Kommissionens beslutning
af 31. oktober 2000
om de spanske love om selskabsskat
(meddelt under nummer K(2000) 3269)
(Kun den spanske udgave er autentisk)
(EØS-relevant tekst)
(2001/168/EKSF)
KOMMISSIONEN FOR DE EUROPÆISKE FÆLLESSKABER HAR -
under henvisning til traktaten om oprettelse af Det Europæiske Kul- og Stålfællesskab, særlig artikel 4, litra c),
under henvisning til Kommissionens beslutning nr. 2496/96/EKSF af 18. december 1996 om fællesskabsregler for støtte til jern- og stålindustrien(1), særlig artikel 6, stk. 5,
efter at have opfordret interesserede parter til at fremsætte deres bemærkninger i overensstemmelse med disse artikler(2) og under hensyntagen til disse bemærkninger, og
ud fra følgende betragtninger:
I. SAGSFORLØB
(1) Ved brev af 16. april 1996 anmodede Kommissionen, som havde modtaget anmeldelser fra konkurrenter til spanske jern- og stålvirksomheder, de spanske myndigheder om at fremlægge oplysninger, således at den kunne vurdere rækkevidden og virkningerne af artikel 34 i den spanske lov nr. 43/1995 af 27. december 1995 om selskabsskat(3).
(2) Ved brev af 7. august 1997 underrettede Kommissionen den spanske regering om sin beslutning om at indlede proceduren efter artikel 6, stk. 5, i beslutning nr. 2496/96/EKSF (i det følgende benævnt "stålstøttereglerne") i relation til nævnte bestemmelse. Eftersom bestemmelserne i artikel 34 i lov nr. 43/1995 anvendes med samme ordlyd af Diputación Foral de Vizcaya (artikel 43 i Norma Foral (regionallov) 3/96 af 26. juni 1996(4)), Diputación Foral de Guipuzcoa (artikel 43 i Norma Foral 7/1996 af 4. juli 1996(5)) og Diputación Foral de Álava (artikel 43 i Norma Foral 24/1996 af 5. juli 1996(6)), og disse selvstyremyndigheder har selvstændige kompetencer i skatteanliggender, blev det meddelt de spanske myndigheder, at Kommissionens beslutning om at indlede proceduren efter stålstøttereglernes artikel 6, stk. 5, ligeledes ville omfatte ovennævnte tre artikler i regionallovene.
(3) Kommissionens beslutning om at indlede proceduren blev offentliggjort i De Europæiske Fællesskabers Tidende(7). Kommissionen opfordrede samtidig interesserede parter til at fremsætte deres bemærkninger til sagen.
(4) Den spanske regering svarede ved brev af 13. oktober 1997. Unión de Empresas Siderúrgicas (i det følgende benævnt "Unesid"), Wirtschaftsvereinigung Stahl og Confederación Española de Organizaciones Empresariales (i det følgende benævnt "CEOE") fremsatte deres bemærkninger til Kommissionen i henholdsvis brev af 27. november 1997, brev af 1. december 1997 og brev af 27. november 1997. De spanske myndigheder svarede på tredjeparternes bemærkninger ved brev af 16. marts 1998.
II. DETALJERET BESKRIVELSE AF STØTTEN
(5) I artikel 34 i lov nr. 43/1995, med overskriften "Deducción por actividades de exportación" (Fradrag for eksportaktiviteter), fastsættes det, at virksomheder, der udøver eksportaktiviteter, har ret til et skattefradrag på 25 % for:
a) det beløb, de faktisk har investeret i oprettelse af filialer eller etablering af anlægsaktiver i udlandet, samt i erhvervelse af andele af udenlandske selskaber eller i oprettelse af filialer, som er direkte beskæftiget med eksport af varer eller tjenesteydelser eller indgåelse af kontrakter om tjenesteydelser inden for turisme i Spanien
b) udgifter til flerårige fremstød og reklamer til lancering af produkter
c) udgifter til åbning af markeder og markedsundersøgelser i udlandet
d) udgifter til deltagelse i messer, udstillinger og lignende arrangementer, herunder internationale arrangementer i Spanien.
III. DE INTERESSEREDE PARTERS BEMÆRKNINGER
(6) Både CEOE og Unesid gjorde indsigelse mod Kommissionens beslutning om at indlede proceduren, hovedsagelig af samme årsager som dem, de spanske myndigheder fremførte (jf. betragtning 8 og 12). De fremhævede navnlig, at de anfægtede bestemmelser ikke, som det var anført i beslutningen om indledning af proceduren, tog sigte på at fremme oprettelsen af produktionsafdelinger i udlandet. CEOE tilføjede, at der er lignende foranstaltninger i kraft i andre medlemsstater.
(7) Modsat de to andre interesserede parter støttede Wirtschaftsvereinigung Stahl Kommissionens beslutning om indledning af proceduren og dens vurdering af, at foranstaltningen udgør statsstøtte. Desuden fremførte Wirtschaftsvereinigung Stahl følgende:
- Det bevidste eksportfremstød til fordel for spanske virksomheder fordrejer konkurrencen i forhold til de andre medlemsstaters virksomheder, hvilket er i strid med principperne for fællesmarkedet.
- EKSF-traktaten bygger på den formodning, at enhver form for national støtte fordrejer konkurrencen; i henhold til artikel 4, litra c), er tildeling af statsstøtte forbudt, især hvis støtten tager sigte på at fremme salget i andre medlemsstater.
IV. DE SPANSKE MYNDIGHEDERS KOMMENTARER
(8) I sit svar på indledningen af proceduren fremførte den spanske regering, at den bestemmelse, der var genstand for Kommissionens undersøgelse, længe har været anvendt i spansk ret, nemlig siden der i 1978 blev indført selskabsskat, hvilket vil sige før Spaniens tiltrædelse af De Europæiske Fællesskaber.
(9) Den spanske regering gjorde indsigelse mod den vurdering, at de generelle foranstaltninger i henhold til artikel 34 i lov nr. 43/1995 muligvis udgør eksportstøtte i form af skattelempelse med hensyn til de investeringer, stålværkerne foretager, og mod indledningen af proceduren efter artikel 4 i EKSF-traktaten og beslutning nr. 2496/96/EKSF, idet der i den spanske skattelovgivning ikke er forudset nogen form for skattemæssig fordel, der primært eller udelukkende vedrører stålværkernes eksport.
(10) Selvom man har valgt eksporten som kendetegn for de spanske virksomheders tilstedeværelse i udlandet, er denne dog i sig selv ikke målet for skattelempelsen. Skattelempelsens størrelsesorden afhænger således ikke af eksportaktiviteternes omfang og er ikke forbundet med eksportmængden.
(11) Ifølge den spanske regering bør artikel 34 i lov nr. 43/1995 anses som en generel foranstaltning og ikke som statsstøtte. Det fremgår af følgende aspekter, at artikel 34 har generel karakter:
i) den pågældende artikel finder anvendelse på samtlige afgiftspligtige, uanset om de har bopæl på spansk område eller i udlandet, for så vidt de udøver aktiviteter gennem et fast driftssted; artikel 34 gælder således i lige omfang for virksomheder, der er etableret på spansk område, og virksomheder, der er etableret uden for Spanien
ii) bestemmelsen gælder for alle afgiftspligtige, uanset hvilken økonomisk sektor, de arbejder i
iii) bestemmelsen anvendes ikke skønsmæssigt; skattemyndighederne fører ikke tilsyn med tilståelsen af den i artikel 34 omhandlede skattelempelse; det er de afgiftspligtige selv, som anvender den direkte, og skattemyndighedernes rolle er begrænset til på hensigtsmæssig måde at kontrollere, om de krav, der er fastlagt i den pågældende bestemmelse, er opfyldt. Desuden foretages der ikke en sådan kontrol specifikt i relation til artikel 34, men derimod som led i det generelle tilsyn med selskabsskat
iv) bestemmelsen indgår som en traditionel del af den spanske beskatningsfilosofi.
(12) Endelig bemærker den spanske regering, at selvsamme skattelempelser har været anvendt i spansk lovgivning siden vedtagelsen af lov nr. 61/1978 af 27. december 1978 om selskabsskat(8). I nævnte lovs artikel 26 om fradrag for investeringer fastsættes det i stk. 3, hvilke fradrag der gælder for eksportvirksomheder, praktisk taget med samme ordlyd som artikel 34 i lov nr. 43/1995. Som EF-Domstolen gentagne gange har fastslået det, betragtes som eksisterende foranstaltninger de foranstaltninger, der fandtes før traktatens ikrafttræden, hvilket i Spaniens tilfælde vil sige, før tiltrædelsesakten trådte i kraft. Derfor må de pågældende skattemæssige foranstaltninger, i og med at de blev indført ved lov forud for Spaniens tiltrædelse af Fællesskabet, under alle omstændigheder betragtes som eksisterende foranstaltninger.
V. VURDERING AF STØTTEN
(13) I EKSF-traktatens artikel 4, litra c), fastsættes det, at tilskud eller anden støtte ydet af staterne ophæves og forbydes inden for Fællesskabet som uforenelig med fællesmarkedet. De eneste undtagelser, som under visse omstændigheder kan komme på tale til dette overordnede forbud, er fastlagt i stålstøttereglerne:
a) støtte til forskning og udvikling
b) støtte til miljøbeskyttelse
c) støtte til lukning.
(14) Det bør bemærkes, at Spanien i den foreliggende sag ikke påberåber sig nogen af disse undtagelser.
(15) Hvad angår det argument, som fremføres af både den spanske regering og de to spanske interesserede parter, nemlig at den pågældende lov burde have været betragtet som en eksisterende støtteforanstaltning, idet lov nr. 43/1995 konsoliderede den lovgivning, der havde været i kraft siden 1978, dvs. før Spanien tiltrådte Fællesskaberne, og at Kommissionen derfor fejlagtig traf beslutning om at indlede proceduren i den foreliggende sag, er Kommissionen nødt til at minde om, at formålet med dens beslutning var at vurdere de pågældende foranstaltninger udelukkende i relation til EKSF-traktatens bestemmelser, der ikke nævner begrebet "eksisterende foranstaltninger". I EKSF-traktatens artikel 4, litra c), fastsættes det til forskel fra artikel 87 i EF-traktaten, at tilskud eller anden støtte ydet af staterne anses som uforenelige med fællesmarkedet og derfor ophæves og forbydes inden for Fællesskabet. På baggrund af disse bestemmelser finder Kommissionen, at hver enkelt ny medlemsstat, når den tiltræder Det Europæiske Kul- og Stålfællesskab, bør standse tildelingen af enhver form for støtte, der hidtil er ydet til fordel for de virksomheder, der er omfattet af nævnte traktat. Ellers må enhver form for støtte, den pågældende nye medlemsstat yder fra tidspunktet for sin tiltrædelse af Det Europæiske Kul- og Stålfællesskab, i henhold til EKSF-traktatens artikel 4, litra c), anses som uforenelig med fællesmarkedet.
(16) Det argument, der fremføres af Spanien, kan således kun komme i betragtning i relation til EF-traktatens statsstøttebestemmelser. Kommissionens beslutning om at indlede proceduren refererede imidlertid ikke til støtte, der var tildelt EF-virksomheder. Derfor kan Kommissionen ikke tilslutte sig det argument, at foranstaltningen fra en juridisk synsvinkel udgør en eksisterende støtteforanstaltning.
(17) Ved fastlæggelsen af, om skattefradragsordningen i den foreliggende sag skal betragtes som statsstøtte, lægger de spanske myndigheder i deres fastholdelse af, at skattefradragsordningen ikke udgør statsstøtte, afgørende vægt på det forhold, at denne skattelempelse dels er generel, dels anvendes direkte af de begunstigede virksomheder selv uden indgreb fra de offentlige myndigheders side. Det vil sige, at den praktiske anvendelse af denne bestemmelse ikke er underlagt nogen offentlig myndigheds skøn.
(18) I overensstemmelse med Domstolens retspraksis (jf. dom af 23. februar 1961 i sag 30/59, De Gezamenlijke Steenkolenmijnen in Limburg mod Den Høje Myndighed(9)) og med Kommissionens praksis(10) må det i den sammenhæng understreges, at begrebet støtte i henhold til fællesskabsretten ikke alene omfatter positiv støtte fra statens side, men også enhver foranstaltning, der letter den byrde, som ellers normalt tynger en virksomhed, uanset om det i praksis forholder sig sådan, at den anvendes direkte af de begunstigede virksomheder. Derfor må ikke-tilbagebetalingspligtige tilskud, statslån på favorable vilkår og fradrag for indkomst- eller selskabsskat betragtes som statsstøtte.
(19) Især finder Kommissionen, i overensstemmelse med Domstolens dom af 15. marts 1994 i sag C-387/92, Banco Exterior de España SA mod Ayuntamiento de Valencia(11), at skattefradrag, der tilstås bestemte virksomheder, udgør statsstøtte, fordi de bringer de begunstigede i en gunstigere økonomisk situation end andre afgiftspligtige(12).
(20) Hvad angår tilskuddets specifikke karakter bør det bemærkes, at i overensstemmelse med såvel Kommissionens praksis(13) som Domstolens retspraksis (jf. dom af 10. december 1969 i forenede sager 6 og 11/69, Kommissionen mod Frankrig(14) og af 7. juni 1988 i sag 57/86, Grækenland mod Kommissionen(15)) har et tilskud specifik karakter, og må følgelig betragtes som statsstøtte og ikke som en generel foranstaltning, når foranstaltningen, selvom den ved en første betragtning kan anses for at være generel i sin form, i praksis kun gavner en bestemt gruppe af virksomheder. I den foreliggende sag støtter de pågældende skattemæssige foranstaltninger for det første de virksomheder, der udøver bestemte eksportaktiviteter, og udelukker samtidig de virksomheder, der ikke eksporterer, samt de eksportører, der udøver eksportaktiviteter, som ikke er omfattet af bestemmelserne, og tilmed de eksportører, som godt nok foretager den type investeringer, der er omhandlet i bestemmelserne, men i Spanien. For det andet har hverken den spanske regering eller de interesserede parter, ud øver at henvise til den kendsgerning, at bestemmelserne har været gældende siden 1978, anført nogen grunde til, at de pågældende skattemæssige foranstaltninger skulle være berettiget ved det spanske skattesystems funktion eller effektivitet(16). For det tredje forholder det sig sådan, at selvom det er rigtigt, at en offentlig myndigheds skøn i anvendelsen af en foranstaltning bidrager til, at den pågældende foranstaltning anses som specifik, kan foranstaltningen dog ikke betegnes som generel, alene fordi der ikke er tale om udøvelse af noget skøn.
(21) Hvad angår den omstændighed, at der måtte eksistere tilsvarende foranstaltninger i andre medlemsstater, har dette forhold ingen konsekvenser, idet sådanne foranstaltninger også kan gøres til genstand for de procedurer, der er fastsat i EKSF-traktaten (jf. Domstolens dom af 22. marts 1977 i sag 78/76, Steinike & Weinlig mod Tyskland(17)).
(22) Endelig fremførte de spanske interesserede parter og den spanske regering over for Kommissionen, at de bestemmelser, der er tale om, ikke som anført i beslutningen om indledning af proceduren har til formål at fremme oprettelsen af produktionsafdelinger i udlandet. Efter en analyse af ordlyden af artikel 34 i lov nr. 43/1995, navnlig overskriften og stk. 1, konkluderer Kommissionen, at oprettelsen af produktionsafdelinger ikke er specifikt omfattet af de pågældende spanske forskrifter, men kun i det omfang, de pågældende produktionsafdelinger har tilknytning til de begunstigede virksomheders eksportaktiviteter.
VI. KONKLUSIONER
(23) Det fremgår af ordlyden af lov nr. 43/1995, at de pågældende bestemmelser bl.a. finder anvendelse på stålværker, der er afgiftspligtige i Spanien, og som udøver eksportaktiviteter, der indebærer visse investeringer eller udgifter i udlandet. Disse eksportvirksomheder opnår således en klar fordel: i) i forhold til de stålværker, der er afgiftspligtige i Spanien, men som ikke eksporterer, ii) i forhold til de stålværker, der er afgiftspligtige i Spanien, men ikke foretager sådanne investeringer i udlandet (fordi de f.eks. beslutter at foretage samme type investeringer i Spanien) og iii) i forhold til stålværker, der ikke er afgiftspligtige i Spanien. Kommissionen konkluderer derfor, at den skattefradragsordning, der er undersøgt, ikke, som de spanske myndigheder og interesserede parter fastholder det, er af generel anvendelse, men i praksis i sig selv åbner mulighed for, at der kan ydes statsstøtte til fordel for bestemte virksomheder. Derfor udgør foranstaltningen i henhold til fællesskabsforskrifterne statsstøtte, og er, i det omfang den gavner EKSF-stålværker, i strid med bestemmelserne i EKSF-traktatens artikel 4, litra c). Desuden finder ingen af de undtagelser, der er fastlagt i stålstøttereglerne, anvendelse i det foreliggende tilfælde.
(24) Hvad angår tilbagesøgningen af støtten kræver Kommissionen normalt, hvis den finder, at der er tildelt statsstøtte, som er uforenelig med fællesmarkedet, at den pågældende medlemsstat tilbagesøger støtten. Kommissionen kræver dog ikke, at støtten tilbagebetales, hvis dette er i strid med et generelt princip i fællesskabsretten.
(25) I dette tilfælde må Kommissionen pege på, at den den 30. september 1992(18) vedtog en beslutning om de ændringer, Frankrig havde indført i skattebestemmelserne for etablering af handels- og servicevirksomheder i udlandet. Disse ændringer indebar, at de daværende bestemmelser for investeringer inden for handel eller tjenesteydelser i Fællesskabet blev udvidet til også at omfatte investeringer uden for Fællesskabet, samtidig med at de særlige bestemmelser, der hidtil havde været gældende for sidstnævnte, blev ophævet. Kommissionen fandt, at der ikke var tale om støtteforanstaltninger efter EØF-traktatens artikel 92, stk. 1 (nu artikel 87 i EF-traktaten), og at foranstaltningerne bidrog til at lette gennemførelsen af fællesmarkedet. Den franske ordning før 1992 gav mulighed for, at franske virksomheder, der investerede i udlandet med henblik på at oprette salgs- eller undersøgelsesafdelinger, kunne nyde fordel af en midlertidig skattefritagelse svarende til de faktiske tab i forbindelse med det udenlandske foretagende (hvis det var inden for Fællesskabet) eller det beløb, der var investeret i det udenlandske foretagende (hvis det var uden for Fællesskabet). For industriinvesteringer uden for Fællesskabet var det nødvendigt med en aftale med ministeriet, og skattefritagelsen kunne omfatte op til 50 % af investeringen. Kommissionen konkluderede i sin beslutning 73/263/EØF(19), at denne skatteordning var neutral for konkurrencen og forenelig med reglerne for etableringsret. Denne ordning ligner i substansen den spanske ordning og var i kraft, da Spanien tiltrådte EKSF i 1986.
(26) Kommissionen påpeger ligeledes, at den kommissær, der på daværende tidspunkt var ansvarlig for konkurrence, i juni 1996 i et svar afgivet på Kommissionens vegne til en skriftlig forespørgsel fra medlem af Europa-Parlamentet Raul Rosado Fernandes(20) om den spanske skattefradragsordning oplyste, at den spanske regering ved Spaniens optagelse underrettede Kommissionen om nævnte foranstaltninger, og at Kommissionen aldrig havde gjort indvendinger mod indførelsen af disse foranstaltninger.
(27) Endelig finder Kommissionen, at beslutningen om at indlede den formelle undersøgelsesprocedure kun indebærer en foreløbig vurdering af, hvorvidt den foreslåede foranstaltning må betragtes som støtte. I beslutningen om indledning af proceduren i den foreliggende sag understregede Kommissionen vurderingens foreløbige karakter, idet den kun henviste til sandsynligheden for, at de pågældende foranstaltninger udgjorde statsstøtte. I den foreliggende sag understreges dette yderligere af længden af den periode, Kommissionen har haft brug for til at efterforske og undersøge disse foranstaltninger. Det må fremhæves, at Spanien på intet tidspunkt har været ansvarlig for forsinkelserne i proceduren.
(28) På den baggrund finder Kommissionen, at selv mere forsigtige og oplyste jern- og stålvirksomheder ikke kunne forventes at have forudset, at de pågældende skattebestemmelser ville blive betragtet som statsstøtte i strid med EKSF-traktatens artikel 4, og at de med rette kunne gøre berettigede forventninger gældende. Derfor finder Kommissionen, at det er hensigtsmæssigt ikke at kræve tilbagebetaling af den pågældende støtte, som er tilstået forud for denne beslutning -
VEDTAGET FØLGENDE BESLUTNING:
Artikel 1
Enhver form for støtte, der ydes af Spanien i henhold til:
a) artikel 34 i lov nr. 43/1995 af 27. december 1995 om selskabsskat
b) artikel 43 i Norma Foral 3/96 af 26. juni 1996 om selskabsskat, vedtaget af Diputación Foral de Vizcaya
c) artikel 43 i Norma Foral 7/1996 af 4. juli 1996 om selskabsskat, vedtaget af Diputación Foral de Guipúzcoa, eller
d) artikel 43 i Norma Foral 24/1996 af 5. juli 1996 om selskabsskat, vedtaget af Diputación Foral de Álava
til fordel for de EKSF jern- og stålvirksomheder, som er etableret i Spanien, er uforenelig med fællesmarkedet for kul og stål.
Artikel 2
Spanien træffer straks passende foranstaltninger for, at de EKSF jern- og stålvirksomheder, som er etableret i Spanien, ikke nyder fordel af den i artikel 1 omhandlede støtte.
Artikel 3
Spanien underretter senest to måneder efter meddelelsen af denne beslutning Kommissionen om, hvilke foranstaltninger der er truffet for at efterkomme beslutningen.
Artikel 4
Denne beslutning er rettet til Kongeriget Spanien.
Udfærdiget i Bruxelles, den 31. oktober 2000.
Komission päätös,
tehty 31 päivänä lokakuuta 2000,
Espanjan yhtiöverolaeista
(tiedoksiannettu numerolla K(2000) 3269)
(Ainoastaan espanjankielinen teksti on todistusvoimainen)
(ETA:n kannalta merkityksellinen teksti)
(2001/168/EHTY)
EUROOPAN YHTEISÖJEN KOMISSIO, joka
ottaa huomioon Euroopan hiili- ja teräsyhteisön perustamissopimuksen ja erityisesti sen 4 artiklan c kohdan,
ottaa huomioon yhteisön säännöistä valtiontuesta terästeollisuudelle 18 päivänä joulukuuta 1996 tehdyn komission päätöksen N:o 2496/96/EHTY(1) ja erityisesti sen 6 artiklan 5 kohdan,
on mainittujen artiklojen(2) mukaisesti kehottanut asianomaisia esittämään huomautuksensa ja ottanut huomioon nämä huomautukset,
sekä katsoo seuraavaa:
I MENETTELY
(1) Espanjalaisten hiili- ja terästeollisuusyritysten esittämien kantelujen perusteella komissio pyysi 16 päivänä huhtikuuta 1996 päivätyllä kirjeellään Espanjan viranomaisia toimittamaan tietoja, joiden perusteella komissio voisi arvioida yhtiöverosta 27 päivänä joulukuuta 1995 annetun Espanjan lain 43/1995(3) 34 pykälän soveltamisalaa ja vaikutuksia.
(2) Komissio ilmoitti 7 päivänä elokuuta 1997 päivätyllä kirjeellä Espanjan viranomaisille, että se on päättänyt aloittaa päätöksen N:o 2496/96/EHTY (jäljempänä "terästukisäännöt") 6 artiklan 5 kohdan mukaisen menettelyn tutkiakseen kyseisen säännöksen. Koska Vizcayan maakuntaneuvosto (26 päivänä kesäkuuta 1996 annetun Norma Foral 3/96 -säädöksen(4) 43 pykälä), Guipúscoan maakuntaneuvosto (4 päivänä heinäkuuta 1996 annetun Norma Foral 7/1996 -säädöksen(5) 43 pykälä) ja Álavan maakuntaneuvosto (5 päivänä heinäkuuta 1996 annetun Norma Foral 24/1996 -säädöksen(6) 43 pykälä), joilla on autonominen toimivalta verotuksessa, ovat soveltaneet lain 43/1995 34 pykälän säännöksiä samoin edellytyksin, komissio ilmoitti Espanjan viranomaisille, että sen päätös terästukisääntöjen 6 artiklan 5 kohdan mukaisen menettelyn aloittamisesta koskee myös näitä kolmea pykälää.
(3) Komission päätös menettelyn aloittamisesta on julkaistu Euroopan yhteisöjen virallisessa lehdessä(7). Komissio on kehottanut asianomaisia esittämään huomautuksensa tästä asiasta.
(4) Espanjan viranomaiset vastasivat komissiolle 13 päivänä lokakuuta 1997 päivätyllä kirjeellä. Unión de Empresas Siderúrgicas (jäljempänä "Unesid") lähetti huomautuksensa 27 päivänä marraskuuta 1997, Wirtschaftsvereinigung Stahl 1 päivänä joulukuuta 1997 ja Confederación Española de Organizaciones Empresariales (jäljempänä "CEOE") 27 päivänä marraskuuta 1997. Espanja ilmoitti 16 päivänä maaliskuuta 1998 päivätyllä kirjeellä vastustavansa kolmansien huomautuksia.
II YKSITYISKOHTAINEN KUVAUS TUESTA
(5) Yhtiöverolain 43/1995 34 pykälässä ("Deducción por actividades de exportación") säädetään, että vientikauppaa harjoittavilla yrityksillä on oikeus 25 prosentin verovähennykseen
a) investoinneista sivuliikkeiden tai pysyvien toimipaikkojen perustamiseen ulkomaille ja ulkomaisten yhtiöiden osakkuuksien hankinnasta tai investoinneista tavaroiden tai palveluiden vientitoimintaa harjoittavien tai Espanjan matkailupalveluja tarjoavien tytäryhtiöiden perustamiseen;
b) tuotteiden markkinoille saattamiseen liittyvien monivuotisten myynninedistämis- ja mainoskampanjoiden kustannuksista;
c) ulkomaanmarkkinoille pääsyyn ja markkinatutkimukseen liittyvistä kustannuksista;
d) messuihin, näyttelyihin ja vastaaviin tilaisuuksiin osallistumisesta aiheutuneista kustannuksista, mukaan luettuina Espanjassa pidetyt kansainväliset tapahtumat.
III ASIANOMAISTEN HUOMAUTUKSET
(6) Sekä CEOEin että Unesidin esittämissä huomautuksissa vastustettiin komission päätöstä aloittaa menettely. Perustelut olivat pääasiassa samoja kuin Espanjan viranomaisilla (ks. johdanto osan 8-12 kappale). Huomautuksissa korostettiin, että kiistanalaisilla säännöksillä ei pyritty edistämään tuotantoyksikköjen perustamista ulkomaille, vaikka menettelyn aloittamista koskevassa päätöksessä niin oli esitetty. CEOE lisäsi, että vastaavanlaisia säännöksiä on voimassa muissa jäsenvaltioissa.
(7) Toisin kuin muiden asianomaisten, Wirtschaftsvereinigung Stahlin huomautuksissa tuettiin komission päätöstä aloittaa menettely, sillä kyseinen järjestö oli samaa mieltä komission kanssa siitä, että toimenpide on valtiontukea. Wirtschaftsvereinigung Stahl esitti myös seuraavaa:
- espanjalaisten yritysten viennin tarkoituksellinen edistäminen vääristää kilpailua muiden jäsenvaltioiden yritysten kanssa, mikä on vastoin yhteismarkkinoiden periaatteita,
- EHTY:n perustamissopimuksessa määrätään, että kaikki valtion myöntämä tuki vääristää kilpailua; sopimuksen 4 artiklan c kohdassa kielletään verotuksellinen valtiontuki erityisesti, jos sen tarkoituksena on edistää myyntiä toisiin jäsenvaltioihin.
IV ESPANJAN VIRANOMAISTEN HUOMAUTUKSET
(8) Menettelyn aloittamista koskevaan ilmoitukseen antamassaan vastauksessa Espanjan viranomaiset totesivat, että komission tutkimalla säännöksellä on pitkät perinteet espanjalaisessa oikeusjärjestelmässä. Sitä on sovellettu vuodesta 1978, jolloin yhtiöveroa alettiin kantaa, eli siis jo ennen kuin Espanja liittyi Euroopan yhteisöihin.
(9) Espanjan viranomaiset vastustivat arviota, jonka mukaan lain 43/1995 34 pykälässä tarkoitetut yleiset toimenpiteet voivat olla terästehtaiden investoinneille annettuna veronhuojennuksena myönnettävää vientitukea. Lisäksi viranomaiset vastustivat EHTY:n perustamissopimuksen 4 artiklan ja päätöksen N:o 2496/96/EHTY nojalla aloitettua menettelyä, koska Espanjan verolainsäädännössä ei myönnetä verotuksellisia etuja, jotka koskisivat pääosin tai yksinomaan terästehtaiden harjoittamaa vientiä.
(10) Vaikka vientikaupan harjoittaminen katsottaisiin osoitukseksi espanjalaisten yritysten toiminnasta ulkomailla, se ei ole veronhuojennuksen kohteena. Tästä syystä veronhuojennuksen määrä ei riipu vientitoiminnan harjoittamisen laajuudesta, eikä sitä ole sidottu viennin määrään.
(11) Espanjan viranomaisten mukaan lain 43/1995 34 pykälän mukaisia toimenpiteitä on pidettävä yleisinä toimenpiteinä, eikä niitä voida katsoa valtiontueksi. Kyseisen 34 pykälän mukaisten toimenpiteiden katsominen luonteeltaan yleisiksi perustuu seuraaviin näkökohtiin:
i) Pykälää sovelletaan kaikkiin verovelvollisiin riippumatta siitä, harjoittavatko ne toimintaa Espanjassa vai ulkomailla pysyvässä toimipaikassa; näin ollen 34 pykälä koskee samalla tavoin Espanjan alueelle ja ulkomaille sijoittautuneita verovelvollisia.
ii) Pykälää sovelletaan kaikkiin verovelvollisiin riippumatta siitä, millä talouden alalla ne toimivat.
iii) Pykälän soveltamiseen ei liity harkintavaltaa; veroviranomaiset eivät valvo 34 pykälän mukaisen veronhuojennuksen myöntämistä; verovelvolliset soveltavat sitä suoraan ja veroviranomaisten tehtävänä on varmistaa, että säännöksessä asetettuja vaatimuksia noudatetaan; 34 pykälän osalta ei myöskään toteuteta erityisiä tarkastustoimenpiteitä, vaan se kuuluu yhtiöverotuksen yleisen valvonnan piiriin.
iv) Säännös muodostaa perinteisesti osan Espanjan verotusta.
(12) Espanjan viranomaiset toteavat lopuksi, että samoja veronhuojennuksia on sovellettu Espanjan lainsäädännön nojalla siitä asti, kun yhtiöverolaki 61/1978 annettiin 27 päivänä joulukuuta 1978(8). Investoinneille myönnettäviä veronhuojennuksia käsittelevässä kyseisen lain 26 pykälän 3 kohdassa säädetään vientiyrityksiin sovellettavista vähennyksistä lähes samoin ehdoin kuin lain 43/1995 34 pykälässä. Kuten Euroopan yhteisöjen tuomioistuin on usein todennut, voimassa oleviksi toimenpiteiksi katsotaan toimenpiteet, jotka olivat voimassa ennen perustamissopimuksen voimaantuloa, eli Espanjan tapauksessa ennen liittymisasiakirjan voimaantuloa. Käsiteltävänä olevat verotukselliset toimenpiteet ovat näin ollen voimassa olevia toimenpiteitä, koska ne on vahvistettu lainsäädännössä, joka oli annettu ennen Espanjan liittymistä yhteisöön.
V ARVIOINTI TUESTA
(13) EHTY:n perustamissopimuksen 4 artiklan c kohdassa määrätään, että jäsenvaltioiden myöntämä tuki tai avustukset ovat yhteismarkkinoille soveltumattomia ja sen vuoksi ne poistetaan ja kielletään yhteisössä. Terästukisäännöissä säädetään, että tähän yleiskieltoon voidaan määrätyin edellytyksin hyväksyä vain seuraavat poikkeukset:
a) tutkimus- ja kehitystyön tuki;
b) ympäristönsuojelutuki;
c) sulkemistuki.
(14) Espanjan viranomaiset eivät ole kuitenkaan vedonneet näihin poikkeuksiin käsiteltävänä olevassa asiassa.
(15) Sekä Espanjan viranomaiset että huomautuksia esittäneet espanjalaiset osapuolet ovat vedonneet tiukasti siihen, että kyseisen lain nojalla maksettu tuki oli katsottava voimassa olevaksi tueksi, sillä laki 43/1995 konsolidoi vuodesta 1978 asti - eli siis ennen Espanjan liittymistä yhteisöön - voimassa ollutta lainsäädäntöä, ja että komissio on siis päättänyt virheellisesti aloittaa menettelyn asiassa. Komission on kuitenkin muistutettava, että sen päätöksen tarkoituksena oli toimenpiteiden arviointi yksinomaan EHTY:n perustamissopimuksen määräysten mukaisesti, eikä EHTY:n perustamissopimuksessa tunneta voimassa olevan tuen käsitettä. Toisin kuin EY:n perustamissopimuksen 87 artiklassa, EHTY:n perustamissopimuksen 4 artiklan c kohdassa määrätään, että valtioiden myöntämää tukea tai avustuksia pidetään yhteismarkkinoille soveltumattomana ja sen vuoksi ne poistetaan ja kielletään yhteisössä. Näiden määräysten mukaan komissio katsoo, että liittyessään Euroopan hiili- ja teräsyhteisöön jokaisen uuden jäsenvaltion on keskeytettävä kaikenlaisen siihen asti myönnetyn tuen maksu EHTY:n perustamissopimuksen soveltamisalaan kuuluville yrityksille. Jos näin ei tehdä, uuden jäsenvaltion Euroopan hiili- ja teräsyhteisöön liittymisensä jälkeen myöntämä tuki on katsottava yhteismarkkinoille soveltumattomaksi EHTY:n perustamissopimuksen 4 artiklan c kohdan nojalla.
(16) Näin ollen Espanjan esittämä perustelu voitaisiin ottaa huomioon vain EY:n perustamissopimuksen valtiontukimääräyksiä sovellettaessa. Menettelyn aloittamista koskeva komission päätös ei kuitenkaan liity EY:n perustamissopimuksen soveltamisalaan kuuluvalle yritykselle myönnettyyn tukeen. Komissio ei tästä syystä voi olla samaa mieltä perustelusta, jonka mukaan toimenpiteessä olisi kyse voimassa olevasta tuesta.
(17) Kun määritellään, onko veronhuojennusjärjestelmä tässä tapauksessa katsottava valtiontueksi, Espanjan viranomaiset pitävät ratkaisevana perusteluna (sille, ettei se ole valtiontukea) sitä, että veronhuojennus on yleinen ja tuensaajayritykset soveltavat sitä itse ilman viranomaisten toimenpiteitä. Näin ollen säännösten käytännön soveltaminen ei perustu minkään julkisyhteisön harkintavaltaan.
(18) Yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytännön (ks. asiassa 30/59, De Gezamenlijke Steenkolenmijnen in Limburg v. Alta Autoridade, 23.2.1961 annettu tuomio(9)) ja komission päätöksentekokäytännön perusteella(10) voidaan todeta, että yhteisön oikeuden mukaan tuen käsite ei kata yksinomaan valtion myöntämää taloudellista tukea, vaan siihen kuuluvat kaikki toimenpiteet, joilla yritys vapautetaan velvoitteista, joista sen olisi muutoin vastattava. Sillä ei ole merkitystä, soveltavatko tuensaajayritykset toimenpidettä suoraan. Näin ollen myös avustukset, joita ei tarvitse maksaa takaisin, valtion myöntämät halpakorkoiset lainat ja tulo- tai yhtiöveron huojennukset ovat valtiontueksi katsottavia toimenpiteitä.
(19) Komissio katsoo yhteisöjen tuomioistuimen asiassa C-387/92, Banco Exterior de España SA vastaan Ayuntamiento de Valencia, 15 päivänä maaliskuuta 1994 antaman tuomion(11) mukaisesti, että määrätyille yrityksille myönnetty veronhuojennus on valtiontukea, koska se asettaa tuensaajat muita verovelvollisia edullisempaan taloudelliseen asemaan(12).
(20) Tarkasteltaessa myönnetyn tuen erityisyyttä on huomattava, että komission päätöksentekokäytännön(13) ja yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytännön mukaan (ks. yhdistetyissä asioissa 6 ja 11/69, komissio v. Ranska, 10.12.1969 annettu tuomio(14) ja asiassa 57/86, Kreikka v. komissio, 7.6.1988 annettu tuomio(15)) tukea on pidettävä yleisen toimenpiteen sijaan erityisenä, jos toimenpide joka ensi näkemältä näyttää yleiseltä, hyödyttääkin käytännössä vain yhtä tiettyä yritysryhmää. Käsiteltävänä olevassa tapauksessa kyseisiä verotoimenpiteitä sovelletaan yrityksiin, jotka harjoittavat tietynlaista vientitoimintaa. Toimenpiteiden ulkopuolelle jäävät vientitoimintaa harjoittamattomat yritykset, säännösten soveltamisalaan kuulumatonta vientitoimintaa harjoittavat vientiyritykset ja myös vientiyritykset, jotka tekevät säännöksissä mainittuja investointeja Espanjassa. Espanjan viranomaiset ja asianomaiset osapuolet eivät ole esittäneet syitä, joiden perusteella kyseiset verotoimenpiteet voidaan osoittaa välttämättömiksi Espanjan verotusjärjestelmän toiminnalle ja tehokkuudelle(16). On vedottu vain siihen, että säännökset ovat olleet voimassa vuodesta 1978. Vaikka pitääkin paikkansa, että julkisyhteisölle annettu harkintavalta toimenpiteen soveltamiseen vaikuttaa kyseisen toimenpiteen luokittelemiseen erityiseksi, pelkkä harkintavallan puuttuminen ei muuta toimenpidettä yleiseksi.
(21) Vetoaminen siihen, että muilla jäsenvaltioilla on vastaavanlaisia toimenpiteitä, ei ole mahdollista, sillä monet toimenpiteet voivat olla EHTY:n perustamissopimuksen mukaisten menettelyjen kohteena (ks. asiassa 78/76, Steinike & Weinlig v. Saksa, 22.3.1977 annettu tuomio(17)).
(22) Huomautuksia esittäneet espanjalaiset osapuolet ja Espanjan viranomaiset ovat ilmoittaneet komissiolle, että säännösten tavoitteena ei ole edistää tuotantolaitosten perustamista ulkomaille, toisin kuin menettelyn aloittamista koskevassa päätöksessä esitettiin. Analysoituaan lain 43/1995 34 pykälän ja etenkin sen 1 kohdan nimikettä ja sisältöä komissio päättelee, että kyseiset säännökset koskevat vain sellaisten tuotantolaitosten perustamista, jotka liittyvät tuensaajayrityksen vientitoimintaan.
VI PÄÄTELMÄT
(23) Lain 43/1995 mukaan kyseessä olevia säännöksiä sovelletaan muun muassa Espanjan verotuksen piiriin kuuluviin, vientitoimintaa harjoittavin terästehtaisiin, jotka tekevät tietynlaisia investointeja tai joille aiheutuu tietynlaisia kustannuksia ulkomailla. Kyseisenlaiset vientiyritykset saavat siis selkeää etua verrattuna i) Espanjassa verovelvollisiin terästehtaisiin, jotka eivät harjoita vientiä, ii) Espanjassa verovelvollisiin terästehtaisiin, jotka harjoittavat vientiä mutta eivät tee kyseisenlaisia investointeja ulkomailla (koska päättävät esimerkiksi tehdä vastaavan investoinnin Espanjassa) ja iii) terästehtaisiin, jotka eivät ole verovelvollisia Espanjassa. Komissio päättelee, että tarkasteltavana olevaa veronhuojennusjärjestelmää ei sovelleta yleisesti, vaikka Espanjan viranomaiset ja espanjalaiset huomautusten esittäjät niin väittävätkin, ja järjestelmä voi sellaisenaan johtaa valtiontuen myöntämiseen tietyille yrityksille. Tästä syystä kyse on yhteisön säännösten mukaisesta valtiontuesta. Koska tuesta hyötyvät EHTY:n terästehtaat, se on EHTY:n perustamissopimuksen 4 artiklan c kohdan vastaista. Terästukisäännöissä esitettyjä poikkeuksia ei voida soveltaa tässä tapauksessa.
(24) Jos komissio katsoo, että jäsenvaltio on myöntänyt yhteismarkkinoille soveltumatonta valtiontukea, se vaatii yleensä jäsenvaltiota perimään tuen takaisin. Komissio ei kuitenkaan vaadi tuen takaisinmaksua, jos se on vastoin yhteisön oikeuden yleisiä periaatteita.
(25) Käsiteltävänä olevassa tapauksessa komissio muistuttaa päätöksestä, jonka se on tehnyt 30 päivänä syyskuuta 1992(18). Päätös käsitteli Ranskan viranomaisten tekemiä muutoksia verotussäännöksiin, jotka koskevat liike- ja palvelulaitoksia ulkomailla. Muutoksilla laajennettiin silloisten säännösten soveltamisalaa yhteisössä tehtävistä liiketoiminta- tai palveluinvestoinneista kattamaan myös yhteisön ulkopuolella toteutetut investoinnit. Lisäksi kumottiin yhteisön ulkopuolisiin investointeihin sovelletut erityissäännökset. Komissio katsoi, että kyse ei ollut ETY:n perustamissopimuksen 92 artiklan (nykyisen EY:n perustamissopimuksen 87 artiklan) 1 kohdassa tarkoitetusta tuesta ja että toimenpiteet edistivät yhteismarkkinoiden toteutumista. Ennen vuotta 1992 Ranskan järjestelmässä oli säädetty, että sellaisille ranskalaisille yrityksille, jotka investoivat ulkomaille tavoitteenaan perustaa sinne myyntikonttori tai tutkimusosasto, myönnettiin väliaikainen verovapautus. Verovapautus oli kyseisen ulkomaisen toimipaikan aiheuttamien tappioiden (jos toimipaikka sijaitsi yhteisössä) tai ulkomaiseen toimipaikkaan tehdyn investoinnin suuruinen (jos toimipaikka sijaitsi yhteisön ulkopuolella). Yhteisön ulkopuolisiin teollisuuslaitoksiin tehdyille investoinneille tarvittiin ministeriön lupa, ja verovapautus saattoi kattaa enintään 50 prosenttia investoinnin määrästä. Komissio on todennut päätöksessään N:o 73/263/ETY(19), ettei kyseinen verotusjärjestelmä vaikuta kilpailuun ja että se on sijoittautumisoikeutta koskevien säännösten mukainen. Ranskalainen järjestelmä vastaa sisällöltään espanjalaista ja oli voimassa jo silloin kun Espanja liittyi EHTY:öön vuonna 1986.
(26) Kesäkuussa 1996 silloinen kilpailukomissaari antoi komission puolesta vastauksen Euroopan parlamentin jäsenen Raul Rosado Fernandesin esittämään kirjalliseen kysymykseen, joka käsitteli espanjalaista veronhuojennusjärjestelmää(20). Komission vastauksessa todettiin, että Espanjan viranomaiset ilmoittivat kyseisistä toimenpiteistä maan liittymisajankohtana, eikä komissio ole missään vaiheessa vastustanut toimenpiteiden soveltamista.
(27) Komissio katsoo, että muodollisen tutkintamenettelyn aloittamista koskeva päätös sisältää vain alustavan arvion siitä, onko ehdotettu toimenpide tukea. Menettelyn aloittamista koskevassa komission päätöksessä korostetaan, että arvio on luonteeltaan alustava, ja todetaan ainoastaan, että käsiteltävänä olevat toimenpiteet voivat olla valtiontukea. Tästä osoituksena on myös sen ajan pituus, jonka komissio on käyttänyt kyseisten toimenpiteiden tutkimiseen. Onkin todettava, että Espanjan viranomaiset eivät ole millään lailla vastuussa menettelyn viivästymisestä.
(28) Näin ollen komissio katsoo edellä esitetyn perusteella, että edes varovaisimmat ja parhaiten asiasta perillä olevat terästeollisuusyritykset eivät olisi voineet ennakoida kyseisten verosäännösten olevan EHTY:n perustamissopimuksen 4 artiklan vastaista valtiontukea ja ne voisivat perustellusti vedota oikeutettuihin etuihinsa. Näin ollen komission mielestä on asianmukaista, että ennen tätä päätöstä myönnettyä tukea ei vaadita maksettavaksi takaisin,
ON TEHNYT TÄMÄN PÄÄTÖKSEN:
1 artikla
Kaikki valtiontuki, jonka Espanja on myöntänyt
a) yhtiöverosta 27 päivänä joulukuuta 1995 annetun lain 43/1995 34 pykälän nojalla,
b) yhtiöverosta 26 päivänä kesäkuuta 1996 annetun Vizcayan maakuntaneuvoston Norma Foral 3/96 -säädöksen 43 pykälän nojalla,
c) yhtiöverosta 4 päivänä heinäkuuta 1996 annetun Guipúscoan maakuntaneuvoston Norma Foral 7/1996 -säädöksen 43 pykälän nojalla, tai
d) yhtiöverosta 5 päivänä heinäkuuta 1996 annetun Álavan maakuntaneuvoston Norma Foral 24/1996 -säädöksen 43 pykälän nojalla,
Espanjaan sijoittautuneille EHTY:n terästeollisuusyrityksille, ei sovellu hiilen ja teräksen yhteismarkkinoille.
2 artikla
Espanjan on toteutettava viipymättä aiheelliset toimenpiteet, jotta Espanjaan sijoittautuneille EHTY:n terästeollisuusyrityksille ei enää myönnetä 1 artiklassa tarkoitettua tukea.
3 artikla
Espanjan on ilmoitettava komissiolle kahden kuukauden kuluessa tämän päätöksen tiedoksiantamisesta sen noudattamiseksi toteuttamansa toimenpiteet.
4 artikla
Tämä päätös on osoitettu Espanjan kuningaskunnalle.
Tehty Brysselissä 31 päivänä lokakuuta 2000.