Ranskassa sekä tehtävään suuryritysten ja maailmanlaajuisten suursijoittajien pankkina. CL on ilmoittanut, että Euroopan ulkopuolella tapahtuvasta vähittäispankkitoiminnasta ja pankin Euroopan ulkopuolisista oheistoiminnoista sekä tietyistä huonosti tuottavista eurooppalaisista vähittäistytärpankeista luovutaan (katso kohta 4.j). Komissio on kirjannut seuraavat jo toteutuneet tai vuoteen 1998 mennessä toteutettavat luopumiset ja realisoinnit:
a) tietyt ranskalaiset [. . .] erikoistuneet tytäryhtiöt (1995),
b) CLBN (Alankomaat), CLBS (Ruotsi), Banca Lombarda (Italia) ja joukko vähittäispankkeja Isossa-Britanniassa (1995),
c) muita eurooppalaisia tytäryhtiöitä,
d) kaikki Latinalaisen Amerikan tytäryhtiöt (1995),
e) muita kansainvälisen verkoston tytäryhtiöitä Euroopan ulkopuolella.
Vuonna 1995 tehdyt luopumiset tuovat enemmän kuin 120 miljardin Ranskan frangin arvosta omaisuutta CL:n konsernitaseeseen. Ranskan viranomaiset ovat myös ilmoittaneet, että CL sai arvopaperistumisella lähes 14 miljardia frangia. Komissio arvioi kuitenkin, ettei arvopaperistuminen muodosta pätevää vastinetta tuelle, koska se merkitsee, että CL luopuu kyseessä olevien omaisuuserien riskeistä säilyttäen kuitenkin yhteydet asiakkaisiin.
Edellä mainittujen luopumisten perusteella komissio ei voi tehdä johtopäätöstä CL:n taseen koon supistamisesta, joka riittäisi vastineeksi pelkän rakenneuudistuksen vaikutuksen ulkopuolella. Liiketoimintasuunnitelmassa näin kaavaillut luopumiset koskevat erityisesti heikommin kannattavia toimintoja, joista CL olisi joutunut luopumaan joka tapauksessa, vaikka se ei olisi saanut mitään tukea.
Komissio katsoo, että ottaen huomioon tuen huomattavan määrän ja kilpailua vääristävät vaikutukset CL:n on tehtävä paljon työtä osallistuakseen riittävästi rakenneuudistuksen kustannuksiin ja vääristymien korvaamiseksi kilpailijoille. Tässä yhteydessä on muistutettava, että useat CL:n tytäryhtiöt ja pankkien sivukonttorit ulkomailla on hankittu CL:n viime vuosina harjoittaman aggressiivisen politiikan aikana, ja tämä on ollut mahdollista ainoastaan valtion tuen avulla pankin politiikan ollessa sellaista, johon yhdelläkään toisella eurooppalaisella pankilla ei ole ollut varaa. Liiketoimintasuunnitelmassa kaavailtuja luopumisia ei luonnollisesti voida pitää riittävinä muodostamaan asianmukaista korvausta kyseessä olevasta tuesta.
Sen vuoksi huonosti tuottavista tai tuottamattomista tytäryhtiöistä luopumiseen on lisättävä kannattavista tytäryhtiöistä ja sivukonttoreista luopuminen, minkä avulla CL voi mahdollisimman pitkälle rahoittaa rakenneuudistusta omilla varoillaan. Koska tietyissä tytäryhtiöissä on tehtävä rakenneuudistus ennen niiden myymistä, luopumiset voidaan aloittaa periaatteessa kolmen vuoden määräajan kuluttua tämän päätöksen päivämäärästä alkaen.
Ranskan viranomaiset ilmoittivat komissiolle, että Ranskan hallituksen [. . .] esittämien sitoumusten mukaisesti CL:n on pakko pienentää liiketoimintakapasiteettiaan vähentämällä vähintään 35 prosentilla sen liiketoimintaa ulkomailla, eurooppalainen pankkiverkosto mukaan lukien, vuoteen 1998 mennessä.
Jos tätä tavoitetta ei voida saavuttaa asetetussa määräajassa ilman, että se aiheuttaa merkittäviä tappioita ja johtaa siihen, että mainitun osakkeenomistajan on annettava uutta rahoitustukea erityisesti eurooppalaisen vakavaraisuusperiaatteen noudattamisen takaamiseksi, komissio tutkii uudelleen mahdollisuuden jatkaa määräaikaa tarvittaessa.
CL ei voi käyttää luopumisten tuottoa muiden verkostojen tai pankkitoimintojen takaisinostoon, vaan se on käytettävä muiden toimintojen rakenneuudistuksen rahoittamiseen esimerkiksi [. . .]. Tosiasiassa CL voi saada erityisedun tytäryhtiöiden luopumisten tuotosta tekemällä rakenneuudistuksen tappiollisissa tytäryhtiöissä tällaisista rakenneuudistuksista seuraavan tuoton ollessa erityisen korkea suurten tappioiden poistumisen jälkeen.
7.2.5 Yksityistäminen ja taloudellisen tilan paranemisesta annetusta lausekkeesta luopuminen
Komissio edustajien ja Ranskan viranomaisten käymien keskustelujen yhteydessä jälkimmäiset vakuuttivat jälleen yksityistämishalukkuuttansa selittäen, että yksityistämisprosessiin ryhdytään sen jälkeen, kun CL:n taloudellinen ja rahoitustilanne on korjaantunut. Jos liiketoimintasuunnitelmaa noudatetaan, CL:n taloudellinen ja rahoitustilanne tervehtyy ja CL palautuu elinkelpoiseksi viiden vuoden kuluessa.
Komissio antaa arvoa Ranskan viranomaisten yksityistämishalukkuudelle, koska sellainen yksityistäminen tukee tervehdyttämissuunnitelman onnistumista ja pienentää kilpailun vääristymistä. Tosiasiassa yksityistäminen rajoittaisi järjestelyn kestoa (joka jatkuu kahdenkymmenen vuoden ajan) ja järjestelyn riskeihin ja nettokustannuksiin liittyvää epävarmuutta. Näin ollen yksityistäminen vähentäisi tarvittavan tuen määrää; tällainen väheneminen varmistetaan, jos yksityistämisen tuotto siirretään SPBI:hin. Samalla yksityistämisen avulla voidaan rajoittaa tuen vääristävää vaikutusta, joka jatkuisi muuten 20 vuotta.
Ottaen huomioon, että suunnitelmaan sisältyvien lausekkeiden mahdollinen muuttaminen erityisesti CL:n yksityistämisen yhteydessä saattaisi muuttaa valtion loppukustannusten määrää, kaikista suunnitelmaan tehtävistä muutoksista on toimitettava tiedonanto komissiolle ennen niiden täytäntöönpanoa, jotta komissio voi varmistua näiden muutosten soveltuvuudesta yhteismarkkinoille. Näin ollen yksityistämisen lykkäämisestä mainittua viittä vuotta pidemmäksi ajaksi on toimitettava tiedonanto komissiolle. Lisäksi taloudellisen tilan paranemisesta annetusta lausekkeesta luopuminen maksua vastaan on toteutettava markkinahintaan, joka on asetettu riippumattomaan asiantuntemukseen perustuen.
Komissio arvioi, että vaikka CL:n myynnillä lausekkeineen tai ilman niitä ei periaatteessa ole valtiolle osakkeenomistajana eroa taloudellisessa mielessä (lukuun ottamatta yksityisille pienosakkeenomistajille koituvaa tuottoa), koska lausekkeesta luopuminen maksua vastaan korottaisi myyntihintaa vastaavalla summalla sen käyvästä arvosta, vaikutukset kilpailijoihin voivat olla toisenlaiset.
Avoimen julkisen myynnin, jonka yhteydessä samalla ilmoitetaan lausekkeen peruuttamisesta, olisi tavallisesti lisättävä vastaavasti valtion myymien osakkeiden määrää, mikä paljastaa kokonaisuudessaan tämän lausekkeen markkina-arvon.
7.3 CL:n tervehdyttämissuunnitelman soveltamisen valvonta ja tarkkailu
Komissio arvioi, että suunnitelman huolellista toteuttamista on valvottava, mitä tulee erityisesti taseen supistamiseen, perustoimintoihin keskittymiseen, viimeksi mainittujen rationalisointiin ja CL:n osallistumiseen omaisuudenhoitojärjestelyyn vastikkein ja osingoin. Rakenneuudistustukiraamien soveltamisessa komissio katsoo, että tällaisten rakenneuudistustukien olisi tavallisesti oltava tarpeen ainoastaan kerran.
Tästä syystä Ranskan viranomaisten on jätettävä seuraavat asiakirjat komissiolle kuuden kuukauden välein:
a) yksityiskohtainen kertomus suunnitelman soveltamisesta sekä parlamentille esitetyt kertomukset,
b) tulosten taseet ja tilinpäätökset sekä omaisuudenhoitojärjestelyssä mukana olevien yhtiöiden, toisin sanoen OIG:n, CDR:n, SPBI:n ja CL:n, toimitusjohtajien kertomukset,
c) omaisuudenhoitojärjestelyyn siirrettyjen rahaksi muutettujen tai myytyjen omaisuuserien luettelo, joka sisältää merkinnän myyntihinnasta, ostajien nimet ja pankkien nimet, joille myyntivaltuudet on annettu,
d) yksityiskohtainen luettelo SPBI:n CDR:lle myöntämään osakkuuslainaan liittyvistä saatavista luopumisesta,
e) CL:n omaisuudenhoitojärjestelyn ulkopuolella myymän pankkiomaisuuden yksityiskohtainen luettelo, jossa on objektiivisiin ja tarkastettavissa oleviin valintaperusteisiin perustuva arvio ulkomaan liiketoiminnan harjoittamiskeinojen vähentämisestä,
f) yksityiskohtainen tilinpäätös CL:n osallistumisesta omaisuudenhoitojärjestelyyn vastikkein ja osingoin.
Kaikista aikeista muuttaa suunnitelmaa, sellaisena kuin se on toimitettu komissiolle ja jollaisena komissio on sen hyväksynyt, erityisesti yksityistämisen yhteydessä, on ennen niiden toteuttamista toimitettava tiedonanto komissiolle.
8. LOPPUPÄÄTELMÄT
Yhteenveto tässä vaiheessa on, että sekä vuonna 1994 realisoidun pääoman korottaminen että valtion vastuulleen ottamat siirrettyihin saataviin liittyvät riskit ja kustannukset vuoden 1995 muutoksen mukaisesti ja lisäksi muut omaisuudenhoitojärjestelyn ja -yhtiön osat saattavat sisältää merkittävää Euroopan yhteisöjen perustamissopimuksen 92 artiklan 1 kohdassa tarkoitettua valtion tukea. Arvio nettokustannuksista, joita järjestelmä voi valtiolle aiheuttaa, on 5,2 miljardia frangia pääoman korottamisen osalta ja 36 miljardia frangia vastuunoton osalta. Ottaen huomioon tiettyihin suunnitelman osatekijöihin liittyvä epävarmuus valtion intervention arvoon olisi varattava ± 10 prosentin vaihteluväli pääoman korottamisen ulkopuolella. Näin ollen arvioidut enimmäisnettokustannukset ovat 45 miljardia frangia.
Näitä toimenpiteitä tarkasteltiin huolellisesti perustamissopimuksen 92 artiklan 3 kohdan c alakohdan mukaisesti, jotta olisi saatu selville, voidaanko niitä pitää yhteismarkkinoille soveltuvina. Edellä esitettyjen näkökohtien mukaisesti CL:lle myönnetyssä tuessa näytetään noudattavan vaikeuksissa olevien yritysten pelastamiseen ja rakenneuudistukseen liittyvissä tukiraameissa asetettuja edellytyksiä. Näin ollen, ja täyttämällä tietyt edellytykset, joista jotkut ovat merkittävän tuen kannalta välttämättömiä vastineita yhteisen edun huomioon ottamiseksi, tuki voidaan vapauttaa EY:n perustamissopimuksen 92 artiklan 1 kohdassa ja ETA-sopimuksen 61 artiklan 1 kohdassa tarkoitetusta kiellosta, koska tuki soveltuu yhteismarkkinoille Euroopan yhteisön perustamissopimuksen 92 artiklan 3 kohdan c alakohdan ja ETA-sopimuksen 61 artiklan 3 kohdan c alakohdan määräysten mukaisesti.
ON TEHNYT TÄMÄN PÄÄTÖKSEN:
1 artikla
Crédit Lyonnais'n tervehdyttämissuunnitelmaan sisältyvä tuki, joka koostuu pääoman korottamisesta 4,9 miljardilla frangilla, omaisuudenhoitojärjestelyyn siirrettyjen omaisuuserien riskien ja kustannusten vastuun otosta (enintään 135 miljardiin frangiin asti) ja verohelpotuksista, jotka liittyvät taloudellisen tilan paranemisesta annettuun lausekkeeseen, jonka kokonaisnettokustannusten on arvioitu olevan valtiolle enintään 45 miljardia frangia sille tulevat tulot huomioon ottaen, soveltuu yhteismarkkinoille Euroopan yhteisön perustamissopimuksen 92 artiklan 3 kohdan c alakohdan mukaisesti ja on sopusoinnussa ETA-sopimuksen kanssa ETA-sopimuksen 61 artiklan 3 kohdan c alakohdan mukaisesti.
2 artikla
Edellä 1 artiklassa tarkoitetun tuen saamisen edellytyksenä on, että Ranska noudattaa seuraavia edellytyksiä ja sitoumuksia:
a) varmistaa kaikkien tervehdyttämistoimenpiteiden ja kaikkien 1 artiklassa tarkoitetusta järjestelystä vahvistettujen määräysten täytäntöönpanon,
b) ei muuta tervehdyttämissuunnitelmassa asetettuja edellytyksiä ilman komission ennalta antamaa lupaa. Joka tapauksessa taloudellisen tilan paranemisesta annetusta lausekkeesta voidaan luopua aikaisintaan Crédit Lyonnais'n yksityistämisen yhteydessä ja ainoastaan markkinahintaan; riippumattomat asiantuntijat tarkistavat kyseisen hinnan,
c) varmistaa Crédit Lyonnais'n liiketoiminnan supistamisen vähentämällä vuoteen 1998 mennessä vähintään 35 prosentilla sen ulkomailla olevaa liiketoimintaa, mukaan lukien Euroopan pankkiverkosto, [. . .] Ranskan hallituksen hyväksymien sitoumusten mukaisesti; Ranska ottaa myös huomioon järjestelystä valtiolle aiheutuvat kokonaisuudessaan arviolta 45 miljardiin frangiin nousevat kustannukset. Jos tätä tavoitetta ei voida saavuttaa asetetussa määräajassa aiheuttamatta merkittäviä tappioita ja johtamatta siihen, että mainitun osakkeenomistajan on annettava uutta rahoitustukea erityisesti eurooppalaisen vakavaraisuussuhteen noudattamisen takaamiseksi, komissio sitoutuu tarkastelemaan mahdollisuutta jatkaa määräaikaa tarvittaessa. Jos järjestelyn arvioidut 45 miljardin frangin kustannukset ylitetään, on tarkasteltava uudelleen Crédit Lyonnais'n liiketoiminnan supistamisen merkitystä sellaisena kuin se on [. . .] hyväksytty
d) poistaa Crédit Lyonnais'lta mahdollisuuden hyötyä maksamattomien verojen lykkäämisestä 4,9 miljardin frangin pääoman korottamisella katetun vuoden 1994 verotappioiden kokonaissumman osalta,
e) poistaa Crédit Lyonnais'lta mahdollisuuden omaisuudenhoitojärjestelyyn siirretyn teollisuus- ja liikeomaisuuden takaisinostoon, paitsi siihen hintaan, jolla omaisuus on siirretty CDR:ään, tai markkinahintaan, jos se on korkeampi kuin omaisuuden siirtohinta CDR:ään, ja joka tapauksessa kokonaisuudessaan 5 miljardin frangin rajoissa,
f) poistaa Crédit Lyonnais'lta kaikki lisävoitot CDR:n realisointien tuotoista;
g) erottaa CDR ja Crédit Lyonnais toisistaan niiden johtajien, hallinnon sekä omaisuudenhoitojärjestelyyn siirretyn omaisuuden hallinnan valvonta- ja tarkkailujärjestelmän osalta,
h) varmistaa omaisuudenhoitojärjestelyyn siirretyn omaisuuden hallintakomiteoiden riippumattomuus Crédit Lyonnais'n suhteen,
i) poistaa Crédit Lyonnais'lta kaikki mahdollisuudet jäljelle jäävien maksamattomien verojen lykkäämiseen vuotta 1995 edeltävien vuosien osalta, jos yksityistämisen yhteydessä taloudellisen tilan paranemisesta annetusta lausekkeesta luovutaan,
j) valvoo, että Crédit Lyonnais ilmoittaa rakenneuudistukseen ja järjestämättömiin toimintoihin liittyvän omaisuuden luovutusten tuoton;
k) valvoo, että Crédit Lyonnais maksaa SPBI:lle vastikkeen taloudellisen tilan paranemisesta annetun lausekkeen mukaisesti, ja
l) maksaa SPBI:lle Crédit Lyonnais'n yksityistämisen tuoton, erityisesti sen, joka on saatu SPBI:n hallussa tällä hetkellä olevien osakkeiden myynnistä, ja esittää parlamentille osakkeiden jäljelle jäävän osan yksityistämisestä saadun tuoton maksamisesta SPBI:lle.
3 artikla
Komissio otti huomioon Ranskan viranomaisten vakuutuksen, jonka mukaan yksityistäminen on selvästi Crédit Lyonnais'lle asetettu tavoite, ja odotetun tervehdyttämisen avulla sen olisi oltava valmis yksityistämiseen viiden vuoden kuluessa. Yksityistämisen siirtämisestä viiden vuoden ajanjaksoa myöhemmäksi on toimitettava tiedonanto komissiolle.
4 artikla
Ranskan viranomaiset toimivat täysin yhteistyössä tämän päätöksen soveltamisen valvomiseksi ja toimittavat komissiolle kuuden kuukauden välein 1 päivästä maaliskuuta 1995 alkaen seuraavat asiakirjat:
a) yksityiskohtaisen kertomuksen suunnitelman soveltamisesta sekä Ranskan parlamentille esitetyt kertomukset,
b) omaisuudenhoitojärjestelyssä mukana olevien yhtiöiden, eli OIG:n, CDR:n, SPBI:n sekä Crédit Lyonnais'n, tulokset, taseet ja tilinpäätökset sekä toimitusjohtajien kertomukset,
c) omaisuudenhoitojärjestelyyn siirrettyjen rahaksi muutettujen tai myytyjen omaisuuserien luettelon, joka sisältää merkinnän myyntihinnasta, ostajien nimet ja pankkien nimet, joille myyntivaltuudet on annettu,
d) yksityiskohtaisen luettelon SPBI:n CDR:lle myöntämään osakkuuslainaan liittyvistä saatavista luopumisesta;
e) CL:n omaisuudenhoitojärjestelyn ulkopuolella myymän pankkiomaisuuden yksityiskohtaisen luettelon, jossa on objektiivisiin ja tarkastettavissa oleviin perusteisiin perustuva arvio ulkomaan liiketoiminnan harjoittamiskeinojen vähentämisestä, ja
f) yksityiskohtaisen tilinpäätöksen CL:n rahoitusosuudesta omaisuudenhoitojärjestelyyn vastikkeina ja osinkoina.
Komissio voi vaatia "erityistilintarkastusta" näiden asiakirjojen arvioinnista ja suunnitelman toteuttamisesta.
5 artikla
Tämä päätös on osoitettu Ranskan tasavallalle.
Tehty Brysselissä 26 päivänä heinäkuuta 1995.