KOMMISSIONENS FORORDNING (EF) Nr. 1794/2006
af 6. december 2006
om en fælles afgiftsordning for luftfartstjenester
(EØS-relevant tekst)
KOMMISSIONEN FOR DE EUROPÆISKE FÆLLESSKABER HAR -
under henvisning til traktaten om oprettelse af Det Europæiske Fællesskab,
under henvisning til Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 550/2004 af 10. marts 2004 om udøvelse af luftfartstjenester i det fælles europæiske luftrum (»luftfartstjenesteforordningen«) (1), særlig artikel 15, stk. 4,
under henvisning til Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 549/2004 af 10. marts 2004 om rammerne for oprettelse af et fælles europæisk luftrum (»rammeforordningen«) (2), særlig artikel 8, stk. 2, og
ud fra følgende betragtninger:
(1)
Kommissionen har fået til opgave at fastlægge en fælles afgiftsordning for luftfartstjenester i hele Fællesskabet. En forordning, der gælder umiddelbart, er det bedst egnede middel til at sikre en ensartet anvendelse af den fælles afgiftsordning i det fælles europæiske luftrum.
(2)
Eurocontrol har i henhold til artikel 8, stk. 1, i rammeforordningen fået mandat til at bistå Kommissionen med at udarbejde gennemførelsesbestemmelser for en fælles afgiftsordning for luftfartstjenester. Nærværende forordning er baseret på Eurocontrols rapport af 29. oktober 2004.
(3)
Det er af største betydning for virkeliggørelsen af det fælles europæiske luftrum, at der udformes en fælles afgiftsordning for de luftfartstjenester, der udøves i alle faser af en flyvning. En sådan ordning bør medvirke til at skabe større gennemsigtighed, hvad angår beregning, pålæggelse og opkrævning af afgifter hos luftrumsbrugerne. Ordningen bør også fremme en sikker og effektiv udøvelse af luftfartstjenester over for brugerne, der finansierer ordningen, og stimulere en integreret udøvelse af tjenester.
(4)
I overensstemmelse med den overordnede målsætning om at gøre luftfartstjenesterne mere omkostningseffektive bør afgiftsordningen bidrage til øget omkostnings- og driftseffektivitet.
(5)
For at give passagererne adgang til lufttrafiknettet og navnlig til små og mellemstore lufthavne såvel som til større lufthavne til en acceptabel pris, bør medlemsstaterne have mulighed for at anvende samme enhedsrate for tårn- og indflyvningskontrolafgifter i alle lufthavne, der betjenes af samme lufttrafiktjenesteudøver, eller efter omstændighederne i flere grupper af sådanne lufthavne, for at få dækket de samlede omkostninger ved tårn- og indflyvningskontroltjenester.
(6)
Den fælles afgiftsordning bør være i overensstemmelse med artikel 15 i ICAO Chicago-konventionen af 1944 angående international civil luftfart.
(7)
Da hovedparten af medlemsstaterne er part i den multilaterale Eurocontrol-aftale om overflyvningsafgifter af 12. februar 1981, og Fællesskabet har undertegnet protokollen om tiltrædelse af den reviderede Eurocontrol-konvention, bør de regler, der fastlægges i nærværende forordning, være i overensstemmelse med Eurocontrols overflyvningsafgiftsordning.
(8)
Afgiftsordningen bør muliggøre en optimal udnyttelse af luftrummet under hensyntagen til lufttrafikken, navnlig inden for de funktionelle luftrumsblokke, der er oprettet i medfør af artikel 5 i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 551/2004 af 10. marts 2004 om organisation og udnyttelse af det fælles europæiske luftrum (»luftrumsforordningen«) (3).
(9)
Ifølge den erklæring, der er knyttet til luftrumsforordningen (4), vil Kommissionen inden 2008 udarbejde en rapport om erfaringerne med at oprette funktionelle luftrumsblokke. I den forbindelse vil Kommissionen vurdere, hvilke problemer der kan opstå, hvis der opretholdes forskellige enhedsrater inden for en funktionel luftrumsblok.
(10)
Der bør stilles krav om, at der i rette tid forelægges fuldstændige og gennemskuelige oplysninger om omkostningsgrundlaget for repræsentanterne for luftrumsbrugerne og for myndighederne.
(11)
Afgifterne, navnlig for lette luftfartøjer, bør ikke være så høje, at de virker som en bremse på brugen af faciliteter og tjenester, der er nødvendige for sikkerheden, eller på indførelsen nye teknikker og procedurer.
(12)
Ved beregningen af afgifter for tårn- og indflyvningskontroltjenester bør der tages hensyn til, at disse tjenester er af en anden art end overflyvningsluftfartstjenesterne.
(13)
Medlemsstaterne bør kunne fastsætte deres enhedsrater i fællesskab, især hvor afgiftszonerne strækker sig over mere end én medlemsstats luftrum, eller hvor medlemsstaterne er part i en fælles overflyvningsafgiftsordning.
(14)
For at gøre afgiftsordningen effektiv og nedbringe den administrative og regnskabsmæssige arbejdsbyrde bør medlemsstaterne kunne opkræve overflyvningsafgifter i fællesskab via en fælles overflyvningsafgiftsordning, hvor der opkræves en enkelt afgift pr. flyvning.
(15)
Det er vigtigt at styrke de retlige midler, der er nødvendige for at sikre, at brugerne af luftfartstjenester omgående og fuldt ud betaler afgifterne for de ydede luftfartstjenester.
(16)
Afgifter, der pålægges luftrumsbrugere, bør fastsættes og anvendes på en rimelig og gennemsigtig måde efter høring af brugerne. Sådanne afgifter bør tages op til revision med jævne mellemrum.
(17)
Foranstaltningerne i denne forordning er i overensstemmelse med udtalelse fra Udvalget for det Fælles Luftrum -
UDSTEDT FØLGENDE FORORDNING:
KAPITEL I
ALMINDELIGE BESTEMMELSER
Artikel 1
Emne og anvendelsesområde
1. Denne forordning fastlægger de foranstaltninger, der er nødvendige for udformningen af en afgiftsordning for luftfartstjenester, der er i overensstemmelse med Eurocontrols overflyvningsafgiftsordning.
2. Forordningen gælder for luftfartstjenester, der udøves af lufttrafiktjenesteudøvere, som er udpeget i medfør af artikel 8 i forordning (EF) nr. 550/2004, og af vejrtjenesteudøvere, der er udpeget i medfør af samme forordnings artikel 9, stk. 1, for den almene lufttrafik i det luftrum i ICAO EUR- og AFI-områderne, hvor medlemsstaterne er ansvarlige for udøvelsen af luftfartstjenester.
3. Medlemsstaterne kan anvende denne forordning på luftfartstjenester, der udøves i det luftrum, der hører ind under deres ansvarsområde inden for andre ICAO-områder, forudsat at de underretter Kommissionen og de øvrige medlemsstater herom.
4. Medlemsstaterne kan anvende forordningen på luftfartstjenesteudøvere, der har fået tilladelse til at udøve luftfartstjenester uden certificering, jf. artikel 7, stk. 5, i luftfartstjenesteforordningen.
5. Medlemsstaterne kan beslutte ikke at anvende denne forordning på luftfartstjenester, der udøves i lufthavne med en erhvervsmæssig lufttransport på under 50 000 flybevægelser om året, uanset den maksimale startmasse og antallet af passagersæder, idet »flybevægelser« opgøres som summen af starter og landinger og beregnes som de foregående tre års gennemsnit.
Medlemsstaterne underretter Kommissionen herom. Kommissionen offentliggør med jævne mellemrum en ajourført liste over fritagne lufthavne.
6. Med forbehold af de principper, der er anført i artikel 14 og 15 i luftfartstjenesteforordningen, kan medlemsstaterne træffe afgørelse om ikke at beregne tårn- og indflyvningskontrolafgifter, som fastsat i artikel 11 i nærværende forordning, ligesom de kan træffe afgørelse om ikke at fastsætte enhedsrater for tårn- og indflyvningskontroltjenester, som omhandlet i artikel 13 i nærværende forordning, for så vidt angår luftfartstjenester, der udøves på flyvepladser med en erhvervsmæssig lufttransport på under 150 000 flybevægelser om året uanset den maksimale startmasse og antallet af passagersæder, idet »flybevægelser« opgøres som summen af starter og landinger og beregnes som de foregående tre års gennemsnit.
Før medlemsstaterne træffer en sådan afgørelse, skal de efter høring af repræsentanter for luftrumsbrugerne foretage en vurdering af, i hvilken udstrækning de betingelser, der er fastsat i bilag I, er opfyldt.
Den endelige vurdering af, om betingelserne er opfyldt, og medlemsstatens afgørelse, herunder en fuldstændig begrundelse for medlemsstatens konklusion og resultatet af høringen af brugerne, offentliggøres og meddeles til Kommissionen.
Artikel 2
Definitioner
I denne forordning finder definitionerne i artikel 2 i rammeforordningen anvendelse.
Derudover finder følgende definitioner anvendelse:
a)
»luftfartstjenestebruger«: operatøren af luftfartøjet på det tidspunkt, hvor flyvningen gennemføres, eller, hvis dennes identitet ikke kendes, luftfartøjets ejer, medmindre ejeren kan bevise, at en anden var operatør på det tidspunkt
b)
»repræsentant for luftrumsbrugerne«: enhver juridisk person eller enhed, der repræsenterer interesserne hos en eller flere kategorier af luftfartstjenestebrugere
c)
»IFR«: Instrument Flight Rules, som defineret i bilag 2 til Chicago-konventionen af 1944 angående international civil luftfart (10. udgave - juli 2005)
d)
»VFR«: Visual Flight Rules, som defineret i bilag 2 til Chicago-konventionen af 1944 angående international civil luftfart (10. udgave - juli 2005)
e)
»overflyvningsafgiftszone«: et udsnit af luftrummet, for hvilket der er fastlagt et fælles omkostningsgrundlag og en fælles enhedsrate
f)
»tårn- og indflyvningskontrolafgiftszone«: en lufthavn eller en gruppe af lufthavne, for hvilke der er fastlagt et fælles omkostningsgrundlag og en fælles enhedsrate
g)
»erhvervsmæssig lufttransport«: en flyvning, der omfatter befordring af passagerer, gods eller post mod betaling af vederlag eller leje.
Artikel 3
Principper for afgiftsordningen
1. Afgiftsordningen skal afspejle de direkte og indirekte påløbne omkostninger i forbindelse med udøvelsen af luftfartstjenester.
2. Omkostningerne ved overflyvningstjenester finansieres gennem overflyvningsafgifter, der pålægges luftfartstjenestebrugerne.
3. Omkostningerne ved tårn- og indflyvningskontroltjenester finansieres gennem tårn- og indflyvningskontrolafgifter, der pålægges luftfartstjenestebrugerne, og/eller andre indtægter, herunder krydssubsidier i henhold til fællesskabslovgivningen.
4. Stk. 2 og 3 er ikke til hinder for, at fritagelsen af visse luftfartstjenestebrugere dækkes af andre finansieringskilder i medfør af artikel 9.
5. Afgiftsordningen skal være gennemsigtig og gøres til genstand for en høring, for så vidt angår omkostningsgrundlaget og omkostningernes fordeling på de forskellige tjenester.
Artikel 4
Fastlæggelse af afgiftszoner
1. Medlemsstaterne fastlægger afgiftszoner i det luftrum under deres ansvarsområde, hvor der ydes luftfartstjenester over for luftrumsbrugerne.
2. Afgiftszonerne fastlægges på en måde, der er forenelig med flyvekontrolaktiviteterne og -ydelserne efter høring af repræsentanterne for luftrumsbrugerne.
3. En overflyvningsafgiftszone strækker sig fra jorden op til og med det øvre luftrum, uden at dette dog er til hinder for, at en medlemsstat kan fastlægge en specifik zone for et kompleks tårn- og indflyvningskontrolområde efter høring af repræsentanterne for luftrumsbrugerne.
4. Hvis en afgiftszone strækker sig over flere medlemsstaters luftrum, træffer de berørte medlemsstater passende foranstaltninger for at sikre, at forordningen anvendes på en konsekvent og ensartet måde på det pågældende luftrum. De underretter Kommissionen og Eurocontrol herom.
KAPITEL II
OMKOSTNINGERNE VED UDØVELSE AF LUFTFARTSTJENESTER
Artikel 5
Tjenester, faciliteter og aktiviteter, der kan indgå i beregningsgrundlaget
1. Luftfartstjenesteudøvere i henhold til artikel 1, stk. 2 og 4, fastslår omkostningerne ved at yde luftfartstjenester, for så vidt angår de faciliteter og tjenester, der er omhandlet i og gennemført i henhold til ICAO Regional Air Navigation Plan, European Region, i afgiftszonerne under deres ansvarsområde.
Disse omkostninger omfatter generelle administrationsomkostninger, uddannelse, undersøgelser, test og forsøg samt forskning og udvikling vedrørende disse tjenester.
2. Medlemsstaterne kan medregne følgende omkostninger, når disse opstår i forbindelse med udøvelsen af luftfartstjenester:
a)
omkostninger, der bæres af de relevante nationale tilsynsmyndigheder
b)
omkostninger, der bæres af de anerkendte organisationer, jf. artikel 3 i luftfartstjenesteforordningen
c)
omkostninger, der hidrører fra internationale aftaler.
3. Uden at det berører muligheden for at anvende andre finansieringskilder, og med henblik på at tilvejebringe et højt niveau af sikkerhed, omkostningseffektivitet og service kan afgifterne anvendes til at finansiere projekter, der har til formål at bistå specifikke kategorier af luftrumsbrugere og/eller luftfartstjenesteudøvere for at forbedre de kollektive luftfartsinfrastrukturer, udøvelsen af luftfartstjenester og udnyttelsen af luftrummet i henhold til fællesskabsretten.
Artikel 6
Beregning af omkostninger
1. Omkostningerne ved de tjenester, faciliteter og aktiviteter, der i henhold til artikel 5 kan indgå i beregningsgrundlaget, fastslås i overensstemmelse med de regnskaber, der er omhandlet i artikel 12 i luftfartstjenesteforordningen for perioden 1. januar til 31. december. De ikke-tilbagevendende virkninger af indførelsen af internationale regnskabsstandarder, kan dog spredes ud over en periode på op til 15 år.
2. De omkostninger, der er nævnt i stk. 1, opdeles i personaleomkostninger, andre driftsomkostninger, afskrivningsomkostninger, kapitalomkostninger og særlige udgifter såsom ikke-refunderbare skatter og afgifter samt alle andre dermed forbundne omkostninger.
Personaleomkostninger omfatter bruttoløn, overtidsbetaling, arbejdsgiverbidrag til socialsikringsordninger samt pensionsomkostninger og andre ydelser.
Andre driftsomkostninger omfatter udgifter til indkøb af varer og tjenesteydelser, der anvendes i udøvelsen af luftfartstjenester. Navnlig udliciterede tjenesteydelser, såsom kommunikation, eksternt personale såsom konsulenter, materialer, energi og andre forsyningsomkostninger, leje af bygninger, udstyr og faciliteter, vedligeholdelse, forsikringsomkostninger og rejseudgifter. Når en lufttrafiktjenesteudøver køber andre luftfartstjenester, skal vedkommende medregne de faktiske udgifter til disse tjenester under andre driftsomkostninger.
Afskrivningsomkostningerne vedrører de samlede anlægsaktiver, der anvendes til luftfartstjenesteformål. Anlægsaktiver afskrives i henhold til deres forventede levetid, efter princippet om lineær afskrivning på grundlag af de historiske omkostninger. Hvis aktiverne tilhører en luftfartstjenesteudøver, der er omfattet af en incitamentordning, jf. artikel 12, stk. 2, kan afskrivningen beregnes på grundlag af nuværdiomkostningerne i stedet for de historiske omkostninger. Der anvendes samme metode under hele afskrivningsperioden.
Kapitalomkostningerne opgøres som produktet af:
a)
summen af den gennemsnitlige bogførte nettoværdi af de anlægsaktiver, der anvendes af luftfartstjenesteudøveren og er i drift eller under konstruktion, og den gennemsnitlige værdi af de nettoomsætningsaktiver, der er nødvendige for udøvelsen af luftfartstjenester, og
b)
det vægtede gennemsnit af gældsrenten og egenkapitalforrentningen.
Særlige udgifter er ikke-tilbagevendende omkostninger, der er påløbet i årets løb i forbindelse med udøvelsen af luftfartstjenester.
3. Med henblik på stk. 2, femte afsnit, baseres vægtfaktorerne på forholdet mellem finansiering via gæld og finansiering via egenkapital. Gældsrenten er luftfartstjenesteudøverens gennemsnitlige gældsrente. Ved beregning af egenkapitalforrentningen tages der hensyn til luftfartstjenesteudøverens økonomiske risiko, idet statsobligationsrenten anvendes som rettesnor. Hvis luftfartstjenesteudøveren er omfattet af en incitamentordning, jf. artikel 12, stk. 2, kan der lægges en yderligere præmie til for at sikre, at der tages tilstrækkeligt hensyn til den særlige økonomiske risiko, som denne tjenesteudøver påtager sig.
Hvis aktiverne ikke tilhører luftfartstjenesteudøveren, men indgår i beregningen af kapitalomkostningerne, sikrer medlemsstaterne, at omkostningerne ved disse aktiver ikke godtgøres to gange.
Artikel 7
Fordeling af omkostninger
1. Omkostningerne ved de tjenesteydelser, faciliteter og aktiviteter, der i henhold til artikel 5 kan indgå i beregningsgrundlaget, fordeles på en gennemskuelig måde på de afgiftszoner, hvor de rent faktisk er påløbet.
Hvor omkostningerne er påløbet på tværs af forskellige afgiftszoner, fordeles de forholdsmæssigt på grundlag af en gennemskuelig metode, jf. artikel 8.
2. Omkostningerne til tårn- og indflyvningskontroltjenester vedrører følgende tjenester:
a)
tårnkontroltjenester, flyvepladsernes flyveinformationstjenester, herunder lufttrafikrådgivningstjenester og alarmeringstjenester
b)
lufttrafiktjenester i forbindelse med luftfartøjers ind- og udflyvning inden for en vis afstand fra en lufthavn, baseret på driftsmæssige krav
c)
en passende del af alle andre luftfartstjenesteelementer, der afspejler en forholdsmæssig fordeling mellem overflyvnings- og tårn- og indflyvningskontroltjenester.
3. Omkostningerne ved overflyvningstjenester omfatter de omkostninger, der henvises til i stk. 1, med undtagelse af de omkostninger, der er nævnt i stk. 2.
4. Hvis VFR-flyvninger fritages for afgifter i medfør af artikel 9, skal luftfartstjenesteudøveren opgøre omkostningerne ved de luftfartstjenester, der ydes til VFR-flyvningerne, særskilt fra omkostningerne ved luftfartstjenester, der ydes til IFR-flyvninger. Disse omkostninger kan fastslås ved hjælp af en metode til bestemmelse af marginalomkostninger, der tager hensyn til den gavn IFR-flyvninger har af tjenester, der ydes VFR-flyvninger.
Artikel 8
Oplysninger om omkostningsgrundlaget
1. Med forbehold af artikel 18 i luftfartstjenesteforordningen, sørger medlemsstaterne og/eller luftfartstjenesteudøverne for, at der udveksles oplysninger om omkostningsgrundlag, planlagte investeringer og forventet trafik med repræsentanterne for luftrumsbrugerne, hvis disse anmoder herom. De stiller på en gennemskuelig måde oplysninger om deres omkostninger, som opgjort i henhold til artikel 5, til rådighed for repræsentanterne for luftrumsbrugerne, Kommissionen og, hvor det er relevant, Eurocontrol, mindst én gang om året.
2. De oplysninger, der er nævnt i stk. 1, baseres på det oplysningsskema og de nærmere bestemmelser, der er opstillet i bilag II, eller - hvor en medlemsstat har truffet en afgørelse i medfør af artikel 1, stk. 6, eller har meddelt Kommissionen, at den overvejer at træffe en sådan afgørelse - det oplysningsskema og de nærmere bestemmelser, der er opstillet i bilag III, del 1.
KAPITEL III
FINANSIERING AF LUFTFARTSTJENESTER VIA LUFTFARTSTJENESTEAFGIFTER
Artikel 9
Fritagelse for luftfartsafgift
1. Medlemsstaterne fritager følgende flyvninger fra overflyvningsafgifter:
a)
flyvninger udført med luftfartøjer med en maksimal tilladt startmasse på mindre end to tons
b)
blandede VFR/IFR-flyvninger i de afgiftszoner, hvor flyvningerne udføres udelukkende efter VFR-reglerne, og hvor der ikke opkræves afgift for VFR-flyvninger
c)
flyvninger, der udføres udelukkende med det formål at befordre den regerende monark og dennes nærmeste familie, statsoverhoveder, regeringsledere eller ministre på officiel tjenesterejse; dette formål skal under alle omstændigheder fremgå af den relevante statusindikator i flyveplanen
d)
eftersøgnings- og redningsflyvninger, der er godkendt af den relevante kompetente instans.
2. Medlemsstaterne kan fritage følgende flyvninger fra overflyvningsafgifter:
a)
militære flyvninger, der udføres af militærfly fra et hvilket som helst land
b)
træningsflyvninger, der udføres udelukkende med det formål at opnå et certifikat, eller, hvis der er tale om flyvebesætningsmedlemmer, en rating af certifikat, og hvor dette fremgår af en passende bemærkning i flyveplanen; sådanne flyvninger må kun udføres inden for den pågældende medlemsstats luftrum; flyvningerne må ikke tjene til befordring af passagerer og/eller fragt, eller til positionering eller transport af luftfartøjet
c)
flyvninger, der udføres udelukkende med det formål at kontrollere eller afprøve udstyr, der bruges eller er beregnet til at blive brugt som jordbaserede hjælpemidler for luftfarten, med undtagelse af positioneringsflyvninger, der udføres af det pågældende luftfartøj
d)
flyvninger, der afsluttes i den lufthavn, hvorfra luftfartøjet er startet, og som ikke indebærer nogen mellemlanding
e)
VFR-flyvninger
f)
humanitære flyvninger, der er godkendt af den relevante kompetente instans
g)
toldvæsenets og politiets flyvninger.
3. Medlemsstaterne kan fritage de flyvninger, der er anført i stk. 1 og 2, for tårn- og indflyvningskontrolafgifter.
4. Omkostningerne ved flyvninger, der fritages for afgifter, tages ikke i betragtning ved beregningen af enhedsraterne.
Disse omkostninger omfatter:
a)
omkostningerne ved VFR-flyvninger, der er fritaget for afgifter, jf. artikel 7, stk. 4, og
b)
omkostningerne ved IFR-flyvninger, der beregnes som produktet af de påløbne omkostninger ved IFR-flyvninger og forholdet mellem antallet af fritagne tjenesteenheder og det samlede antal tjenesteenheder; de påløbne omkostninger ved IFR-flyvninger er lig med de samlede omkostninger minus omkostningerne ved VFR-flyvninger.
Medlemsstaterne sikrer, at luftfartstjenesteudøverne godtgøres for de tjenester, de yder fritagne luftfartøjer.
Artikel 10
Beregning af overflyvningsafgifter
1. Overflyvningsafgiften for en given flyvning i en bestemt overflyvningsafgiftszone beregnes som produktet af den enhedsrate, der er fastsat for den pågældende zone, og det antal overflyvningstjenesteenheder, som flyvningen omfatter.
2. Medmindre medlemsstaterne iværksætter incitamentordninger for luftfartstjenesteudøvere i henhold til artikel 12, stk. 2, beregnes enhedsraten i overflyvningsafgiftszonen ved at dividere de skønnede omkostninger til luftfartstjenester for det pågældende år med det skønnede antal overflyvningstjenesteenheder, der kan opkræves afgift for. De skønnede omkostninger omfatter saldoen som følge af en for stor eller for lille dækning i de foregående år.
3. Antallet af overflyvningstjenesteenheder beregnes i henhold til bilag IV.
Artikel 11
Beregning af tårn- og indflyvningskontrolafgifter
1. Uden at det anfægter muligheden for i henhold til artikel 3 at finansiere tårn- og indflyvningskontroltjenester via andre finansieringskilder, beregnes tårn- og indflyvningskontrolafgiften for en given flyvning i en bestemt tårn- og indflyvningskontrolafgiftszone som produktet af den enhedsrate, der er fastsat for den pågældende zone, og det antal tårn- og indflyvningskontroltjenesteenheder, som flyvningen omfatter.
2. Medmindre medlemsstaterne iværksætter incitamentordninger for luftfartstjenesteudøvere i henhold til artikel 12, stk. 2, beregnes enhedsraten i tårn- og indflyvningskontrolafgiftszonen ved at dividere de skønnede omkostninger til luftfartstjenester for det pågældende år med det skønnede antal tårn- og indflyvningskontroltjenesteenheder, der kan opkræves afgift for. De skønnede omkostninger omfatter saldoen som følge af en for stor eller for lille dækning i de foregående år.
3. Antallet af tårn- og indflyvningskontroltjenesteenheder beregnes i henhold til bilag V.
Artikel 12
Incitamentordninger
1. Medlemsstaterne kan etablere eller godkende incitamentordninger, der består i at skabe økonomiske fordele eller ulemper på et ikke-diskriminerende og gennemskueligt grundlag for at støtte forbedringer i udøvelsen af luftfartstjenester, hvilket medfører en anden beregning af afgifterne, jf. stk. 2 og 3. Sådanne incitamentordninger kan være rettet mod luftfartstjenesteudøvere og/eller mod luftrumsbrugere.
2. Når en medlemsstat beslutter at indføre en incitamentordning for luftfartstjenesteudøvere fastsætter den efter en høring, jf. artikel 15, på forhånd de kriterier, ud fra hvilke den maksimale enhedsrate eller den maksimale indtægt skal fastslås for hvert år over en periode på højst fem år. Disse kriterier fastsættes på grundlag af det forventede omkostningsniveau (inklusive kapitalomkostninger) i perioden og kan også omfatte en økonomisk graduering (over eller under de forventede omkostninger), baseret på bestemte aspekter af luftfartstjenesteudøvernes resultater, herunder effektivitet, tjenestekvalitet, resultaterne af bestemte projekter, milepæle, kompetencer og graden af samarbejde med andre luftfartstjenesteudøvere med henblik på at tage hensyn til netværksvirkninger.
3. Når en medlemsstat beslutter at indføre en incitamentordning for luftfartstjenestebrugerne, herunder kompensation for natflyvning, differentierer den efter en høring, jf. artikel 15, de afgifter, der pålægges brugerne, således at afgifterne afspejler disse brugeres bestræbelser på at udnytte luftfartstjenesterne på den mest hensigtsmæssige måde, reducere de samlede udgifter til disse tjenester og øge effektiviteten, navnlig ved at afgifterne sænkes, når der anvendes luftbårent udstyr, der øger kapaciteten, eller for at udligne ulemperne ved at vælge mindre overbelastede ruter.
Incitamentordningerne skal være begrænset i tid, rækkevidde og beløb. De anslåede besparelser, der opnås gennem effektivitetsforøgelsen i driften skal som minimum opveje omkostningerne ved incitamentordningen inden for en rimelig tidshorisont. Ordningen tages regelmæssigt op til fornyet vurdering efter høring af repræsentanterne for luftrumsbrugerne.
4. Medlemsstater, der har etableret eller godkendt incitamentordninger, overvåger, at luftfartstjenesteudøverne gennemfører disse ordninger korrekt.
Artikel 13
Fastsættelse af enhedsrater for afgiftszoner
1. Medlemsstaterne sikrer, at der årligt fastsættes enhedsrater for hver enkelt afgiftszone. De kan også sikre, at enhedsraterne fastsættes på forhånd for hvert år i en periode på højst fem år.
2. I tilfælde af uforudsete væsentlige ændringer i trafikmængden eller omkostningerne kan enhedsraterne ændres i årets løb.
3. Medlemsstaterne underretter Kommissionen og, hvor det er relevant, Eurocontrol om disse enhedsrater, der er fastsat for hver afgiftszone.
Artikel 14
Opkrævning af afgifter
1. Medlemsstaterne kan opkræve afgifterne i form af en enkelt afgift pr. flyvning.
2. Luftfartstjenestebrugerne betaler omgående og fuldt ud alle afgifter for tjenesterne.
3. Medlemsstaterne sikrer, at der anvendes effektive håndhævelsesforanstaltninger. Disse foranstaltninger kan omfatte afvisning af anmodninger om luftfartstjenester, tilbageholdelse af luftfartøjer og andre håndhævelsesforanstaltninger i henhold til gældende lovgivning.
Artikel 15
Oplysninger om afgiftsordningen
1. Medlemsstaterne sikrer, at repræsentanter for luftrumsbrugerne jævnligt høres vedrørende afgiftspolitikken. Til dette formål forsyner de dem med de nødvendige oplysninger om deres afgiftsordning, som angivet i bilag VI, eller - hvor en medlemsstat har truffet afgørelse i medfør af artikel 1, stk. 6 - med de nødvendige oplysninger, som angivet i bilag III, del 2, og iværksætter en effektiv og åben høring, hvor de forelægger disse oplysninger samt de oplysninger, der henvises til i artikel 8, under tilstedeværelse af de berørte luftfartstjenesteudøvere.
2. Med forbehold af artikel 18 i luftfartstjenesteforordningen, stilles den relevante dokumentation til rådighed for repræsentanterne for luftrumsbrugerne, Kommissionen, Eurocontrol og de nationale tilsynsmyndigheder tre uger før høringen.
KAPITEL IV
AFSLUTTENDE BESTEMMELSER
Artikel 16
Klageadgang
Medlemsstaterne sikrer, at afgørelser, der træffes i medfør af denne forordning, er behørigt begrundede, og at der er effektiv adgang til at få en genoptagelse og/eller klageprocedure.
Artikel 17
Bistand i forbindelse med tilsyn
Luftfartstjenesteudøverne skal lette den nationale tilsynsmyndighed eller den anerkendte organisation, der optræder på den nationale tilsynsmyndigheds vegne, i deres inspektioner og undersøgelser, herunder besøg på stedet. De personer, som disse organer bemyndiger, gives adgang til at:
a)
undersøge relevante regnskabsdokumenter, opgørelser over aktiver, lagerbeholdninger samt ethvert andet materiale af relevans for fastlæggelsen af luftfartstjenesteafgifter
b)
tage kopi eller udskrift af sådanne dokumenter
c)
anmode om mundtlige forklaringer på stedet
d)
få adgang til relevante lokaler, arealer og transportmidler.
Sådanne inspektioner og undersøgelser udføres i henhold til de gældende procedurer i den medlemsstat, hvor de skal foretages.
Artikel 18
Ikrafttræden
1. Denne forordning træder i kraft på syvendedagen efter offentliggørelsen i Den Europæiske Unions Tidende.
2. Den anvendes fra den 1. januar 2007. Dog gælder der følgende:
Medlemsstaterne kan, for så vidt angår overflyvningsafgifter, udsætte anvendelsen af artikel 9, 10, 12, 13 og 14 indtil den 1. januar 2008.
Medlemsstaterne kan, for så vidt angår tårn- og indflyvningskontrolafgifter, udsætte anvendelsen af artikel 9, 11, 12, 13, 14 og 15 indtil den 1. januar 2010.
Hvis medlemsstaterne beslutter at udsætte anvendelsen i medfør af andet og tredje afsnit, underretter de Kommissionen herom.
Denne forordning er bindende i alle enkeltheder og gælder umiddelbart i hver medlemsstat.
Udfærdiget i Bruxelles, den 6. december 2006.
KOMISSION ASETUS (EY) N:o 1794/2006,
annettu 6 päivänä joulukuuta 2006,
lennonvarmistuspalvelujen yhteisestä maksujärjestelmästä
(ETA:n kannalta merkityksellinen teksti)
EUROOPAN YHTEISÖJEN KOMISSIO, joka
ottaa huomioon Euroopan yhteisön perustamissopimuksen,
ottaa huomioon lennonvarmistuspalvelujen tarjoamisesta yhtenäisessä eurooppalaisessa ilmatilassa 10 päivänä maaliskuuta 2004 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EY) N:o 550/2004 (palveluntarjonta-asetus) (1) ja erityisesti sen 15 artiklan 4 kohdan,
ottaa huomioon yhtenäisen eurooppalaisen ilmatilan toteuttamisen puitteista 10 päivänä maaliskuuta 2004 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EY) N:o 549/2004 (puiteasetus) (2) ja erityisesti sen 8 artiklan 2 kohdan,
sekä katsoo seuraavaa:
(1)
Komission edellytetään perustavan kaikkialla yhteisössä sovellettava lennonvarmistuspalvelujen yhteinen maksujärjestelmä. Asetus, jota sovelletaan sellaisenaan, on paras väline tähän tarkoitukseen, sillä sen avulla voidaan taata yhteisen maksujärjestelmän yhdenmukainen soveltaminen yhtenäisessä eurooppalaisessa ilmatilassa.
(2)
Eurocontrol on puiteasetuksen 8 artiklan 1 kohdan nojalla valtuutettu avustamaan komissiota lennonvarmistuspalvelujen yhteisen maksujärjestelmän täytäntöönpanosääntöjen kehittämisessä. Tämä asetus perustuu kyseisen valtuutuksen johdosta 29 päivänä lokakuuta 2004 tehtyyn toimeksiantokertomukseen.
(3)
Yhtenäisen eurooppalaisen ilmatilan toteutumiseksi on erittäin tärkeää perustaa yhteinen maksujärjestelmä kaikissa lennon vaiheissa tarjottaville lennonvarmistuspalveluille. Järjestelmällä olisi lisättävä avoimuutta ilmatilan käyttäjiltä perittävien maksujen määrittämisessä, määräämisessä ja perimisessä. Järjestelmällä olisi myös edistettävä turvallisten, tehokkaiden ja toimivien lennonvarmistuspalvelujen tarjoamista lennonvarmistuspalvelujen käyttäjille, jotka tämän järjestelmän rahoittavat, ja tuettava yhdennettyä palvelun tarjoamista.
(4)
Lennonvarmistuspalvelujen kustannustehokkuuden lisäämiseen tähtäävän yleisen tavoitteen mukaisesti maksujärjestelmällä olisi edistettävä kustannus- ja toimintatehokkuutta.
(5)
Jotta matkustajat voisivat käyttää ilmaliikenneverkkoa ja erityisesti pieniä ja keskisuuria lentoasemia sekä myös suuria lentoasemia kohtuullisin kustannuksin, jäsenvaltioiden olisi voitava soveltaa terminaalipalvelumaksuihin samaa yksikköhintaa kaikilla saman ilmaliikennepalvelujen tarjoajan käyttämillä lentoasemilla tai tällaisten lentoasemien muodostamilla ryhmittymillä, jotta kaikki terminaalipalvelujen kustannukset voitaisiin kattaa.
(6)
Yhteisen maksujärjestelmän olisi oltava kansainvälisen siviili-ilmailun vuoden 1944 Chicagon yleissopimuksen 15 artiklan mukainen.
(7)
Koska useimmat jäsenvaltiot ovat 12 päivänä helmikuuta 1981 tehdyn Eurocontrolin reittimaksuja koskevan monenvälisen sopimuksen osapuolia ja yhteisö on allekirjoittanut tarkistettuun Eurocontrol-yleissopimukseen liittymistä koskevan pöytäkirjan, tämän asetuksen säännösten olisi oltava yhdenmukaiset Eurocontrolin reittimaksujärjestelmän kanssa.
(8)
Maksujärjestelmällä olisi mahdollistettava ilmaliikennevirtojen kannalta optimaalinen ilmatilan käyttö ennen kaikkea yhtenäisen eurooppalaisen ilmatilan organisoinnista ja käytöstä 10 päivänä maaliskuuta 2004 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EY) N:o 551/2004 (3) (ilmatila-asetus) 5 artiklan mukaisesti perustetuilla toiminnallisilla ilmatilan lohkoilla.
(9)
Ilmatila-asetukseen liitetyn lausuman (4) mukaan komissio laatii vuoteen 2008 mennessä kertomuksen toiminnallisten ilmatilan lohkojen perustamisesta saaduista kokemuksista. Tässä yhteydessä komissio arvioi vaikeuksia, joita yhdellä toiminnallisella ilmatilan lohkolla perittävät erisuuruiset yksikköhinnat saattavat aiheuttaa.
(10)
On tarpeen säätää, että ilmatilan käyttäjien edustajille ja toimivaltaisille viranomaisille toimitetaan kattavat ja avoimet tiedot kustannusperustasta hyvissä ajoin.
(11)
Erityisesti kevyiltä ilma-aluksilta perittävien maksujen taso ei saa olla niin korkea, että turvallisuuden kannalta olennaisten laitteiden ja palveluiden käyttö tai uusien tekniikoiden ja menettelyjen käyttöönotto vähenisi.
(12)
Terminaalin lennonvarmistuspalveluista perittävien maksujen olisi vastattava näiden palvelujen erilaista luonnetta verrattuna lennonaikaisiin lennonvarmistuspalveluihin.
(13)
Jäsenvaltioiden olisi voitava vahvistaa yksikköhintansa yhdessä erityisesti silloin, kun maksuvyöhykkeet ulottuvat useamman kuin yhden jäsenvaltion ilmatilaan tai kun jäsenvaltiot soveltavat yhteistä reittimaksujärjestelmää.
(14)
Jotta maksujärjestelmän tehokkuutta voitaisiin lisätä ja hallinnollista ja kirjanpidollista työtä vähentää, yhteistä reittimaksujärjestelmää soveltavien jäsenvaltioiden olisi voitava kerätä lentoreittimaksut yhdessä perimällä vain kertamaksun koko lennosta.
(15)
On tärkeää tehostaa oikeudellisia keinoja, joilla varmistetaan, että lennonvarmistuspalvelujen käyttäjät maksavat lennonvarmistusmaksut ajoissa ja täysimääräisesti.
(16)
Ilmatilan käyttäjiä on kuultava ennen niiltä perittävien maksujen vahvistamista ja määräämistä, ja tällaisen vahvistamisen ja määräämisen olisi tapahduttava oikeudenmukaisella ja avoimella tavalla. Näitä maksuja olisi tarkasteltava uudelleen säännöllisesti.
(17)
Tässä asetuksessa säädetyt toimenpiteet ovat yhtenäisen ilmatilan komitean lausunnon mukaiset,
ON ANTANUT TÄMÄN ASETUKSEN:
I LUKU
YLEISET SÄÄNNÖKSET
1 artikla
Kohde ja soveltamisala
1. Tässä asetuksessa säädetään toimenpiteistä, jotka ovat tarpeen Eurocontrolin reittimaksujärjestelmän kanssa yhdenmukaisen lennonvarmistuspalvelujen maksujärjestelmän kehittämiseksi.
2. Tätä asetusta sovelletaan lennonvarmistuspalveluihin, joita tarjoavat asetuksen (EY) N:o 550/2004 8 artiklan mukaisesti nimetyt ilmaliikennepalvelujen tarjoajat ja mainitun asetuksen 9 artiklan 1 kohdan mukaisesti nimetyt sääpalvelujen tarjoajat yleisessä ilmaliikenteessä ICAO:n EUR- ja AFI-alueilla, joilla jäsenvaltiot vastaavat lennonvarmistuspalvelujen tarjonnasta.
3. Jäsenvaltiot voivat soveltaa tätä asetusta lennonvarmistuspalveluihin, joita tarjotaan niiden vastuulla olevassa ilmatilassa muilla ICAO:n alueilla, kunhan ne ilmoittavat tästä komissiolle ja muille jäsenvaltioille.
4. Jäsenvaltiot voivat soveltaa tätä asetusta sellaisiin lennonvarmistuspalvelujen tarjoajiin, jotka saavat tarjota tällaisia palveluja ilman lupaa palveluntarjonta-asetuksen 7 artiklan 5 kohdan mukaisesti.
5. Jäsenvaltiot voivat olla soveltamatta tätä asetusta sellaisilla lentoasemilla tarjottaviin lennonvarmistuspalveluihin, joilla kaupallisten ilmaliikennetapahtumien lukumäärä on vuodessa alle 50 000 riippumatta suurimmasta sallitusta lentoonlähtömassasta tai matkustajapaikkojen määrästä; tapahtumat lasketaan nousujen ja laskujen yhteismääränä ja kolmen edeltävän vuoden keskiarvona.
Jäsenvaltioiden on ilmoitettava asiasta komissiolle. Komissio julkaisee määräajoin ajantasaisen luettelon lentoasemista, joita tämä poikkeus koskee.
6. Rajoittamatta palveluntarjonta-asetuksen 14 ja 15 artiklassa tarkoitettujen periaatteiden noudattamista, jäsenvaltiot voivat päättää olla laskematta terminaalimaksuja tämän asetuksen 11 artiklan mukaisesti ja olla vahvistamatta tämän asetuksen 13 artiklassa tarkoitettuja terminaaliyksikköhintoja sellaisilla lentopaikoilla tarjottaville lennonvarmistuspalveluille, joilla kaupallisia ilmakuljetustapahtumia on vuosittain alle 150 000 riippumatta suurimmasta sallitusta lentoonlähtömassasta tai matkustajapaikkojen määrästä; tapahtumat lasketaan nousujen ja laskujen yhteismääränä ja kolmen edeltävän vuoden keskiarvona.
Ennen tällaisen päätöksen tekemistä jäsenvaltioiden on arvioitava, missä määrin liitteessä I säädetyt vaatimukset täyttyvät, mukaan lukien ilmatilan käyttäjien edustajien kuuleminen.
Lopullinen arviointi vaatimusten täyttymisestä ja jäsenvaltioiden päätös on julkaistava ja toimitettava komissiolle ja samalla on annettava kattavat perusteet jäsenvaltion päätelmille ja käyttäjien kuulemisessa saaduille tuloksille.
2 artikla
Määritelmät
Tässä asetuksessa sovelletaan puiteasetuksen 2 artiklan määritelmiä.
Lisäksi tässä asetuksessa tarkoitetaan:
a)
’lennonvarmistuspalvelujen käyttäjällä’ ilma-aluksen lentotoiminnan harjoittajaa sinä aikana, jona lento suoritettiin, tai jos lentotoiminnan harjoittajan henkilöllisyyttä ei tiedetä, ilma-aluksen omistajaa, jollei hän osoita, että toinen henkilö oli tuolloin lentotoiminnan harjoittaja;
b)
’ilmatilan käyttäjien edustajalla’ luonnollista henkilöä tai oikeushenkilöä, joka edustaa yhtä tai useampaa lennonvarmistuspalvelujen käyttäjäryhmää;
c)
lyhenteellä ’IFR’ kansainvälisen siviili-ilmailun vuoden 1944 Chicagon yleissopimuksen (kymmenes painos - heinäkuu 2005) liitteessä 2 määriteltyjä mittarilentosääntöjä;
d)
lyhenteellä ’VFR’ kansainvälisen siviili-ilmailun vuoden 1944 Chicagon yleissopimuksen (kymmenes painos - heinäkuu 2005) liitteessä 2 määriteltyjä näkölentosääntöjä;
e)
’lentoreittimaksuvyöhykkeellä’ ilmatilaa, jolle vahvistetaan yksi kustannusperusta ja yksikköhinta;
f)
’terminaalimaksuvyöhykkeellä’ lentoasemaa tai lentoasemaryhmää, jolle vahvistetaan yksi kustannusperusta ja yksikköhinta;
g)
’kaupallisella ilmakuljetuksella’ kaikkea sellaista ilma-aluksen käyttöä, jossa kuljetetaan matkustajia, rahtia tai postia maksua tai vuokraa vastaan.
3 artikla
Maksujärjestelmän periaatteet
1. Maksujärjestelmän on vastattava kustannuksia, jotka aiheutuvat joko suoraan tai välillisesti lennonvarmistuspalvelujen tarjoamisesta.
2. Lennonaikaisten palvelujen kustannukset on rahoitettava lennonvarmistuspalvelujen käyttäjiltä perittävillä lentoreittimaksuilla.
3. Terminaalipalvelujen kustannukset on rahoitettava lennonvarmistuspalvelujen käyttäjiltä perittävillä terminaalimaksuilla ja/tai muilla tuloilla, kuten yhteisön lainsäädännön mukaisilla ristikkäistuilla.
4. Rajoittamatta 2 ja 3 kohdan soveltamista, tiettyjä lennonvarmistuspalvelujen käyttäjiä koskevat 9 artiklan mukaiset poikkeukset rahoitetaan muista lähteistä.
5. Maksujärjestelmän on oltava avoin ja sen kustannusperustasta ja kustannusten jakamisesta eri palvelujen kesken on käytävä konsultaatioita.
4 artikla
Maksuvyöhykkeiden muodostaminen
1. Jäsenvaltioiden on muodostettava maksuvyöhykkeet vastuullaan olevaan ilmatilaan, jossa lentoliikennepalveluja tarjotaan ilmatilan käyttäjille.
2. Maksuvyöhykkeet on määriteltävä johdonmukaisesti lennonjohtotoimintojen ja -palvelujen kanssa sen jälkeen, kun ilmatilan käyttäjien edustajia on kuultu.
3. Lentoreittimaksuvyöhykkeen on ulotuttava maanpinnalta ylimpään ilmatilaan asti, sanotun kuitenkaan rajoittamatta jäsenvaltion mahdollisuutta muodostaa erityisvyöhyke monitahoiselle terminaalialueelle ilmatilan käyttäjien edustajien kanssa käytyjen konsultaatioiden jälkeen.
4. Jos maksuvyöhykkeet ulottuvat useamman kuin yhden jäsenvaltion alueelle, asianomaisten jäsenvaltioiden on toteutettava tarvittavat järjestelyt sen varmistamiseksi, että tätä asetusta sovelletaan johdonmukaisesti ja yhdenmukaisesti kyseisessä ilmatilassa. Niiden on ilmoitettava tästä komissiolle ja Eurocontrolille.
II LUKU
LENNONVARMISTUSPALVELUJEN TARJOAMISESTA AIHEUTUVAT KUSTANNUKSET
5 artikla
Huomioon otettavat palvelut, laitteet ja toiminnot
1. Edellä 1 artiklan 2 ja 4 kohdassa tarkoitettujen lennonvarmistuspalvelujen tarjoajien on määritettävä Euroopan aluetta koskevassa ICAO:n alueellisessa lennonvarmistussuunnitelmassa määrättyjen ja sen mukaisesti käyttöön otettujen laitteiden ja palvelujen kustannukset vastuullaan olevilla maksuvyöhykkeillä.
Näihin kustannuksiin sisältyvät yleis-, koulutus-, opinto-, testaus- ja koekustannukset sekä näihin palveluihin liittyvät tutkimus- ja kehityskustannukset.
2. Jäsenvaltiot voivat ottaa huomioon seuraavat kustannukset, kun ne syntyvät lennonvarmistuspalvelujen tarjoamisesta:
a)
asianomaisten kansallisten viranomaisten kustannukset;
b)
palveluntarjonta-asetuksen 3 artiklassa tarkoitettujen hyväksyttyjen laitosten kustannukset;
c)
kansainvälisistä sopimuksista johtuvat kustannukset.
3. Jotta turvallisuuden, kustannustehokkuuden ja palvelujen korkea taso voidaan varmistaa, maksuja voidaan käyttää sellaisten hankkeiden rahoittamiseen, joilla pyritään auttamaan ilmatilan käyttäjien ja/tai lennonvarmistuspalvelujen tarjoajien tiettyjä erityisryhmiä yhteisen lennonvarmistusinfrastruktuurin parantamisessa, lennonvarmistuspalvelujen tarjoamisessa ja ilmatilan käytössä yhteisön lainsäädännön mukaisesti, sanotun kuitenkaan rajoittamatta rahoituksen saamista muista lähteistä.
6 artikla
Kustannusten laskeminen
1. Edellä 5 artiklan mukaiset huomioon otettavat palvelujen, laitteiden ja toimintojen kustannukset on määritettävä johdonmukaisesti palveluntarjonta-asetuksen 12 artiklassa tarkoitetun kirjanpidon perusteella 1 päivän tammikuuta ja 31 päivän joulukuuta väliseltä ajalta. Kansainvälisten tilinpäätösstandardien käyttöönoton kertaluonteiset vaikutukset voidaan kuitenkin jakaa enintään 15 vuoden ajalle.
2. Edellä 1 kohdassa tarkoitetut kustannukset on jaettava henkilöstökustannuksiin, muihin toimintakustannuksiin, poistokustannuksiin, pääomakustannuksiin ja poikkeuksellisiin eriin, joihin kuuluvat esimerkiksi verot, joista ei saa palautusta, maksetut tullit sekä kaikki muut tähän liittyvät kustannukset.
Henkilöstökustannuksiin kuuluvat bruttopalkat, ylityökorvaukset, työntekijöiden maksuosuudet sosiaaliturvajärjestelmiin, eläkekustannukset ja muut etuudet.
Muihin toimintakustannuksiin kuuluvat lennonvarmistuspalvelujen tarjoamiseen käytettyjen tavaroiden ja palvelujen ostosta aiheutuvat kustannukset. Niitä ovat erityisesti ulkoistetut palvelut, kuten viestintäpalvelut, ja ulkoinen henkilöstö, kuten konsultit, sekä materiaalit, energia, kaasu, sähkö, vesi, rakennusten vuokraus, varusteet, laitteet, huolto sekä vakuutus- ja matkakulut. Kun ilmaliikennepalvelujen tarjoaja ostaa muita lennonvarmistuspalveluita, palvelujen tarjoajan on otettava huomioon näistä palveluista syntyvät tosiasialliset menot muissa toimintakustannuksissaan.
Poistokustannukset koskevat lennonvarmistuspalveluihin käytettävää koko kiinteää omaisuutta. Kiinteä omaisuus poistetaan niiden arvioidun käyttöiän perusteella, ja tällöin käytetään poistettavan omaisuuden alkuperäisiin hankintakustannuksiin sovellettavaa tasapoistoa. Kun omaisuus kuuluu lennonvarmistuspalvelujen tarjoajalle, johon sovelletaan 12 artiklan 2 kohdassa tarkoitettua kannustinjärjestelmää, poiston laskemisessa voidaan käyttää nykyarvolaskentaa alkuperäisten hankintakustannusten sijaan. Samaa järjestelmää on käytettävä johdonmukaisesti poiston ajan.
Pääomakustannukset saadaan kertomalla keskenään seuraavat määrät:
a)
lennonvarmistuspalvelujen tarjoajan käytössä tai rakenteilla olevan kiinteän omaisuuden nettokirjanpitoarvon ja lennonvarmistuspalvelujen tarjoamiseen tarvittavan käyttöpääoman keskimääräisen arvon summa; sekä
b)
velkojen korkokannan ja oman pääoman tuottoasteen painotettu keskiarvo.
Poikkeukselliset erät ovat vuoden aikana lennonvarmistuspalvelujen tarjoamisesta syntyneitä kertaluonteisia kustannuksia.
3. Edellä 2 kohdan viidennessä alakohdassa painotusperusteena on velkarahoituksella ja omalla pääomalla rahoitettujen osuuksien suhde. Velkojen korkokannan on oltava yhtä suuri kuin lennonvarmistuspalvelujen tarjoajan velkojen keskimääräinen korkokanta. Oman pääoman tuottoasteessa on otettava huomioon lennonvarmistuspalvelujen tarjoajan rahoitusriski, ja tällöin noudatetaan ohjeellisesti asianomaisen valtion joukkolainakorkoa. Kun lennonvarmistuspalvelujen tarjoajaan sovelletaan 12 artiklan 2 kohdassa tarkoitettua kannustinjärjestelmää, lisämaksu voidaan lisätä sen varmistamiseksi, että tämän tarjoajan erityinen rahoitusriski otetaan huomioon asianomaisella tavalla.
Kun omaisuus ei kuulu lennonvarmistuspalvelujen tarjoajalle, mutta se otetaan huomioon pääomakustannuksia laskettaessa, jäsenvaltioiden on varmistettava, ettei näitä omaisuuskustannuksia vähennetä kahteen kertaan.
7 artikla
Kustannusten kohdentaminen
1. Edellä 5 artiklassa tarkoitettujen huomioon otettavien palvelujen, laitteiden ja toimintojen kustannukset on kohdennettava avoimesti niille maksuvyöhykkeille, joilla nämä kustannukset ovat tosiasiallisesti aiheutuneet.
Kun kustannuksia on syntynyt useilla eri maksuvyöhykkeillä, kustannukset on kohdennettava suhteellisesti 8 artiklan mukaisesti avointa menetelmää käyttäen.
2. Terminaalipalvelujen kustannukset koskevat seuraavia palveluja:
a)
lähilennonjohtopalvelut ja lentopaikkojen lentotiedotuspalvelut, kuten ilmaliikenteen neuvontapalvelut, sekä hälytyspalvelut;
b)
ilmaliikennepalvelut, jotka liittyvät ilma-aluksen lähestymiseen ja lähtöön tietyllä etäisyydellä lentoasemasta ja jotka perustuvat toiminnallisiin vaatimuksiin;
c)
tarkoituksenmukainen osuus kaikista muista lennonvarmistuspalvelujen osatekijöistä, ja tämä osuus jaetaan suhteellisesti lennonaikaisten palvelujen ja terminaalipalvelujen kesken.
3. Lennonaikaisten palvelujen kustannukset koskevat 1 kohdassa tarkoitettuja kustannuksia, mutta eivät 2 kohdassa tarkoitettuja kustannuksia.
4. Kun VFR-lennoille myönnetään poikkeuksia 9 artiklan mukaisesti, lennonvarmistuspalvelujen tarjoajan on erotettava tällaisten lentojen lennonvarmistuspalvelukustannukset IFR-lentojen kustannuksista. Nämä kustannukset voidaan vahvistaa rajakustannusmenetelmällä ottaen huomioon edut, joita VFR-lennoille myönnetyistä palveluista koituu myös IFR-lennoille.
8 artikla
Kustannusperustan avoimuus
1. Rajoittamatta palveluntarjonta-asetuksen 18 artiklan soveltamista jäsenvaltioiden ja/tai lennonvarmistuspalvelujen tarjoajien on pyynnöstä vaihdettava kustannusperustaa, suunniteltuja investointeja ja arvioitua liikennettä koskevia tietoja ilmatilan käyttäjien edustajien kanssa. Tämän jälkeen niiden on ilmoitettava 5 artiklan mukaisesti vahvistetut kustannuksensa vähintään kerran vuodessa ilmatilan käyttäjien edustajille, komissiolle ja tarvittaessa myös Eurocontrolille.
2. Edellä 1 kohdassa tarkoitettujen tietojen on perustuttava liitteessä II vahvistettaviin selontekotaulukoihin ja yksityiskohtaisiin sääntöihin tai, kun jäsenvaltio on tehnyt 1 artiklan 6 kohdassa tarkoitetun päätöksen tai ilmoittanut komissiolle harkitsevansa sen tekemistä, liitteessä III olevassa 1 osassa vahvistettaviin selontekotaulukoihin ja yksityiskohtaisiin sääntöihin.
III LUKU
LENNONVARMISTUSPALVELUJEN RAHOITTAMINEN LENNONVARMISTUSMAKSUILLA
9 artikla
Poikkeukset lennonvarmistusmaksuista
1. Jäsenvaltiot eivät saa periä lentoreittimaksuja seuraavilta lennoilta:
a)
sellaisella ilma-aluksella suoritettavat lennot, jonka suurin sallittu lentoonlähtöpaino on alle kaksi tonnia;
b)
yhdistetyt VFR/IFR-lennot sellaisilla maksuvyöhykkeillä, joilla lento on yksinomaan VFR-lentotoimintaa ja joilla ei peritä maksua VFR-lennoista;
c)
yksinomaan hallitsevaa monarkkia ja hänen perheenjäseniään, valtionpäämiehiä, hallituksen päämiehiä ja ministereitä virallisella vierailulla kuljettavat lennot. Tämä on aina mainittava asianomaisella tavalla lentosuunnitelmassa;
d)
asianomaisen toimivaltaisen elimen valtuuttamat etsintä- ja pelastuslennot.
2. Jäsenvaltiot voivat olla perimättä lentoreittimaksuja seuraavilta lennoilta:
a)
minkä tahansa maan sotilasilma-aluksella suoritetut sotilaslennot;
b)
yksinomaan lentolupakirjan saamista tai, kun kyseessä on ohjaamohenkilökunta, kelpuutuksen saamista varten suoritetut koululennot, joiden lentosuunnitelmissa on asianomainen merkintä tästä. Tällaiset lennot on suoritettava yksinomaan kyseisen jäsenvaltion ilmatilassa; lentoja ei saa käyttää matkustajien ja/tai rahdin kuljettamiseen eikä ilma-aluksen siirtolentoihin;
c)
yksinomaan lennonvarmistuksen maalaitteina käytettävien tai käytettäviksi tarkoitettujen laitteiden tarkastamiseksi tai testaamiseksi suoritetut lennot kyseisellä ilma-aluksella suoritettavia siirtolentoja lukuun ottamatta;
d)
lennot, jotka päättyvät ilma-aluksen lähtöasemalle ja jonka aikana ei tehty välilaskua;
e)
VFR-lennot;
f)
asianmukaisen toimivaltaisen elimen valtuuttamat humanitaariset lennot;
g)
tullin ja poliisin lennot.
3. Jäsenvaltiot voivat olla perimättä terminaalimaksuja 1 ja 2 kohdassa tarkoitetuilta lennoilta.
4. Poikkeuksen alaisista lennoista aiheutuneita kustannuksia ei oteta huomioon yksikköhintoja laskettaessa.
Kyseessä ovat seuraavat kustannukset:
a)
VFR-lentojen, joille on myönnetty 7 artiklan 4 kohdan mukainen poikkeus, kustannukset; ja
b)
poikkeuksen alaisten IFR-lentojen kustannukset, jotka lasketaan kertomalla keskenään IFR-lennoista aiheutuneet kustannukset sekä poikkeuksen alaisten palveluyksikköjen lukumäärän ja palveluyksikköjen kokonaislukumäärän välinen suhde. IFR-lennoista aiheutuneiden kustannusten on oltava yhtä suuret kuin kokonaiskustannusten ja VFR-lentojen kustannusten erotus.
Jäsenvaltioiden on varmistettava, että lennonvarmistuspalveluiden tarjoajille annetaan korvaus palveluista, joita ne tarjoavat poikkeuksen alaisille lennoille.
10 artikla
Lentoreittimaksujen laskeminen
1. Tietyltä lennolta tietyllä lentoreittimaksuvyöhykkeellä perittävän lentoreittimaksun on oltava yhtä suuri kuin tulo, joka saadaan kertomalla kyseisen lentoreittimaksuvyöhykkeen yksikköhinta kyseisen lennon lentoreittipalveluyksikköjen määrällä.
2. Rajoittamatta jäsenvaltioiden mahdollisuutta ottaa käyttöön 12 artiklan 2 kohdan mukainen kannustinjärjestelmä lennonvarmistuspalvelujen tarjoajille, lentoreittimaksuvyöhykkeen yksikköhinta lasketaan jakamalla lennonvarmistuspalvelujen ennakoidut kustannukset kyseisenä vuonna perittäviksi ennakoitujen lentoreittipalveluyksikköjen lukumäärällä. Ennakoituihin kustannuksiin on sisällyttävä edellisten vuosien yli- tai alijäämä.
3. Lentoreittipalveluyksiköt lasketaan liitteen IV mukaisesti.
11 artikla
Terminaalimaksujen laskeminen
1. Rajoittamatta 3 artiklassa säädettyä mahdollisuutta rahoittaa terminaalin lennonvarmistuspalveluja muusta lähteestä, tietyltä lennolta tietyllä terminaalimaksuvyöhykkeellä perittävän terminaalimaksun on oltava yhtä suuri kuin tulo, joka saadaan kertomalla keskenään kyseiselle terminaalimaksuvyöhykkeelle vahvistettu yksikköhinta kyseisen lennon terminaalipalveluyksikköjen määrällä.
2. Rajoittamatta jäsenvaltioiden mahdollisuutta ottaa käyttöön 12 artiklan 2 kohdan mukainen kannustinjärjestelmä lennonvarmistuspalvelujen tarjoajille, terminaalimaksuvyöhykkeen yksikköhinta lasketaan jakamalla lennonvarmistuspalvelujen ennakoidut kustannukset kyseisenä vuonna perittäviksi ennakoitujen terminaalipalveluyksikköjen lukumäärällä. Ennakoituihin kustannuksiin on sisällyttävä edellisten vuosien yli- tai alijäämä.
3. Terminaalipalveluyksiköt lasketaan liitteen V mukaisesti.
12 artikla
Kannustinjärjestelmät
1. Jäsenvaltiot voivat perustaa tai hyväksyä syrjimättömiin ja avoimiin rahoitusetuihin tai -haittoihin perustuvia kannustinjärjestelmiä, joilla tuetaan lennonvarmistuspalvelujen tarjoamisen parantamista ja joiden myötä maksut lasketaan eri tavalla 2 ja 3 kohdan mukaisesti. Näitä kannustimia voidaan soveltaa lennonvarmistuspalvelujen tarjoajiin ja/tai ilmatilan käyttäjiin.
2. Kun jäsenvaltio päättää soveltaa kannustinjärjestelmää lennonvarmistuspalvelujen tarjoajiin, sen on 15 artiklassa tarkoitetun konsultaation jälkeen vahvistettava etukäteen edellytykset, joilla yksikköhinnan enimmäistaso tai tulojen enimmäismäärä määritetään kunakin vuonna enintään viiden vuoden ajan. Nämä edellytykset vahvistetaan kyseistä ajanjaksoa koskevan kustannusennusteen (pääomakustannukset mukaan lukien) perusteella ja niihin voi myös sisältyä rahoitusmukautuksia (jotka joko ylittävät tai alittavat kustannusennusteen), jotka perustuvat eräisiin lennonvarmistuspalvelujen tarjoajien ominaisuuksiin, kuten tehokkuuteen, palvelun tasoon, tiettyjen hankkeiden tuloksiin, välitavoitteisiin, pätevyyteen tai muiden lennonvarmistuspalvelujen tarjoajien kanssa tehtävän yhteistyön tasoon verkostovaikutusten huomioon ottamiseksi.
3. Kun jäsenvaltio päättää soveltaa esimerkiksi yöaikaisen porrastuksen kaltaista kannustinjärjestelmää lennonvarmistuspalvelujen käyttäjiin, sen on 15 artiklassa tarkoitetun konsultaation jälkeen mukautettava näistä palveluista käyttäjille aiheutuvat maksut siten, että ne kuvastavat käyttäjien pyrkimystä optimoida lennonvarmistuspalvelujen käyttöä, alentavat tällaisten palvelujen kokonaiskustannuksia ja lisäävät niiden tehokkuutta, ja tällainen mukautus voidaan tehdä ennen kaikkea alentamalla sellaisilta ilma-aluksilta perittäviä maksuja, jotka lisäävät kapasiteettia, tai hyvittämällä vähemmän liikennöityjen reittien valinnasta aiheutuvaa haittaa.
Tällaisten kannustinjärjestelmien kesto, soveltamisala ja määrä on rajoitettu. Toimintatehokkuuden paranemisesta arviolta syntyvien säästöjen on kohtuullisen ajan kuluessa katettava vähintään kannustimista aiheutuvat kustannukset. Järjestelmää on tarkasteltava uudelleen säännöllisesti ilmatilan käyttäjien edustajien kanssa.
4. Jäsenvaltioiden, jotka ovat perustaneet tai hyväksyneet kannustinjärjestelmiä, on valvottava, että lennonvarmistuspalvelujen tarjoajat soveltavat kannustinjärjestelmiä asianmukaisesti.
13 artikla
Maksuvyöhykkeiden yksikköhintojen vahvistaminen
1. Jäsenvaltioiden on varmistettava, että kunkin maksuvyöhykkeen yksikköhinnat vahvistetaan vuosittain. Ne voivat myös varmistaa, että yksikköhinnat vahvistetaan etukäteen kullekin vuodelle enintään viiden vuoden ajanjaksoksi.
2. Yksikköhintoja voidaan muuttaa vuoden aikana, jos liikenteessä tai kustannuksissa tapahtuu odottamattomia suuria muutoksia.
3. Jäsenvaltioiden on ilmoitettava kullekin maksuvyöhykkeelle vahvistetut yksikköhinnat komissiolle ja tarvittaessa Eurocontrolille.
14 artikla
Maksujen kerääminen
1. Jäsenvaltiot voivat kerätä maksut yksittäisenä lentokohtaisena maksuna.
2. Lennonvarmistuspalvelujen käyttäjien on maksettava kaikki lennonvarmistusmaksut viipymättä täysimääräisinä.
3. Jäsenvaltioiden on varmistettava, että tehokkaita täytäntöönpanotoimenpiteitä sovelletaan. Näihin toimenpiteisiin voi kuulua palvelujen epääminen, ilma-aluksen pysäyttäminen tai muu sovellettavan lainsäädännön mukainen toimenpide.
15 artikla
Maksujärjestelmän avoimuus
1. Jäsenvaltioiden on varmistettava, että ilmatilan käyttäjien edustajia konsultoidaan maksujärjestelmästä säännöllisesti. Tätä varten niiden on annettava edustajille tarvittavat tiedot maksujärjestelmästään, joka vahvistetaan liitteessä VI, tai liitteessä III olevassa 2 osassa vahvistetut tarvittavat tiedot, jos jäsenvaltio on tehnyt 1 artiklan 6 kohdassa tarkoitetun päätöksen, ja järjestettävä lennonvarmistuspalvelujen tarjoajille tehokkaat ja avoimet konsultaatiot näiden tietojen ja 8 artiklassa tarkoitettujen tietojen esittämiseksi.
2. Rajoittamatta palveluntarjonta-asetuksen 18 artiklan soveltamista, asiaa koskevat asiakirjat on annettava ilmatilan käyttäjien edustajien, komission, Eurocontrolin ja kansallisten valvontaviranomaisten käyttöön kolme viikkoa ennen konsultaatioiden käymistä.
IV LUKU
LOPPUSÄÄNNÖKSET
16 artikla
Muutoksenhaku
Jäsenvaltioiden on varmistettava, että tämän asetuksen nojalla tehtävät päätökset perustellaan asianmukaisesti ja että päätöksiä tarkastellaan uudelleen asianmukaisesti ja/tai niihin sovelletaan muutoksenhakumenettelyä.
17 artikla
Vaatimustenmukaisuuden valvonnan helpottaminen
Lennonvarmistuspalvelujen tarjoajien on helpotettava kansallisen valvontaviranomaisen tai sen puolesta toimivan hyväksytyn laitoksen tekemiä tarkastuksia ja selvityksiä, kuten paikalla tehtäviä vierailukäyntejä. Näiden elinten valtuuttamilla henkilöillä on oikeus:
a)
tutkia asiaa koskeva kirjanpitoaineisto, tilikirjat, varastot ja mahdollinen muu lennonvarmistuspalvelumaksujen vahvistamisen kannalta tärkeä aineisto;
b)
ottaa jäljennöksiä ja otteita tällaisista asiakirjoista;
c)
vaatia suullista selvitystä paikalla;
d)
päästä niihin tiloihin, niille alueille ja niihin kuljetusvälineisiin, jotka ovat valvonnan kannalta merkityksellisiä.
Nämä tarkastukset ja selvitykset tehdään siinä jäsenvaltiossa voimassa olevia menettelyjä noudattaen, jossa ne suoritetaan.
18 artikla
Voimaantulo
1. Tämä asetus tulee voimaan seitsemäntenä päivänä sen jälkeen, kun se on julkaistu Euroopan unionin virallisessa lehdessä.
2. Tätä asetusta sovelletaan 1 päivästä tammikuuta 2007.
Jäsenvaltiot voivat kuitenkin lykätä 9, 10, 12, 13 ja 14 artiklan soveltamista lentoreittimaksujen osalta 1 päivään tammikuuta 2008.
Jäsenvaltiot voivat lykätä 9 artiklan ja 11-15 artiklan soveltamista terminaalimaksujen osalta 1 päivään tammikuuta 2010.
Kun jäsenvaltiot päättävät lykätä soveltamista toisen ja kolmannen alakohdan mukaisesti, niiden on ilmoitettava siitä komissiolle.
Tämä asetus on kaikilta osiltaan velvoittava, ja sitä sovelletaan sellaisenaan kaikissa jäsenvaltioissa.
Tehty Brysselissä 6 päivänä joulukuuta 2006.