KOMMISSIONENS BESLUTNING af 20. november 1996 om en fusions uforenelighed med fællesmarkedet (Sag IV/M.784 - Kesko/Tuko) Rådets forordning (EØF) nr. 4064/89 (Kun den engelske udgave er autentisk) (EØS-relevant tekst) (97/277/EF)
KOMMISSIONEN FOR DE EUROPÆISKE FÆLLESSKABER HAR -
under henvisning til traktaten om oprettelse af Det Europæiske Fællesskab,
under henvisning til aftalen om Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde, særlig artikel 57, stk. 2, litra a),
under henvisning til Rådets forordning (EØF) nr. 4064/89 af 21. december 1989 om kontrol med fusioner og virksomhedsovertagelser (1), ændret ved akten vedrørende Østrigs, Finlands og Sveriges tiltrædelse, særlig artikel 8, stk. 3, og artikel 22,
under henvisning til Kommissionens beslutning af 26. juli 1996 om at indlede procedure i denne sag,
efter at have givet de deltagende virksomheder lejlighed til at fremsætte deres bemærkninger til Kommissionens indsigelser,
efter høring af Det Rådgivende Udvalg for Kontrol med Fusioner og Virksomhedsovertagelser (2), og
ud fra følgende betragtninger:
(1) Denne sag drejer sig om en anmodning fra de finske konkurrencemyndigheder, der under henvisning til artikel 22 i forordning (EØF) nr. 4064/89 (fusionsforordningen) har anmodet Kommissionen om at undersøge Kesko Oys overtagelse af Tuko Oy. Anmodningen indgik til Kommissionen den 26. juni 1996. De finske konkurrencemyndigheder havde fået kendskab til denne overtagelse den 27. maj 1996 gennem en pressemeddelelse udsendt af Kesko Oy. Anmodningen efter artikel 22 er følgelig fremsat inden for den frist på en måned, der er fastsat i artikel 22, stk. 4.
(2) Efter gennemgang af denne anmodning fastslog Kommissionen, at den kunne efterkommes efter fusionsforordningens artikel 22, og at fusionen rejste alvorlig tvivl med hensyn til dens forenelighed med fællesmarkedet. Kommissionen besluttede derfor den 26. juli 1996 at indlede procedure i sagen i henhold til fusionsforordningens artikel 6, stk. 1, litra c).
I. PARTERNE
(3) Kesko Oy (Kesko) er et finsk aktieselskab. Keskos aktiekapital er fordelt på A-aktier og B-aktier. B-aktierne noteres på Helsinkis fondsbørs. B-aktierne giver deres indehavere 1 stemme for en aktiepost på mellem 1 og 10 000 aktier samt en stemme for hver yderligere post på 10 000 aktier. Ingen indehavere af B-aktier kontrollerer mere end 7,08 % af Keskos aktiekapital (svarende til 0,16 % af stemmerettighederne).
(4) A-aktierne er i princippet udelukkende i hænderne på Kesko-detailhandlere (K-detailhandlere), deres pensionsfonde og andre institutioner i nær tilknytning til K-detailhandlerne. A-aktierne udgør tilsammen 38 % af Keskos samlede aktiekapital, men eftersom der til disse aktier er knyttet seks stemmer for de første 100 aktier og derefter en stemme for hver yderligere post på 100 aktier, har K-detailhandlerne reelt i forening stemmeflertal i Kesko. Dette indebærer ganske vist ikke, at K-detailhandlerne i fællesskab kontrollerer Kesko, jf. fusionsforordningens artikel 3, men betyder i praksis, at andre ikke kan erhverve kontrollen med Kesko. Ifølge Keskos vedtægter skal alle medlemmer af selskabets bestyrelse være K-detailhandlere. Bestyrelsen udpeger medlemmerne i alle Keskos andre beslutningstagende og ledende organer.
(5) Kesko og K-detailhandlerne, der rent juridisk er selvstændigt erhvervsdrivende, omtales ofte under ét som »K-blokken«. Alle K-detailhandlere er kontraktligt bundet til Kesko. De er aktive inden for salg af dagligvarer og/eller udvalgsvarer. Kesko opererer også inden for dagligvarer og udvalgsvarer, ligesom selskabet leverer en lang række forskellige serviceydelser i forbindelse hermed.
(6) Tuko Oy (Tuko) er et finsk aktieselskab, der er aktivt inden for engros- og detailsalg af dagligvarer og udvalgsvarer. Ud over sine helejede detailbutikker har Tuko også kontrakter med et stort antal T-detailhandlere, der i juridisk forstand er selvstændigt erhvervsdrivende. Tuko og T-detailhandlerne omtales ofte under ét som »T-blokken«.
II. TRANSAKTIONEN
(7) Den 27. maj 1996 overtog Kesko 56,3 % af Tukos aktiekapital og opnåede derved 59,3 % af stemmerne og dermed den direkte kontrol med Tuko.
III. FUSION
(8) Denne transaktion udgør en fusion, jf. fusionsforordningens artikel 3.
IV. INGEN FÆLLESSKABSDIMENSION
(9) Ifølge de tal, det finske konkurrenceråd har fremlagt, har Kesko og Tuko tilsammen en omsætning på verdensplan på over 5 mia. ECU. Både Kesko og Tuko har imidlertid over to tredjedele af deres respektive omsætning inden for EF i Finland. Heraf følger, at fusionen ikke har fællesskabsdimension, jf. fusionsforordningens artikel 1.
V. PÅVIRKNING AF SAMHANDELEN MELLEM MEDLEMSSTATER
(10) Kesko har gjort gældende, at Kommissionen ikke har kompetence til at behandle selskabets overtagelse af Tuko. Efter Keskos opfattelse kan Kommissionen ikke behandle fusioner efter en anmodning fremsat i henhold til artikel 22, stk. 3, når de deltagende virksomheder har mere end to tredjedele af deres samlede EF-omsætning i en og samme medlemsstat. Keskos argument er imidlertid baseret på en fejlagtig fortolkning af de fortolkningsmeddelelser, der blev udsendt samtidig med fusionsforordningens vedtagelse, og hvori Kommissionen kun tilkendegiver, at den ikke agter at gøre brug af sine yderligere beføjelser i henhold til traktatens artikel 89, når visse kvantitative kriterier ikke er opfyldt.
(11) I henhold til fusionsforordningens artikel 22, stk. 3, skal det påvises, at fusionen påvirker samhandelen mellem medlemsstater. Keskos overtagelse af Tuko vil afskære andre virksomheder, herunder også virksomheder fra andre medlemsstater, fra at trænge ind på i særdeleshed de finske dagligvaremarkeder. Desuden stammer en stor del (ca. 30 %) af de varer, som sælges af både Kesko og Tuko, fra lande uden for Finland. At fusionen vil påvirke samhandelen mellem medlemsstater beror også på, at leverandører fra andre medlemsstater i praksis er nødt til at have adgang til Keskos distributionskanaler for at opnå et tilstrækkeligt stort salg af deres varer i Finland.
(12) Desuden er begge selskaber medlemmer af flere internationale indkøbsorganisationer sammen med tilsvarende selskaber i andre medlemsstater. Siden foråret 1996 har Kesko også udvidet sit virkefelt ved at åbne detailbutikker i Sverige.
(13) Af det ovenstående fremgår, at ændringerne i strukturen af det finske marked for engros- og detailsalg af dagligvarer direkte eller indirekte vil få mærkbare faktiske eller potentielle virkninger for samhandelsmønsteret inden for Fællesskabet (3).
VI. VURDERING EFTER FUSIONSFORORDNINGENS ARTIKEL 2
A. RELEVANTE MARKEDER
(14) Kesko har gjort gældende, at den her omhandlede transaktion bør vurderes på grossistniveauet frem for på detailniveau. Dette begrundes med, at K-detailhandlerne og T-detailhandlerne er uafhængige af Kesko og Tuko og disses centrale enheder. Påstanden er baseret på, at Kesko og Tuko stort set kun skulle yde indkøbs-, markedsførings- og edb-service og anden bistand til detailhandlerne, medens disse er ret frit stillet med hensyn til valg af leverandører, prispolitik og andre forretningsanliggender og desuden også konkurrerer med hinanden indbyrdes såvel som med andre detailhandlere.
(15) Keskos ovenstående argument kan imidlertid ikke godtages. Vurderingen af enhver fusions virkninger for konkurrencen skal foretages på grundlag af alle strukturelle elementer omkring fusionen, fusionsparterne og de berørte markeder. I den forbindelse er det særlig relevant at analysere de interne relationer i Kesko-koncernen i lyset af den betydelige reorganisering af koncernen, der fandt sted i 1995. Denne analyse (se nærmere herom i betragtning 39-66) fører til den konklusion, at fusionen skal vurderes på detailplanet, eftersom Kesko, herunder også K-detailhandlerne, må betragtes som et fremtrædende og centralt planlagt strukturtræk ved det finske marked.
(16) Ud over vurderingen på detailplanet er det også nødvendigt at vurdere fusionen på grossistplanet med hensyn til »cash & carry«-salg samt på markederne for dagligvareforsyninger.
(17) Ifølge Kommissionens undersøgelser vil fusionen primært få virkninger på følgende markeder:
1) markedet for detailsalg af dagligvarer
2) markedet for »cash & carry«-salg af dagligvarer
3) markederne for dagligvareforsyninger.
1. Markedet for detailsalg af dagligvarer
I. Relevant produktmarked
(18) Dette marked omfatter hovedsagelig varer som fødevarer, drikkevarer, tobak og non-food dagligvarer (f.eks. rengøringsprodukter, toiletartikler, papirartikler og produkter til personlig pleje). Fællesnævneren for disse varer er, at de alle indgår i en husholdnings »daglige fornødenheder«, som forbrugerne venter at kunne købe i et supermarked. I takt med den finske dagligvarehandels udvikling fra små specialbutikker (slagtere, bagere osv.) til større supermarkeder har også forbrugeradfærden ændret sig. Konkurrencen i Finland udspilles i dag mellem supermarkeder og andre forretninger, der kan give forbrugerne det brede udbud, som sætter ham i stand til at købe størsteparten af, hvad han har brug for i sin husholdning, i én enkelt butik, der har alle de ønskede faciliteter såsom parkeringspladser, indkøbsvogne osv. (se også Kommissionens tidligere beslutninger vedrørende denne branche (4)).
(19) Selv om bredden i udbuddet af dagligvarer kan variere betydeligt fra det ene supermarked til det andet, må det fastslås, at mange mindre butikker, herunder specialbutikker (som der er relativt få af i Finland), kiosker og benzinstationer, ikke tilbyder en service, der er i direkte konkurrence med supermarkedskonceptet. Benzinstationer har et langt mindre salgsareal end selv de mindste Kesko- og Tuko-butikker, og salget af dagligvarer i benzinstationer er stærkt koncentreret om tørkolonialvarer (ca. 70-80 % af det samlede salg), medens de traditionelle dagligvarebutikker har ca. 50 % af omsætningen inden for ferskvarer.
(20) Konklusionen er, at det relevante marked er markedet for salg af et dagligvaresortiment bestående af ferskvarer og tørkolonialvarer samt non food-dagligvarer i et supermarked eller tilsvarende miljø. Markedet omfatter ikke salg i specialbutikker, kiosker og benzinstationer. Disse salgssteder yder derimod en service, der supplerer supermarkedernes.
II. Relevant geografisk marked
(21) Detailhandelsbranchen selv anser et supermarkeds opland for at være afgrænset af den radius, inden for hvilken kunderne kan nå frem til supermarkedet i bil på ikke over 20 minutter. Set fra forbrugernes synspunkt vil en biltur på 20 minutter ofte give dem valget mellem et, to eller flere supermarkeder og mindre butikker, der også tilbyder et bredt dagligvaresortiment. Det kan naturligvis ikke lade sig gøre at nå frem til nogen præcis definition på alle de mulige kombinationer, der afhænger af både tætheden og fordelingen af såvel forbrugerbefolkningen som supermarkedsnettet. Desuden vil den grad af overlapning, der kan findes mellem supermarkedernes oplande, og fordelingen af forbrugerbefolkningen ikke alene være afgørende for konkurrencesamspillet mellem supermarkeder inden for geografisk tilstødende områder, men vil også til en vis grad have en afsmitnings- eller kædereaktionseffekt på supermarkeder, der ligger længere væk. Endvidere er der mange vigtige konkurrenceparametre, såsom produktudbud, leverandører, kvalitet, service (åbningstider osv.), reklame, tilbudskampagner og priser (f.eks. tilbudspriser), der ikke bestemmes på lokalt plan, men derimod på regionalt eller nationalt plan. Sådanne beslutninger iværksættes ofte i flere detailbutikker i et område. På baggrund heraf er det både rimeligt og nødvendigt at tage udgangspunkt i en samlet helhed af, hvad der set med den enkelte forbrugers øjne kan være et meget lokalt marked.
(22) Salgstallene kan i princippet aggregeres på utallige niveauer. For så vidt angår Finland, er det størst mulige geografiske marked det nationale, hvilket hænger sammen med bl.a. sprogforskelle og forbrugerpræferencer.
(23) Både Kesko og Tuko (samt deres største konkurrenter) driver detailhandel efter et nationalt kædekoncept med fælles markedsførings- og prispolitik. Desuden findes der kundeloyalitetssystemer, som f.eks. K-kortet, der gælder overalt i Finland. Selv om disse faktorer tyder på et relativt omfattende geografisk marked, er det af hensyn til vurderingen af denne fusion ikke nødvendigt at træffe endelig stilling til det geografiske markeds nøjagtige størrelse, eftersom Kesko og Tuko tilsammen har stort set samme markedsandele, uanset om de beregnes på nationalt, regionalt eller lokalt plan (se betragtning 106).
2. Markedet for »cash & carry«-salg af dagligvarer
I. Relevant produktmarked
(24) Hvilke produkter dagligvaregrossisterne handler med, afhænger naturligvis primært af, hvilke produkter der sælges i detailhandelen og anvendes i erhvervsmæssige husholdninger. Kommissionens undersøgelser har vist, at der på det finske marked er væsentlige forskelle mellem »traditionelt grossistsalg« og »cash & carry«-salg.
(25) Kesko har fremført, at den traditionelle grossisthandel bør opdeles i tre forskellige markeder, nemlig forhandlinger med leverandører, gennemfakturering og logistik. Eftersom Keskos aktiviteter inden for traditionelt grossistsalg til eksterne kunder har være mindre betydende (ca. 1 %), og fusionen derfor ikke rejser nogen konkurrenceproblemer på dette område, er det ikke nødvendigt at tage stilling til Keskos argumenter desangående.
(26) Både Kesko og Tuko har en stor omsætning inden for »cash & carry«-salg. »Cash & carry«-salg adskiller sig fra det traditionelle grossistsalg ved, at kunderne selv sørger for transporten, og at varerne fortrinsvis betales kontant og ikke på kredit. »Cash & carry« er derfor en fordel for kunder, som har vanskeligt ved at forudberegne deres langsigtede behov, som ikke har de nødvendige faciliteter til at opbevare store lagre i længere tid, som ikke har de finansielle ressourcer til at stille garanti for den kredit, der er nødvendig for at kunne købe i store mængder, og som derfor foretrækker at købe mindre mængder, men hyppigere. Disse kunder er fortrinsvis mindre virksomheder, hvorimod større kunder normalt vil købe på grossistvilkår, således som Kesko selv har bekræftet det i sit svar på Kommissionens klagepunktsmeddelelse.
(27) At »cash & carry«-salg har en særlig funktion, fremgår også af, at »cash & carry«-lagrene normalt fører ca. 10 000 forskellige varenumre, medens de traditionelle grossistlagre normalt har langt færre varenumre (når der ses bort fra Keskos, Tukos og Inex Partners Oy's centrallagre i Helsinki). Det fremgår også af, at Kesko har organiseret sit »cash & carry«-salg i et særskilt datterselskab.
(28) De vigtigste »cash & carry«-kunder er erhvervsmæssige og institutionelle husholdninger (hoteller, restauranter, hospitaler osv.). Flertallet af disse kunder er små og mellemstore virksomheder, der af de i betragtning 26 nævnte grunde i vid udstrækning ikke er i stand til i stedet at gå over til traditionelle grossistleverancer. Ifølge Tukos årsberetning for 1995 svarede selskabets samlede »cash & carry«-salg til dets traditionelle grossistsalg, men der var ca. fire gange så mange »cash & carry«-kunder, som der var kunder til det traditionelle grossistsalg. Det viser, at den gennemsnitlige »cash & carry«-kunde kun aftager ca. en fjerdedel af, hvad den traditionelle grossistkunde køber. Den største varegruppe i disse kunders indkøb er tørkolonialvarer, der tegner sig for 60-70 % af Keskos og Tukos samlede salg på dette marked, idet ferskvarer og non food-varer tegner sig for den resterende del.
(29) I betragtning af de særlige træk ved »cash & carry«-salg og under hensyn til, at et stort flertal af »cash & carry«-kunderne i praksis er henvist til at benytte sig af denne indkøbsform på grund af deres begrænsede finansielle ressourcer og begrænsede lagerkapacitet, vil det være meget vanskeligt for disse kunder at gå over til traditionelle grossistleverancer, også i tilfælde af prisstigninger på varerne.
(30) Kesko har anført, at nogle af selskabets kunder benytter sig af både traditionelle grossistleverancer og »cash & carry«-indkøb, og at en stigning i priserne inden for »cash & carry« vil få disse kunder til helt at gå over til traditionelle grossistleverancer, således at det i praksis ikke vil kunne betale sig at forhøje priserne. Kesko har ikke ret i denne påstand, idet selskabet her forveksler »supplere« med »erstatte«. I betragtning af de ovenfor beskrevne tydelige forskelle mellem traditionelt grossistsalg og »cash & carry«-salg er det klart, at det begrænsede antal kunder, der benytter sig af begge typer leverancer, betragter dem som indkøbsformer, der supplerer, men ikke erstatter hinanden. F.eks. vil en kunde, der finder det hensigtsmæssigt at købe nogle af sine forsyninger via traditionelt grossistsalg, måske ikke have anden mulighed end »cash & carry«-indkøb for at dække sit behov for andre varer (f.eks. bestemte typer varer, når hans lagerfaciliteter er fuldt udnyttet, eller når han har brug for at supplere op for at imødekomme en pludselig stigning i efterspørgslen). Derfor er den omstændighed, at der findes et begrænset antal kunder, der benytter sig af begge typer for grossistsalg, ikke et tegn på, at en prisstigning inden for »cash & carry« ville få disse kunder til at gå over til traditionelle grossistleverancer i et omfang, der ville gøre det urentabelt at forhøje priserne for »cash & carry«-salg, således at »cash & carry«-kunder blev beskyttet herigennem.
(31) Af de ovennævnte grunde udgør »cash & carry«-salg et relevant produktmarked, der adskiller sig fra andre markeder for engrossalg.
II. Relevant geografisk marked
(32) »Cash & carry«-kunderne er erhvervskunder, hovedsagelig institutioner, samt i mindre omfang detailhandlere. De er derfor i stand til at foretage deres indkøb inden for et relativt udstrakt område, selv om de vil være nødt til selv at sørge for transporten. Ifølge de foreliggende oplysninger foretager »cash & carry«-kunderne deres indkøb på regionalt plan. I betragtning af den skæve befolkningsfordeling i Finland vil »cash & carry«-kunder i Nordfinland normalt være nødt til at køre længere for at købe ind end kunder i det sydvestlige Finland, hvortil kommer, at regionerne er større i det nordlige Finland. Det er derfor mest rimeligt at vurdere fusionens virkninger på det regionale plan.
3. Markederne for dagligvareforsyninger
I. Relevante produktmarkeder
(33) Disse markeder omfatter dagligvareproducenternes salg til grossister, detailhandlere og andre kunder. Ikke alle producenter leverer alle dagligvarer, nogle specialiserer sig i bestemte produkter eller produktgrupper såsom ferskvarer, tørkolonialvarer eller non food-varer.
(34) Hvad efterspørgselssiden angår, gælder desuden, at store erhvervskunder som supermarkedskæder sandsynligvis vil forsøge at opnå de bedst mulige vilkår for deres indkøb af varer som kød, dåsemad osv. Hver vare eller varegruppe udgør et individuelt produktmarked, eftersom den set fra aftagernes synspunkt ikke eller ikke helt kan erstattes med andre varer eller varegrupper. Men eftersom efterspørgselsmønsteret for hver varegruppe er ret ensartet og koncentreret i Finland (se betragtning 150), er det ikke nødvendigt at vurdere fusionens virkninger for hver enkelt vare eller varegruppe. Det er tilstrækkeligt at vurdere, hvilke virkninger parternes øgede indkøbsstyrke i kraft af den nye efterspørgselsstruktur vil få for hele udbuddet af dagligvarer.
(35) Det må medgives, at der i særdeleshed for producenter af non food-varer også findes andre distributionskanaler end supermarkeder, som f.eks. apoteker. Set i forhold til supermarkederne og »cash & carry«-kanalerne spiller disse dog kun en ubetydelig rolle (se nedenfor i betragtning 146-153) og har ingen indflydelse på vurderingen i denne sag.
II. Relevant geografisk marked
(36) Ca. 70 % af de varer, Kesko og Tuko sælger, er produceret i Finland. Producenterne af disse varer har størstedelen af, om ikke hele, deres omsætning i Finland. Disse leverandører har da også anført, at de betragter Finland som det geografisk relevante marked.
(37) De resterende 30 % af Keskos og Tukos salg er importerede varer, hvoraf kun en relativt lille del, ca. 5 procentpoint, importeres af dem selv. Resten købes hos finske datterselskaber af internationale producenter eller virksomheder, der har specialiseret sig i handel med importerede varer. Med hensyn til disse varer bør de geografiske markeder i betragtning af, at den anmeldte fusion påvirker efterspørgselssiden på disse markeder, defineres under særlig hensyntagen til leverandørernes muligheder for at gå over til andre måder at distribuere deres varer til de endelige forbrugere på. De pågældende producenter (hvis varer i vid udstrækning er tilpasset salg på det finske marked, f.eks. med hensyn til emballage, sprog osv.) kan kun få adgang til aftagerne - dvs. detailhandelskunderne og »cash & carry«- kunderne - via de finske detail- og »cash & carry«-distributionskanaler. Eftersom internationale producenter således ikke kan ty til ikke-finske distributionskanaler, må det konkluderes, at det relevante geografiske marked er Finland.
B. FUSIONENS VIRKNINGER
(38) De ovenfor beskrevne tre dagligvaremarkeder er vertikalt forbundet med hinanden på en sådan måde, at Keskos og Tukos position på markedet for detailsalg af dagligvarer danner grundlaget for deres position på forsyningsmarkederne (dvs. i forholdet til dagligvareleverandørerne). Omvendt har deres position på forsyningsmarkedet også stor indflydelse på deres stilling i detailleddet. Også markedet for »cash & carry«-salg har betydning for deres position på forsyningsmarkedet, idet Kesko og Tuko ved at aftage store mængder til deres detailsalg får yderligere konkurrencefordele i forhold til små lokale »cash & carry«-virksomheder.
1. Detailsalg af dagligvarer
I. Strukturen på udbudssiden
1. Frivillige detailkæder i Finland
(39) Det finske detailmarked har traditionelt været præget af frivillige detailkæder, som har spillet en fremtrædende rolle. Inden for dagligvarer findes der imidlertid i dag kun to sådanne kæder i Finland, nemlig K-blokken og T-blokken. Et af disse kæders hovedformål er at åbne mulighed for indkøb og markedsføring i en større målestok, end det er muligt for de enkelte detailhandlere. Et fællestræk for kæderne er, at samarbejdet er reguleret ved kontrakter. Disse kontrakter er ganske vist i princippet af horisontal karakter (dvs. indgået mellem de enkelte detailhandlere i henholdsvis K- og T-blokken), men af praktiske årsager og for at lette overvågningen indgås de mellem den enkelte detailhandler og gruppens centrale organer.
(40) Kontrakterne mellem de enkelte detailhandlere og det centrale organ tager sigte på at standardisere de enkelte detailhandleres adfærd, således at deres frihed begrænses på forskellige områder såsom indkøb, kendetegn, salgskampagner og salgspolitik, der har central betydning for gruppens virkeliggørelse af sin målsætning. I hvilket omfang der er behov for en standardisering af den enkelte detailhandlers adfærd, for at systemet kan fungere som ønsket, afhænger af konkurrenceforholdet og dermed den indbyrdes afhængighed mellem de enkelte led i kæden. Det stemmer helt overens hermed, at Tuko og Kesko, for sidstnævntes vedkommende specielt efter reorganiseringen (se nedenfor), har gennemført en langt mere vidtgående standardisering af detailhandlernes adfærd, end det er tilfældet med f.eks. internationale indkøbsforeninger og lignende organisationer, der ikke i samme omfang omfatter virksomheder, som uden dette samarbejde ville konkurrere direkte med hinanden.
(41) Eftersom virkeliggørelsen af gruppens målsætninger er betinget af, at de enkelte detailhandlere følger den fælles politik som fastsat i kontrakterne, har Kesko fået interne beføjelser til at sikre deres overholdelse af de fælles mål. Disse interne beføjelser omfatter incitamenter (f.eks. bonus og visse former for service i forbindelse med detailhandlerens forretning) såvel som sanktioner (bortfald af bonus og andre fordele, eksklusion eller trusler herom). Sådanne sanktioner virker meget effektivt, når der som f.eks. i Keskos tilfælde er tale om, at de enkelte medlemmer har investeret betydelige summer i organisationen og derfor i vid udstrækning er afhængige af de centrale organer for at kunne drive deres forretning.
2. K-blokkens art og struktur
(42) Set ud fra et selskabsretligt synspunkt er K-detailhandlerne selvstændige juridiske personer, der selv bærer hele den økonomiske risiko. Af de nedenfor anførte årsager kan dette dog ikke betragtes som noget afgørende kriterium ved vurderingen af, hvorvidt Keskos overtagelse af Tuko vil påvirke detailhandelsmarkedet.
a) Fælles interesser
(43) Som beskrevet ovenfor i betragtning 4 har K-detailhandlerne tilsammen flertallet af stemmerettighederne i Kesko. Desuden er samtlige medlemmer af Keskos bestyrelse, der udpeger medlemmerne af alle de andre beslutningstagende og ledende organer i Kesko, også K-detailhandlere. Dette er et klart udtryk for, at K-detailhandlerne har stærke fælles interesser.
b) Aftaler mellem Kesko og K-detailhandlerne
(44) Detailhandleraftalen fastsætter K-detailhandlernes almindelige rettigheder og forpligtelser, medens kædeaftalen fastsætter rettigheder og forpligtelser i relation til medlemskab af en af de fem Kesko-kæder (se betragtning 47). I detailhandleraftalen forpligter detailhandlerne sig til »som hovedaktivitet at drive overskudsgivende detailhandel« og »at bestræbe sig på at udnytte alle fordelene ved K-gruppens fællesindkøb og egne mærker. Detailhandleren må ikke uden grund stille Kesko ringere end andre leverandører«. Kædeaftalerne fastsætter videre, at detailhandleraftalerne og kædeaftalen tilsammen danner grundlaget for samarbejdet mellem detailhandleren og Kesko, og at aftalernes hovedformål er at fremme vareomsætningen mellem parterne (detailhandleren og Kesko). I kædeaftalen fastsættes det, at K-detailhandleren er bundet af kædeledelsens beslutninger angående markedsføring, optagelse af nye varer i det faste varesortiment og detailpriser på tilbudsvarer (5). Resultatet heraf var i 1995, at K-detailhandlerne i de fem kæder købte [75-100] (6) af alle deres varer hos Kesko (se betragtning 72).
(45) K-detailhandlernes forpligtelser omfatter desuden brugen af Keskos logotyper. K-detailhandlerne betaler intet vederlag for brugen af Keskos logotyper, reklameslogans og andre af Keskos intellektuelle ejendomsrettigheder, og de betaler heller ikke noget for nogle af de serviceydelser, Kesko yder dem (f.eks. markedsføringsbistand). Derimod betaler K-detailhandlerne indirekte herfor via den avance, der lægges på varerne, når de overføres fra Keskos kædekontrolenhed til detailhandleren. Enhver detailhandler, der ønskede at købe f.eks. markedsføringsbistand fra andre end Kesko, ville derfor i praksis betale for den samme ydelse to gange. Det må derfor konkluderes, at meningen er, at K-detailhandlerne udelukkende skal gøre brug af den af Kesko tilbudte service.
(46) Desuden får K-detailhandlerne bonus og rabatter fra Kesko på basis af, hvor meget de køber hos Kesko. At disse rabatter er større, jo mere de køber for, giver detailhandlerne et klart incitament til at forblive loyale over for gruppens strategi.
c) Keskos organisation
(47) Som K-gruppens centrale organ har Kesko ansvaret for den overordnede planlægning af gruppens strategi. I 1995 blev der gennemført en gennemgribende reorganisering af gruppens organisatoriske struktur. Denne reorganisering tog primært sigte på at få grupperet de bestående K-detailhandlere i fem landsdækkende Kesko-kæder, hver bestående af detailbutikker med fælles karakteristika hvad angår kendetegn (logotyper), salgsarealets størrelse og basis-varesortiment, og som skulle samarbejde indbyrdes om fælles reklamer, tilbudskampagner osv. (disse kæder beskrives mere indgående i betragtning 67-72).
(48) Inden for Keskos fødevaredivision blev der som led i denne reorganisering oprettet fem tilsvarende kædekontrolenheder. Disse kædekontrolenheder udgør sammen med en kædeledelse bestående af detailhandlere fra kæden den landsdækkende ledelse af de pågældende kæder. Kædekontrolenheden, som udelukkende består af Kesko-ansatte, skal bl.a. koordinere kædemedlemmernes indkøb, markedsføring og salgspolitik, bl.a. fælles kampagner. Kædekontrolenheden fungerer også som Keskos avancecentraler (der beregner Keskos avance på alle kædens fælles indkøb for hver underkæde, før de leveres videre til detailhandlerne).
(49) Alle kædekontrolenheder indgår i Keskos fødevaredivision. De har således fælles ledelsesstrukturer og er underlagt samme direktør (en af Keskos næstformænd).
(50) Som et vigtigt led i reorganiseringen vil K-butikkerne i alle fem kæder blive udstyret med moderne informationssystemer specielt tilpasset Kesko-nettet. Disse edb-systemer skal installeres i detailbutikkerne, men vil fortsat være ejet af Kesko. Det vil herefter blive væsentligt lettere hurtigt at få information ud i gruppen. At Kesko offentligt har tilkendegivet, at selskabet vil satse mere på brug af informationsteknologi, er i tråd med den udvikling, der er sket i andre detailgrupper overalt i Europa. F.eks. giver skannere ved kasseapparaterne, der er tilsluttet en central computer, mulighed for en bedre koordinering af lagerstyring, sortimentudvælgelse og prisinformation.
K-detailhandlernes indkøbsbeslutninger
(51) Kesko har fremført, at K-detailhandlerne selv beslutter, hvem de vil købe deres varer hos, helt uafhængigt af Kesko. Til underbygning af denne påstand har Kesko peget på, at det i gennemsnit for butikkerne i alle fem kæder kun er [30-50] % af K-butikkernes samlede indkøb, der leveres af Kesko som grossist, medens [30-50] % leveres direkte fra producenten til detailhandlerne og blot faktureres af Kesko.
(52) Kommissionens undersøgelser tyder imidlertid stærkt på, at producenterne, når de leverer deres varer, opfatter Kesko og K-detailhandlerne som én samlet enhed, selv om det faktiske kontaktpunkt inden for denne enhed kan variere efter omstændighederne, og uanset hvilken salgskanal der benyttes (traditionelt grossistsalg eller gennemfakturering). Dette underbygges af følgende omstændigheder:
- Alle de indkøb foretaget af K-detailhandlere, der faktureres af Kesko, faktureres på basis af faktureringsaftaler indgået mellem Kesko og Keskos leverandører, hvilket indebærer, at det ikke er muligt for en K-detailhandler at benytte denne salgskanal uden Keskos aktive medvirken.
- Ved faktureringen overgår ejendomsretten til de pågældende varer rent juridisk til Kesko, og varerne sælges derefter videre til den detailhandler, der bestilte dem. Disse transaktioner indgår som sådanne i Keskos årsregnskaber under Keskos salg og er ikke angivet adskilt fra Keskos traditionelle grossistsalg.
- Mere generelt bemærkes, at de faktureringsaftaler, der er indgået mellem Kesko og Keskos leverandører, normalt specificerer det markedsføringstilskud og/eller andre rabatter, beregnet på basis af salgsmængden, som leverandørerne yder Kesko. Disse tilskud og rabatter, som er den mest almindelige måde, hvorpå leverandørerne sondrer mellem deres kunder, er baseret på alle indkøb foretaget af hele K-gruppen, dvs. både salg til Kesko i dennes egenskab af grossist samt indkøb foretaget direkte af K-detailhandlere i henhold til faktureringsaftaler. Leverandørerne ville ikke gå med til at betale sådanne beløb, hvis de ikke mente, at Kesko var i stand til at sikre aftalernes opfyldelse (dvs. nå fastsatte mængdemål eller gennemføre aftalte salgskampagner i butikkerne).
- Selv om Kesko har fremført, at ». . . det er ikke nødvendigt (for det Kesko-personale, der tager sig af faktureringen) i det daglige arbejde at hæfte sig ved de enkelte varer og deres pris på fakturaen«, må det konkluderes, at de ca. [. . .] mio. faktureringer, Kesko tager sig af hvert år (hvoraf de fleste, men ikke alle, drejer sig om indkøb foretaget af K-detailhandlere), giver Kesko en kolossal viden om de priser og andre forretningsvilkår, de enkelte leverandører anvender. Desuden vil Kesko kun kunne føre kontrol med, at de markedsføringstilskud og rabatter, selskabet modtager, stemmer overens med dets aftaler med leverandørerne, hvis Kesko følger med i de samlede beløb.
(53) I lyset af det ovenfor anførte kan Kommissionen ikke godtage, at de [30-50] % af alle K-detailhandlernes indkøb, der faktureres, men ikke fysisk leveres af Kesko, skulle kunne betragtes som værende foretaget uafhængigt af Kesko. Tværtimod er det klart, at Kesko spiller en central rolle også i disse relationer. Det kan derfor konkluderes, at spørgsmålet om, hvorvidt nogle leverancer passerer gennem Keskos lagre (traditionelt grossistsalg) eller leveres direkte til detailhandleren, hovedsagelig afhænger af de logistiske forhold, dvs. hvilken vare der er tale om, hvor stor ordren er, osv.
K-detailhandlernes markedsførings- og prisbeslutninger
(54) Ifølge Kesko fremgår K-detailhandlernes uafhængighed af Kesko også af, at de helt frit kan tilrettelægge deres forretningspolitik på markedet, dvs. med hensyn til reklamer og priser. Til underbygning af disse påstande har Kesko fremlagt tre undersøgelser angående prisspredning og reklameadfærd.
(55) Kommissionen har fundet adskillige svagheder i de metoder, der er benyttet i disse undersøgelser, samt i præsentationen af de data, de er baseret på (f.eks. er det uklart, efter hvilke kriterier udvælgelsen af butikker, varer og geografisk fordeling er foretaget, og hvilken periode de bygger på). Disse metodeproblemer har dog ikke afgørende betydning, da det af to af undersøgelserne tydeligt fremgår, at det er et fælles træk, at detailhandlernes påståede frihed påvises ud fra en sammenligning af priser og reklameadfærd i de forskellige Kesko-kæder og ikke ud fra den individuelle adfærd inden for disse kæder. Eftersom Kesko netop har oprettet de fem kæder for at samle alle de butikker, der har samme karakteristika, og fastlagt en kædepolitik inden for hver kæde, er der ikke noget mærkeligt i, at der er forskel på de enkelte kæders pris- og reklameadfærd.
(56) Hvis man derimod læser undersøgelsernes resultater med udgangspunkt i de enkelte Kesko-kæder, ses der klart en meget høj grad af samordnet adfærd. Med hensyn til reklamer viser undersøgelserne, at [50-100] % af reklameudgifterne inden for hver kæde bliver brugt til fælles reklamer. I undersøgelserne hedder det i forbindelse hermed, at ». . . kædemedlemmer, der ikke konkurrerer med hinanden, vil normalt annoncere i fællesskab og ikke hver for sig.« Tilsvarende skulle undersøgelsen angiveligt vise forskelle i de annoncerede priser over en femdagsperiode, men den bekræfter rent faktisk, at K-detailhandlere inden for samme kæde stort set anvender samme priser.
(57) På denne baggrund og i betragtning af den rolle, Kesko spillede under reorganiseringen af K-detailhandlerne i de fem forskellige kæder, må det konkluderes, at de forskelle med hensyn til reklame- og prisadfærd, der består mellem kæderne, indgår i en centralt planlagt strategi for hele Kesko-gruppen.
d) Ejerskab af butikslokaler
(58) Som anført ovenfor har Kesko ansvaret for udvikling og opretholdelse af K-blokkens butiksnet. Det er af særlig strategisk betydning for Kesko, at Kesko ejer de butikslokaler, som detailsalget foregår fra. Ifølge Keskos balance tegner selskabets investeringer i fast ejendom sig for ca. to tredjedele af dets samlede anlægsaktiver.
(59) Den strategiske betydning, Kesko tillægger ejerskabet af detailbutikkernes lokaler, ses af, at alle de af Kesko planlagte og/eller opførte butikslokaler fortsat ejes af Kesko, men lejes ud til K-detailhandlerne. At Kesko har en interesse i fortsat at eje butikslokalerne er særlig indlysende, når der er tale om større butikker. Kesko ejer således lokalerne til [. . .] % af Citymarked- og Rimi-butikker, [. . .] % af butikkerne i supermarkedskæden og [. . .] % af butikkerne i K-markedskæden. I nærbutikskæden ejer Kesko [. . .] % af lokalerne. Størsteparten (over 60 %) af alle K-detailhandlernes samlede omsætning realiseres således i lokaler, der ejes af Kesko. De K-detailhandlere, der driver forretning i Kesko-ejede lokaler, har indgået en samarbejdsaftale med Kesko, der fastlægger principperne for Keskos udlejning af lokalerne og lejen herfor, som beregnes på basis af detailhandlerens omsætning eller avance.
(60) Medens ingen K-detailhandler uden Keskos godkendelse kan overdrage (sælge eller bortforpagte) sin forretning som en »going concern« til andre, har de detailhandlere, der driver deres forretning i lokaler ejet af Kesko, endnu færre muligheder for at overdrage deres forretning til andre.
(61) Der er ikke tale om, at hver K-detailhandler får tildelt et område, inden for hvilket han er den eneste K-detailhandler. Ifølge aftalen med Kesko har hver detailhandler pligt til at acceptere, at der etableres andre detailbutikker i samme område. Samarbejdsaftalen kan opsiges af Kesko, når der foreligger en »gyldig grund i forbindelse med nettets udvikling«.
e) Økonomisk engagement
(62) Blandt de forpligtelser, der påhviler en K-detailhandler, indgår, at han skal eje mindst [. . .] A-aktier i Kesko eller aktier til en værdi svarende til [. . .] ugers køb hos Kesko (inkl. beløb faktureret af Kesko), hvis sidstnævnte er størst. Gennemsnitligt ejer K-detailhandlerne hver [. . .] % aktier, svarende til en børsværdi på [. . .] ECU. Disse aktier er pantsat i Vähittäiskaupan Takaus OY (VT) som sikkerhed for detailhandlerens køb hos/via Kesko. [. . .] % af VT ejes direkte af Kesko, og [. . .] % ejes af K-detailhandlerforeningen og af individuelle detailhandlere, medens resten ejes af andre organer i nær tilknytning til og delvis ejet af Kesko (disse organer er også Keskos hovedaktionærer). Ifølge finsk ret kan Kesko ikke selv tage imod sine egne aktier som sikkerhed. Men i betragtning af VT's ejerforhold er det klart, at aktierne set ud fra detailhandlernes synspunkt reelt er pantsat hos Kesko.
3. Konklusion
(63) Som det centrale organ i Kesko-gruppen har Kesko ansvaret for planlægning og gennemførelse af ændringer i den overordnede gruppestruktur. Efter den for nyligt gennemførte reorganisering har Kesko organiseret K-detailhandlerne i fem landsdækkende Kesko-kæder, der hver især har deres egne kendetegn og svarer til en kontrolenhed i Kesko-gruppen. Heraf kan udledes at det horisontale samarbejde og manglen på konkurrence inden for hver af disse fem Kesko-kæder er et strukturelt træk ved Keskogruppen og dermed også ved det finske detailmarked. Det samme gælder enhver konkurrence, der måtte forekomme at bestå mellem de fem kæder, eftersom hovedelementerne i denne konkurrence reelt er fastlagt af Kesko på centralt plan.
(64) Af det ovenfor anførte følger, at selv om K-detailhandlerne bærer den økonomiske risiko for deres forretningsaktiviteter, har de gennem de med Kesko indgåede aftaler accepteret at følge de overordnede principper, Kesko fastlægger for hele gruppen. At K-detailhandlerne har foretaget en større investering i Kesko gennem deres køb af aktier i selskabet, modtager en række former for service fra Kesko, men ikke får tildelt noget eneforhandlingsområde, hvilket betyder, at Kesko til enhver tid kan lade en ny detailhandler etablere sig i samme område, skaber en stærk kombination af incitamenter, der tilskynder K-detailhandlerne, og specielt de detailhandlere, der lejer deres forretningslokaler af Kesko, til at forblive loyale over for Kesko og den Kesko-kæde, de er medlem af.
(65) Størstedelen af den ovenstående analyse af forholdet mellem Kesko og K-detailhandlerne gælder også forholdet mellem Tuko og Tuko-detailhandlerne. Det er imidlertid ikke nødvendigt at foretage en endelig vurdering af T-detailhandlernes position forud for fusionen. Den omstændighed, at Kesko ville komme til at kontrollere Tuko, ville give Kesko mulighed for at organisere de forskellige T-detailhandlere på samme måde, som K-detailhandlerne er blevet organiseret i fem forskellige kæder. Kesko ville endog komme til at stå endnu stærkere i forhold til T-detailhandlerne, end Tuko gør, eftersom fusionen i realiteten vil gøre det umuligt for T-detailhandlerne at slutte sig til en konkurrerende frivillig kæde. (På samme måde ville fusionen også gøre K-detailhandlerne endnu mere afhængige af Kesko).
(66) I betragtning af de ovennævnte elementer - aftalerne inden for K-gruppen, de organisatoriske træk, Keskos ejerskab af forretningslokalerne og detailhandlernes økonomiske engagement - må Kesko samt K-detailhandlerne betragtes som et centralt planlagt strukturelt træk ved det finske detailmarked. Keskos påstand om, at fusionens virkninger for konkurrencen ikke bør vurderes på detailplanet, kan ikke godtages. På samme måde vil det også være rimeligt at betragte T-detailhandlerne som en integrerende del af Kesko-gruppen efter fusionen.
i) Keskos og Tukos landsdækkende kæder
Kesko
(67) De mindste Kesko-butikker findes i Nærbutikkæden (K-butikker), og der findes 1 115 af dem i Finland. De har et gennemsnitligt salgsareal på [. . .] m² og fører et gennemsnitligt antal varenumre på mellem [. . .] og [. . .]. K-butikkernes gennemsnitlige årsomsætning ligger på ca. [. . .] ECU. Ifølge Kesko udgjorde det basissortiment, kædeledelsen har fastlagt, [. . .] % af den samlede omsætning i 1995, og [. . .] % af den samlede omsætning kom fra fælles kampagner.
(68) Der findes 226 Kesko-supermarkeder (KK-butikker) i Finland. De har et gennemsnitligt salgsareal på [. . .] m² og mellem [. . .] og [. . .] varenumre. KK-butikkernes gennemsnitlige årsomsætning ligger på ca. [. . .] ECU. Ifølge Kesko tegnede det basissortiment, kædeledelsen har fastlagt, sig i 1995 for [. . .] % af den samlede omsætning, og [. . .] % af den samlede omsætning kom fra fælles kampagner.
(69) Kesko-stormarkederne (KKK-butikker), hvoraf der findes 78 i Finland, har et gennemsnitligt areal på [. . .] m² og sælger mellem [. . .] og [. . .] varenumre. Deres gennemsnitlige omsætning ligger på [. . .] ECU. Ifølge Kesko tegnede det basissortiment, der fastlægges af kædeledelsen, sig i 1995 for [. . .] % af den samlede omsætning, og [. . .] % af den samlede omsætning kommer fra fælles kampagner.
(70) De største butikker er Keskos Citymarkeder (KKKK-butikker), hvoraf der findes 38 i Finland. Ud over dagligvarer har disse forretninger også specialafdelinger, der normalt drives af Kesko selv. Citymarkedernes dagligvareafdelinger har normalt et salgsareal på gennemsnitligt [. . .] m², sælger mellem [. . .] og [. . .] varenumre og har en gennemsnitlig årsomsætning på [. . .] ECU. Ifølge Kesko udgjorde det basissortiment, der fastlægges af kædeledelsen, [. . .] % af omsætningen i 1995, og [. . .] % af den samlede omsætning kom fra fælles kampagner.
(71) Endelig findes der 19 Rimi-discountbutikker. Deres gennemsnitlige salgsareal ligger på [. . .] m², og de har [. . .] varenumre. Deres gennemsnitlige årsomsætning ligger på [. . .] ECU. I Rimi-butikkerne indgår [. . .] % af varerne i det basissortiment, der fastlægges af kædeledelsen. [. . .] % af den samlede omsætning kommer fra fælles kampagner. Ifølge Keskos årsberetning for 1994 er disse butikker baseret på lave omkostninger og ensartet lave priser. Det skal bemærkes, at aftalerne mellem Rimi-butikkerne og Kesko stort set indeholder samme forpligtelser som Keskos aftaler med andre K-detailhandlere.
(72) Forsyningskilderne var stort set de samme for alle kæderne. [. . .] % købes uafhængigt af Kesko, medens de resterende [. . .] % købes gennem Kesko. Af den sidstnævnte del købes de [. . .] % gennem Keskos traditionelle grossistfunktion, medens ca. [. . .] % faktureres af Kesko (Keskos rolle i forbindelse med faktureringen er beskrevet under betragtning 51-53). Selv om Kesko ikke har kunnet fremlægge konkrete tal, er det klart, at Keskos grossistenhed er alle kædernes hovedleverandør af tørkolonialvarer og non food-varer, medens faktureringsfunktionen navnlig omfatter ferskvarer.
Tuko
(73) Efter en nylig reorganisering er T-detailhandlerne organiseret i tre hovedgrupper.
(74) Den største af dem er Spar-gruppen, der består af 125 Spar-butikker, 216 Spar-markeder og 34 SuperSpar-butikker. Spar-butikkerne har et gennemsnitligt areal på [. . .] m², sælger [. . .] varenumre og har en omsætning på [. . .] ECU. For Spar-markederne er tallene henholdsvis [. . .] m², [. . .] varenumre og [. . .] ECU, medens de for SuperSpar-butikkerne er [. . .] m², [. . .] varenumre og [. . .] ECU.
(75) Tuko ejer og driver desuden 30 Anttila-varehuse. Deres dagligvareafdelinger har et gennemsnitligt salgsareal på [. . .] m², sælger [. . .] varenumre og har en omsætning på [. . .] ECU.
(76) De mindste butikker i Tuko-gruppen er Tarmo-butikkerne. Der er tale om butikker, der tidligere havde detailhandleraftaler med Tuko, men som ikke egnede sig til at blive indpasset i Spar-konceptet. Deres forhold til Tuko er baseret på »Tarmo-løftet«, ifølge hvilket Tuko uden beregning giver butikkerne ret til at benytte det af Tuko udviklede Tarmo-koncept. Til gengæld skal butikkerne bl.a. føre et basissortiment, deltage i fælles markedsføring og bruge det af Tuko fastlagte reklamemateriale. Der findes i alt 565 Tarmo-butikker i Finland. De har gennemsnitligt et salgsareal på [. . .] m² og sælger mellem [. . .] og [. . .] varenumre. Deres gennemsnitlige omsætning ligger på [. . .] ECU.
ii) Kooperative organisationer
(77) På det finske dagligvaremarked findes der tre kooperative detailgrupper, nemlig Suomen Osuuskauppojen Keskuskunta (SOK), Tradeka Oy (Tradeka) og Osuusliike Elanto (Elanto). De kooperative detailkoncerner er udsprunget af kooperative selskaber, som i princippet ejes af medlemmerne/forbrugerne. Hvert kooperativt selskab driver detailbutikskæder, som det ejer 100 %. Bestyrerne af disse detailbutikker er ansatte i gruppen.
SOK
(78) SOK driver tre landsdækkende butikskæder, nemlig Prisma, S-marked/Citysokos og Sale/Alepa. Disse butikker samarbejder nationalt og regionalt i 23 regionale kooperativer. Den regionale bestyrelse, som altid tæller mindst en repræsentant for SOK, fastlægger markedsførings- og prispolitik for alle kæderne. Prisforskelle mellem regioner skyldes hovedsagelig transportomkostninger, hvilket normalt indebærer, at priserne i det nordlige Finland er højere. Konflikter mellem de forskellige regionale kooperativer, der ganske vist meget sjældent opstår, bilægges af SOK's ledelse. SOK har også ansvaret for planlægning og opførelse af nye butikker. Ca. 85 % af alle butikker er etableret af SOK, den resterende del består hovedsagelig af mindre og ældre butikker.
(79) Prisma-kæden består af 28 store butikker. Selv om det gennemsnitlige salgsareal og antallet af varenumre i disse butikker er noget mindre end i Keskos Citymarkeder, ligger deres gennemsnitlige omsætning på nogenlunde samme niveau som Citymarkedernes.
(80) S-markedskæden består af 260 butikker. De hører til i samme kategori som Keskos KK-butikker hvad angår salgsareal, antal varenumre og gennemsnitlig omsætning.
(81) SOK's tredje kæde er Sale/Alepa-discountbutikkerne, hvoraf der findes 220. De er noget mindre end Keskos Rimi-butikker, men hører dog til samme kategori.
(82) Ud over sine aktiviteter inden for dagligvarer ejer SOK også 50 % af Inex Partners Oy. De resterende 50 % af denne dagligvaregrossist ejes af Tradeka (se nedenfor). SOK opererer også i hotel- og restaurationsbranchen.
Tradeka og Elanto
(83) Både Tradeko og Elanto er kooperative organisationer. Medens Tradeka i princippet dækker hele Finland, er Elantos aktiviteter koncentreret om Stor-Helsinki-området. Begge grupper er som følge af økonomiske vanskeligheder ved at blive reorganiseret i overensstemmelse med den finske lov om reorganisering af virksomheder (lov 47/1993). Dette vil påvirke begge selskaber frem til udgangen af år 2003.
(84) Til dels som følge af deres reorganiseringsprogrammer er Tradeka og Elanto i 1996 gået sammen i et omfattende samarbejde, bl.a. om koordinering af butikker, indkøb, sortiment, kundeloyalitetssystemer, personale og administration af informationsteknologi. På grund af dette samarbejde vil det være rimeligt at vurdere de to selskaber som hørende til samme gruppe.
(85) Tradeka driver tre forskellige dagligvarekæder. Den største af dem er Euromarkederne, hvoraf der findes 21 i Finland. Disse butikker er en smule mindre end Kesko-stormarkederne (KKK-butikkerne) med hensyn til salgsareal, antal varenumre og omsætning. De 147 Valintatalo-markeder (hvoraf de 28 drives af Elanto) er mindre butikker, der kan henføres til samme kategori som Tukos Sparmarkeder, og de 479 Siwa-butikker (hvoraf de 45 drives af Elanto) kan henføres til samme kategori som Tarmobutikkerne. Tre af Tradekas butikker drives i lokaler ejet af Tuko.
(86) Ud over at drive Valintatalo- og Siwa-butikker i Helsinki-området driver Elanto også tre Maxi-hypermarkeder og 23 Marketta-butikker. De sidstnævnte er noget mindre end K-butikkerne (K).
iii) Stockmann, Wihuri og Sentra
(87) En af de største privatejede virksomheder inden for dagligvare-detailhandelen er Oy Stockmann Ab (Stockmann), der har fem varehuse og 17 Sesto-discountbutikker i det sydlige Finland og en samlet dagligvareomsætning på ca. 200 mio. ECU. Selv om Stockmann ikke fører Keskos logo, har virksomheden indgået en K-detailhandleraftale med Kesko og bruger Kesko som sin hovedleverandør. Stockmann sælger også Keskos og Tukos handelsmærker. Desuden findes der en aftale mellem Kesko og Stockmann om krydsejerskab.
(88) Wihuri Oy er en anden privatejet virksomhed. Den driver 2 store Eurospar-butikker og 114 mindre Ruokavarasto-butikker i det sydvestlige Finland. I 1995 havde disse butikker en samlet omsætning på 150-200 mio. ECU. Wihuri var en af de virksomheder, der var med til at stifte Tuko, og ejede en stor aktiepost i selskabet, indtil denne som led i den her omhandlede fusion blev solgt til Kesko. Selv om Wihuri også er aktiv som grossist, er Tuko Wihuris hovedleverandør af dagligvarer, og Wihuri har indgået en langsigtet leveringsaftale med Tuko.
(89) Sentra Oy driver en stor Eurospar-butik og 27 mindre Prima- og Rabatti-dagligvarebutikker, alle i Uusimaa-området i det sydlige Finland. Den samlede omsætning ligger på ca. 100 mio. ECU. Ligesom Wihuri var også Sentra tidligere en af de større aktionærer i Tuko. Desuden er Tuko fortsat Sentras hovedleverandør af dagligvarer, herunder også handelsmærker, og Sentra har indgået en langsigtet leveringsaftale med Tuko. Desuden lejer Sentra næsten halvdelen af sine butikslokaler af Tuko. Disse lejekontrakter er knyttet til den ovennævnte leveringsaftale.
(90) Sentra og Wihuri ejer sammen med Tuko og Oy Hallman (en virksomhed, hvis butikker indgår i den af Tuko drevne Spar-kæde) Eurospar Oy, som er Eurospar-mærkets franchisetager i Finland.
(91) Af Kommissionens undersøgelser fremgår det, at Stockmann almindeligvis anses at indgå i Keskogruppen, og at Wihuri og Sentra på tilsvarende vis anses at indgå i Tuko-gruppen (se betragtning 97).
iv) Andre virksomheder på markedet
(92) Ifølge A.C. Nielsen Finland (Newsletter 1/96) fandtes der i 1995 1 286 andre privatejede dagligvarebutikker i Finland. Mange af disse butikker har brugt Tuko og i et vist omfang også Kesko som deres hovedleverandør. Disse butikker havde tilsammen en markedsandel på lidt over 6 % i 1995, hvilket var 0,7 procentpoint mindre end i 1994.
II. Markedsandele
a) På nationalt plan
(93) Selv før Keskos overtagelse af Tuko var det finske detailmarked for dagligvarer et af de stærkest koncentrerede i EF. Det er kun i Nederlandene, Danmark og Sverige, at en enkelt dagligvaredetailgruppe har mere end 30 % af det nationale marked, og gennemsnittet for samtlige medlemsstater ligger på omkring 18 % (7). Efter fusionen kommer K-blokken til at tegne sig for mindst 55 % (se nærmere herom under betragtning 98) af det samlede dagligvaresalg i Finland. Størrelsen af dagligvaresalget i Finland fremgår af tabel 1:
TABELPOSITION
(94) Som det fremgår af ovenstående tabel, har Kesko og Tuko tilsammen næsten tre gange så stor en samlet omsætning som deres største konkurrent, SOK. Ifølge Nielsen-registeret har markedsandelen for de detailgrupper, der er med i tabel 1, ligget på samme niveau i de seneste ti år. De fire største grupper har opgivet tallene for deres faktiske salg af dagligvarer til Kommissionen. Disse tal tyder på, at markedets samlede størrelse nok er 15 % mindre end beregnet af Nielsen, hvilket igen kan være tegn på, at de tal, Nielsen arbejder med, også omfatter salg af andre varer. Men eftersom alle fire grupper har opgivet lavere tal for den faktiske omsætning til Kommissionen, ændrer de ikke noget ved Keskos og Tukos relative position i forhold til SOK og Tradeka/Elanto.
i) Keskos påstande angående markedsandelene
(95) I sit svar på Kommissionens klagepunktsmeddelelse i henhold til artikel 18 anførte Kesko, at Keskos og Tukos fælles markedsandel i detailleddet ikke ville blive 60 %, men 49 %. Kesko hævder, at dette underbygges af nyere tal fra Nielsen angående detailsalget i de første 34 uger af 1996, når man fratrækker markedsandelen for fire detailgrupper (Stockmann, Sentra, Wihuri og Tarmo), der ganske vist indgår i Nielsens tal for Kesko og Tuko, men ikke er så nært knyttet til dem.
ii) Valg af referenceperiode
(96) For det første bygger de Nielsen-data, hvorpå Kesko baserer sine påstande, på en anden metodologi (bl.a. medregning af kiosker) end de Nielsen-data, der tidligere blev indsendt til Kommissionen. Kesko har ikke givet nogen begrundelse herfor. For det andet kan tal omfattende kun 34 uger ikke antages at give samme grad af pålidelighed som tal for et helt år, der ville tage fuldt hensyn til sæsonsvingninger. Desuden var den af Kesko valgte periode ikke normal for Kesko selv, da Kesko på det tidspunkt undergik en omfattende reorganisering. For Tukos vedkommende vil den af Kesko valgte periode også udvise anomalier, da der er tale om den periode, hvor Kesko var i færd med at overtage Tuko. I betragtning heraf må enhver vurdering af, hvilke virkninger det vil have, hvis man ikke medregner de ovennævnte fire detailgrupper, foretages med udgangspunkt i de ovenstående tal for 1995.
iii) Medregning af Stockmann, Wihuri og Sentra
(97) Ifølge Nielsen er tallene indsamlet gennem telefoninterviews, hvor hver butik blev anmodet om at angive, hvorvidt den opfattede sig selv som hørende til en af de fire store grupper eller burde henregnes til kategorien »andre«. Det er således klart, at Nielsen-registeret bygger på butikkernes egne udtalelser angående deres tilhørsforhold til en af grupperne. Da Kesko desuden (ligesom Tuko) er med i det rådgivende udvalg, der overvåger Nielsens register over dagligvarebutikker, er det også klart, at Kesko og Tuko har fundet det rimeligt, at de fire detailorganisationer medregnes hos dem.
(98) I betragtning heraf og af forbindelserne mellem Kesko/Tuko og hver af de fire detailgrupper som beskrevet ovenfor (Stockmanns K-detailhandleraftale og krydsejerskab med Kesko (se betragtning 87), Tukos ejerskab af de af Sentra benyttede lokaler (se betragtning 89-90), Tukos aktive rolle i Tarmo-kæden (se betragtning 76)) må Kommissionen fastholde det standpunkt, at Kesko efter fusionen vil få betydelig indflydelse på disse detailgrupper, specielt fordi deres mulighed for at vælge, hvilken grossist de vil benytte som leverandør - som hidtil hovedsagelig har været et valg mellem Kesko og Tuko - i realiteten vil bortfalde efter fusionen. Det er dog ikke nødvendigt at tage endelig stilling til dette spørgsmål, da det på basis af 1995-tallene fra Stockmann, Wihuri og Sentra (8) fremgår, at også selv om disse virksomheder ikke medregnes i Keskos og Tukos markedsandel, vil de tilsammen stadig have en markedsandel på over 55 % på landsplan. Så selv om disse virksomheder ikke medregnes i den markedsandel, Kesko ville få efter fusionen, vil Kesko dog stadig have en tre gange så stor markedsandel som den nærmeste konkurrent, SOK. Heller ikke på regionalt plan vil det få nogen større betydning, om der ses bort fra disse fire virksomheder eller ej (se betragtning 101).
b) På regionalt plan
(99) Hvis salget opdeles på de 16 statistiske områder, Nielsen har brugt i sine undersøgelser af detailhandelen i Finland, fremgår det, at Kesko og Tuko tilsammen har en andel, der svinger mellem [40-90] %. I alle disse områder er der en betydelig overlapning mellem Kesko og Tuko, da Tukos andel ligger på mellem [10-30] %. Samtidig tegner SOK sig for [0-40] % af salget i disse områder, og Tradeka/Elanto ligger på mellem [0-20] %. Gruppen »andre« har en andel svingende fra [0-20] %. (Disse regionale statistikker findes i bilag 1 (9)).
(100) De fire store grupper har opgivet tallene for deres nuværende salg i hvert af de 16 områder, som Nielsen baserede sig på. Også disse tal er lavere end Nielsens. Men resultatet er dog nogenlunde det samme. Selv om Kommissionen ikke har nogen oplysninger om det nuværende salg i gruppen »andre«, ser det ud til, at hvis man ser bort fra denne gruppe, vil det kun kunne øge Kesko/Tukos markedsandel i forhold til SOK og Tradeka/Elanto.
(101) Som nævnt ovenfor under betragtning 95 har Kesko gjort gældende, at man i Keskos detailhandels markedsandel ikke bør medregne Stockmanns, Sentras, Wihuris og Tarmos salg. Selv om Kommissionen fortsat mener, at Kesko efter fusionen vil få stor indflydelse på disse virksomheder, er det ikke nødvendigt at tage endelig stilling hertil, da det ikke har nogen større betydning for vurderingen. På regionalt plan opererer de tre førstnævnte detailgrupper kun i 5 ud af 16 områder i Finland. Hvis man ser bort fra dem, vil det derfor kun have virkning for disse fem regioner. Men også i disse fem regioner vil Kesko og Tuko stadig tilsammen have en markedsandel på [50-70] %, selv uden disse grupper. Desuden ville Keskos markedsandel efter fusionen i alle de fem regioner være mindst tre gange større end den nærmeste konkurrents. Virkningen af ikke at medregne Tarmokæden er ikke særlig stor, da denne kæde ifølge Kesko har en markedsandel på nationalt plan på [. . .] % spredt over ca. 500 butikker i hele Finland.
c) På lokalt plan
(102) Nielsen har også udarbejdet statistikker på det helt lokale plan, hvor Finland opdeles i 439 distrikter. Ifølge SOK er disse distrikter for små til at kunne udgøre endog en butiks opland, i hvert fald for de større butikkers vedkommende. Kommissionen råder ikke over nogen relevante omsætningstal på dette plan for Stockmann, Wihuri og Sentra, da de er medregnet under henholdsvis Kesko og Tuko. I betragtning af disse virksomheders begrænsede aktiviteter som beskrevet ovenfor (betragtning 97-98 og 101), kan det konkluderes, at dette ikke har større betydning for pålideligheden af de tal, der anføres nedenfor.
(103) Nielsen-statistikkerne viser, at Kesko og Tuko tilsammen tegner sig for over [. . .] % af salget i 294 (67 %) af de 439 distrikter, og at de i 49 af disse distrikter har over [. . .] % af salget. Disse statistikker viser også, at der er 104 distrikter, hvor enten Kesko eller Tuko ikke havde noget salg. I 44 af disse 104 distrikter tegner Kesko eller Tuko sig på egen hånd for over [. . .] % af salget. Endelig fremgår det, at der var tolv distrikter, hvor hverken Kesko eller Tuko havde noget salg. I betragtning af Keskos og Tukos vidtspændende dækning må det antages, at de distrikter, hvor der ikke er nogen overlapning mellem dem, kun tegner sig for en meget lille del af Finlands befolkning.
(104) Som et eksempel på, hvordan disse lokale statistikker er opstillet, kan nævnes, at Uusimaa-området, som er området omkring Helsinki, her er opdelt i 35 forskellige distrikter. Det er klart, at disse 35 distrikter er for små til at kunne udgøre en butiks opland i dette område, bl.a. fordi der ikke er taget hensyn til, at en stor del af befolkningen i Uusimaa arbejder inde i Helsinki og derfor har gode muligheder for at købe ind i nærheden af deres arbejdsplads eller på vej mellem arbejde og hjem. Men da disse lokale distrikter kan give et fingerpeg om Keskos og Tukos kombinerede styrke på det helt lokale plan, angives de statistiske tal for Uusimaa dog nedenfor. Kesko og Tuko skulle i princippet have en svagere position i Uusimaa-området, eftersom Helsinki-området er det tættest befolkede område i Finland og det område, hvor antallet af konkurrenter er størst (f.eks. er Elanto kun aktiv i dette område).
(105) I Uusimaa-området tegner Kesko og Tuko sig tilsammen for over [. . .] % af salget i 29 af de 35 distrikter. I 23 distrikter har de over [. . .] %, og i 17 over [. . .] %. Endelig har de i tolv distrikter en andel på over [. . .] % og i tre distrikter en andel på over [. . .] %.
III. Andre faktorer
(106) At Kesko og Tuko tilsammen har en markedsandel på mindst 55 %, uanset om denne markedsandel beregnes på lokalt, regionalt eller nationalt plan, giver en formodning om dominerende stilling. Denne formodning forstærkes yderligere af Keskos og Tukos position med hensyn til store detailbutikker, deres kontrol med en betydelig del af alle de lokaler, der egner sig til detailbutikker i Finland, deres kundeloyalitetssystemer og egne mærker og deres distributionssystemer samt - ikke mindst - den position, deres centrale organer indtager som indkøbere af dagligvarer. Alle disse faktorer, der medvirker til at skabe betydelige barrierer for adgangen til de finske detail- og engrosmarkeder for dagligvarer, vil blive nærmere analyseret nedenfor.
i) Store detailbutikker
(107) Den største butikstype, hypermarkederne, ligger normalt uden for bycentrene, og har gratis parkeringspladser til kunderne. Hypermarkederne anses normalt for at have betydeligt større opland end mindre butikker. Disse hypermarkeder er af særlig betydning, fordi deres aktiviteter i modsætning til de mindre butikkers har konkurrencemæssige indvirkninger på et stort antal andre butikker.
(108) På det finske detailmarked for dagligvarer er der en klar tendens til, at hypermarkederne vinder markedsandele på bekostning af de mindre butikker. I 1995 steg hypermarkedernes salg med over 140 mio. ECU ifølge bladet »Kehittyvä Kauppa«, som udgives af K-detailhandlerforeningen. Det er værd at bemærke, at Kesko og Tuko tegnede sig for NUM 2
DEN 3
af hypermarkedernes samlede fremgang. Samtidig faldt salget i alle andre butikker, og målt i værdi (en tilbagegang på 194 mio. ECU) ramte den største nedgang de butikker, der har et salgsareal på under 400 m².
(109) I Kehittyvä Kauppa-bladet defineres hypermarkederne som forretninger med et salgsareal på over 2 500 m². I en undersøgelse foretaget af KPMG Management Consulting Oy (10) af den finske dagligvaredetailhandel defineres hypermarkeder som butikker med et salgsareal på over 1 000 m².
(110) Kesko fremfører, at definitionen af en stor detailbutik baseret på et salgsareal på over 1 000 m² må siges at være ude af trit med tiden, og at det er mere rimeligt at regne med et areal på 2 500 m². Men Kesko har selv været inkonsekvent på dette punkt og benyttet forskellige arealtal til at sondre mellem butikker efter deres størrelse. I en undersøgelse om prisspredning, der var vedlagt Keskos skriftlige svar på Kommissionens klagepunktsmeddelelse, nævner Kesko selv 1 000 m². Under den mundtlige høring i sagen den 8. oktober 1996 blev der i Keskos præsentationsmateriale talt om et salgsareal for dagligvarer på 1 500 m² for hypermarkeder. Desuden betegner Kesko i sin årsberetning for 1994 (s. 33) såvel K-stormarkeder som Citymarkeder som »store detailbutikker«.
(111) Kommissionen har endvidere indhentet oplysninger om den gennemsnitlige størrelse af salgsarealerne i butikkerne i de forskellige kæder, Kesko, Tuko og deres konkurrenter driver. Ifølge disse oplysninger har ingen af de detailkæder, der findes i Finland, et gennemsnitligt salgsareal på over 2 500 m² (Keskos Citymarkedkæde kommer tættest på med et gennemsnitligt salgsareal på [. . .] m²).
(112) Af de ovennævnte grunde og i betragtning af, at Finlands befolkning er ret lille og spredt, er det ikke urimeligt at vurdere fordelene ved at indtage en stærk position i kraft af store detailbutikker ud fra et salgsareal på 1 000 m².
(113) Med udgangspunkt i butikker med et salgsareal på over 1 000 m² er det klart, at Kesko og Tuko indtager en meget stærk position. Dette illustreres i tabel 2.
TABELPOSITION
(114) Bortset fra, at det gennemsnitlige salgsareal i alle butikkerne i tabel 2 overstiger 1 000 m², har disse butikker også andre fællestræk, bl.a. med hensyn til det gennemsnitlige antal varenumre (over 5 000) og deres gennemsnitlige årsomsætning (over 5 mio. ECU). Inden for de fire store grupper er den af de andre kæder, der kommer tættest på at opfylde disse kriterier, Tukos Spar Anttila-butikker, der bortset fra et gennemsnitligt salgsareal på 905 m² ligger over de nævnte tærskler for de øvrige kriterier. De næststørste SOK-butikker, S-markederne, hvoraf der findes 260 i Finland, ligger et godt stykke under. Disse butikker tilhører derimod samme kategori som Keskos 226 K-markeder. De næststørste Tradeka/Elanto-butikker, Valintatalo-kæden, er endnu mindre.
(115) På baggrund af det ovenfor anførte og i betragtning af tendensen i Finland i retning af fremgang for større butikker, vil Keskos og Tukos position med hensyn til store butikker yderligere forstærke den dominans, kombinationen af deres markedsandele som beskrevet ovenfor vil resultere i.
ii) Kontrol med butikslokalerne
(116) Adgangen til at købe eller leje lokaler til drift af en dagligvarebutik har afgørende betydning for rentabiliteten af denne drift. Både Kesko og Tuko har gennem en årrække skaffet sig omfattende erfaringer i administration af lokaler. Som beskrevet ovenfor ejer Kesko og Tuko en stor del af alle butikslokalerne inden for deres egen gruppe. Desuden ejer Tuko lokalerne til 19 butikker drevet af konkurrenter. Det skal bemærkes, at Kesko og Tuko i særdeleshed ejer en stor procentdel af de store detailbutikker, der har central betydning for gruppen. Ejerskab af disse lokaler giver dem garanti for, at disse butikker forbliver i gruppen, også selv om den detailhandler, der for øjeblikket driver dem, skulle trække sig tilbage.
(117) Etableringen af en dagligvarebutik kræver en række tilladelser fra de lokale myndigheder, hvoraf den vigtigste drejer sig om at få godkendt ændringen i byplanen. Ifølge Keskos og Tukos konkurrenter bliver det stadig vanskeligere at opnå sådanne godkendelser, specielt til større butikker. I områder, hvor der endnu ikke findes nogen byplan, hvilket ofte er tilfældet på de steder, der egner sig til hypermarkeder, er en virksomhed, der ønsker at etablere en sådan forretning, nødt til at starte fra bunden af og få de lokale myndigheder til at udarbejde en byplan. Det kan tage op til tre år i Finland. Desuden indebærer den administrative procedure i forbindelse hermed, at tredjemand har adgang til at rejse indsigelse mod etablering af en ny detailbutik. Ifølge en af konkurrenterne har Kesko ved adskillige lejligheder gjort brug af denne mulighed for at forsinke etableringen af en ny forretning. Hvis der rejses indsigelse, kan hele processen tage op til fem år.
(118) Både Kesko og Tuku kontrollerer et stort antal lokaler, der egner sig til brug som dagligvarebutikker, og har omfattende erfaringer med administration af sådanne lokaler. Det vil yderligere bidrage til at opretholde og forstærke den dominerende stilling, Kesko og Tuko indtager på detailmarkedet.
iii) Kundeloyalitetssystemer
(119) Kesko har et meget populært K-kort, der findes som et kontokort eller et kreditkort. Der findes i alt tæt ved 600 000 K-kort i omløb. Tuko har hidtil ikke været særlig aktiv på dette område, idet selskabet kun har udstedt lidt over 2 000 Sparkort.
(120) K-kortet kan bruges i i alt 3 000 butikker i Finland, herunder alle K-butikker (dvs. supermarkederne og alle specialforretningerne). Bortset fra at disse kort tilskynder kunderne til at forblive loyale over for Kesko, fungerer de også som et vigtigt marketingværktøj for Kesko. Via de oplysninger, selskabet får om kundernes indkøbsvaner, kan det time og indrette sin markedsføring efter bestemte målgrupper.
(121) Kesko har gjort gældende, at K-blokken har samme antal eller færre kortindehavere end konkurrenterne, og at flere personer i samme husstand kan have hver sit kort. Dette argument er imidlertid irrelevant, eftersom Kommissionen ikke skal tage stilling til Keskos position på et marked for kundekort. Det afgørende punkt i forbindelse med disse kort er de muligheder, de giver for at udnytte en strøm af information angående kundernes indkøbsvaner. I kraft af sin meget store markedsandel efter overtagelsen af Tuko vil Kesko få langt større mulighed for at bruge sådanne oplysninger i et omfang, som ingen af konkurrenterne vil kunne måle sig med.
(122) Kesko anfører videre i sit svar på Kommissionens klagepunkter, at oplysningerne om kundernes indkøbsvaner ikke kan udnyttes på grund af de forskellige edb-systemer, K-detailhandlerne bruger. I sin årsberetning for 1994 erklærede Kesko imidlertid, at selskabet agtede at »udstyre K-butikkerne med moderne edb-systemer, der kan bruges i K-nettet«, og at foretage store investeringer i K-detailhandlernes informationssystemer og lease udstyr ud til dem. I sin årsberetning for 1995 bebudede Kesko desuden, at to nye selskaber, »Tietokesko Oy og K-linkki Oy, der er organiseret som datterselskaber og har ansvaret for Keskos og K-butikkernes informationsteknologi«, trådte i drift den 1. september 1995. K-linkki Oy har til formål at »yde informationsteknologiservice til K-gruppens detailbutikker til brug inden for kæden«.
(123) Desuden hedder det i kædeaftalerne mellem Kesko og detailhandlerne, at »kædens konkurrencefordele styrkes af kompatible informationssystemer og kædebutikkernes centraliserede beslutningstagning på basis af oplysningerne fra butikkerne«. I samme aftale hedder det videre, at »butikkens informationssystem stemmer overens med kædens behov og med arkitekturen af K-gruppens informationssystem og er kompatibelt med kædens systemer. Detailhandleren benytter kædens fælles vareklassificering og sørger for en løbende opdatering af data og koder i sit system«. I henhold til samarbejdsaftalen mellem Kesko og K-detailhandlerne skal Kesko desuden yde detailhandlerne visse former for service, bl.a. planlægning af edb-løsninger og oplæring og rådgivning i brugen heraf.
(124) Af det ovenfor anførte fremgår klart, at udviklingen og kompatibiliteten af K-butikkernes og Keskos informationssystemer bl.a. med henblik på fælles brug af oplysningerne spiller en vigtig rolle i Keskos nyligt gennemførte reorganisering.
(125) Efter overtagelsen af Tuko vil K-kortenes dækning kunne blive udstrakt til også at omfatte Tuko-butikkerne. Eftersom Tuko har udstedt relativt få Sparkort, vil mange af de kunder, der plejer at købe ind i Tuko-butikker, kunne antages at anskaffe sig sådanne kort. Denne potentielle stigning i antallet af K-kort i omløb kan give Kesko en betydelig fordel i form af bedre viden om kundernes indkøbsvaner og bruges som et markedsføringsværktøj til at øge kundernes loyalitet.
iv) Egne mærker
(126) Kesko har udtalt, at de forskellige kæders salg af egne mærker (Pirkka) i 1995 tegnede sig for [. . .] % af den samlede omsætning. Desuden sælger Kesko i samarbejde med ICA i Sverige og Hakon Gruppen i Norge også varer under andre handelsmærker (Diva og Menu). Ifølge de oplysninger, Kommissionen råder over, tegner Keskos salg af egne mærker sig for 20-30 % af den samlede omsætning inden for mange varegrupper. I Tukos Sparkæde tegnede Eldorado-varerne sig for [. . .] % af det samlede salg. Det er uvist, om varer solgt under SPAR- og Smart-mærket indgår i tallet for Tuko. Desuden sælger Stockmann og muligvis også andre som før nævnt også varer med Keskos og Tukos handelsmærke. Ingen af Keskos og Tukos konkurrenter har haft held til at få etableret så populære handelsmærker.
(127) Ifølge SPAR-gruppens årsberetning for 1995 er egne mærker et meget vigtigt element i varesortimentet og tegner sig for en stadigt stigende andel af det samlede salg. Ifølge samme kilde benyttes egne mærker til at tilskynde forbrugerne til at vende tilbage til samme butik.
(128) Selv om detailhandlerne sandsynligvis er nødt til at føre mindst en mærkevare i hver varegruppe, giver Keskos og Tukos egne mærker dem flere fordele i deres detailaktiviteter. En af fordelene ligger i, at disse varer ikke sælges af andre detailhandlere, der betragtes som konkurrenter. Selv om egne mærker normalt sælges til en lavere detailpris end mærkevarer, kan avancen på disse varer i realiteten sættes højere i forhold til mærkevarer, som også kan købes hos konkurrerende detailhandlere.
(129) Ifølge mærkevareproducenter bruges Keskos og Tukos egne mærker imidlertid som et forhandlingsmiddel over for deres leverandører (se nærmere herom nedenfor).
(130) Det må konkluderes, at den stærke position, Keskos og Tukos egne mærker indtager i detailhandelen, giver dem fordele med hensyn til kundeloyalitet og mulighed for at prissætte en større del af deres salg uden at måtte tage hensyn til konkurrenternes reaktioner på samme måde som ved mærkevarer.
v) Distributionssystemer
(131) Kesko har et datterselskab, Kesped Oy, som bl.a. beskæftiger sig med transport af dagligvarer. Tukos transport varetages af Finnfrost Oy, som er et joint venture mellem Tuko og Inex Partners. Ifølge oplysninger, Kommissionen har modtaget, er disse to systemer de eneste distributionssystemer, der findes for dybfrostvarer i Finland.
(132) Overtagelsen af Tuko vil derfor øge Keskos muligheder for at få indflydelse på de vilkår, hvorunder dagligvarer transporteres i Finland. Det vil gøre konkurrerende detailhandlere, institutionelle husholdninger og i det mindste de små og mellemstore dybfrostproducenter, der bruger et af de to selskabers transportservice, mere afhængige af Kesko. Da dybfrostvarer udgør en vigtig og fast del af dagligvareforbruget, vil Keskos kontrol med dette distributionssystem udgøre en væsentlig barriere for andres adgang til detailmarkedet.
vi) Fordele i kraft af øget indkøbsstyrke
(133) Efter Keskos overtagelse af Tuko vil en aftale med Kesko være den eneste måde, hvorpå en leverandør kan sikre sig hyldeplads i detailbutikker svarende til mindst 55 % af den finske detailhandel, hvilket vil give Kesko en enestående forhandlingsposition som indkøber. Denne position vil blive yderligere forstærket af Keskos position på »cash & carry«-markedet (se også betragtning 146-153). Denne adgangskontrol vil desuden blive yderligere forstærket gennem sammenlægningen af Keskos og Tukos populære egne mærker, der kunne bruges som et yderligere forhandlingsmiddel over for leverandørerne for at få dem til at give flere indrømmelser, f.eks. sænke priserne eller øge deres markedsføringstilskud.
(134) Efter fusionen bliver Kesko således i stand til at sikre sig lavere priser hos leverandørerne i et omfang, ingen af dets konkurrenter vil kunne matche. Det vil yderligere kunne afholde Keskos konkurrenter fra at konkurrere aktivt med Kesko, specielt på priserne. Det vil også gøre det vanskeligere for nye virksomheder at komme ind på markedet og dermed virke som en væsentlig adgangsbarriere.
(135) Keskos indkøbsstyrke vil derfor sætte selskabet i stand til i vid udstrækning at handle uafhængigt af sine konkurrenter på detailmarkedet.
vii) Konklusion
(136) Efter overtagelsen af Tuko vil Kesko få en markedsandel på mindst 55 % af det finske marked for detailhandel med dagligvarer, uanset om man tager udgangspunkt i det lokale, regionale eller nationale plan. Denne position vil blive yderligere forstærket af de ovenfor beskrevne særlige faktorer, der vil lægge hindringer i vejen for andres adgang til markedet og gøre det vanskeligere for de eksisterende konkurrenter at konkurrere aktivt på markedet.
(137) Keskos stærke position på disse områder gør det yderst usandsynligt, at SOK, Tradeka/Elanto eller nogen af Keskos mindre konkurrenter skulle være i stand til at begrænse Keskos handlefrihed på markedet i nævneværdigt omfang, og specielt heller ikke hvis Kesko forhøjede sine detailpriser. Kommissionens undersøgelser har vist, at Keskos konkurrenter er helt bevidste om den dominerende stilling, Kesko ville få efter overtagelsen, samt om de forskellige måder, hvorpå Kesko kunne bruge denne position mod dem.
(138) Af de ovennævnte grunde har Kommissionen draget den konklusion, at fusionen ville føre til skabelse eller styrkelse af en dominerende stilling på det finske marked for detailhandel med dagligvarer, som ville hæmme den effektive konkurrence betydeligt.
2. Markedet for »cash & carry«-salg
I. Strukturen på udbudssiden på markedet for »cash & carry«-salg
(139) Det finske marked for »cash & carry«-salg af dagligvarer er præget af stærk koncentration. I den forbindelse bør det bemærkes, at et stort flertal af »cash & carry«-kunderne er henvist til denne distributionsform (se betragtning 24-31). Kesko og Tuko har henholdsvis 26 og 30 »cash & carry«-forretninger i Finland. Hverken Inex Partners eller søsterselskabet Meira Nova Oy er aktive inden for »cash & carry«-salg. Bortset fra de forretninger, der drives af Kesko og Tuko, findes der kun elleve andre »cash & carry«-forretninger i Finland, hvoraf syv drives af Wihuri og to hver af Heinon Tukku Oy og Veljekset Halonen Oy (Halonen). Den geografiske spredning af disse »cash & carry«-forretninger er angivet i tabel 3:
TABELPOSITION
(140) Det skal bemærkes, at alle de tre lokale »cash & carry«-selskaber har tilknytning til Tuko, eftersom Tuko fakturerer en del af deres salg til kunderne. Desuden er Tuko Wihuris hovedleverandør til Wihuris detailsalg.
II. Markedsandele
(141) I 1995 udgjorde Keskos samlede »cash & carry«-salg i Finland 295 mio. ECU, hvoraf [. . .] % stammede fra salg til erhvervsmæssige og institutionelle aftagere. I samme periode havde Tuko et samlet salg på i alt 197 mio. ECU, hvoraf [. . .] % kom fra salg til erhvervsmæssige institutionelle aftagere. Kesko og Tuko havde således tilsammen et salg på dette marked på 492 mio. ECU. Det var næsten fire gange så meget, som de eneste andre tre virksomheder på »cash & carry«-markedet havde tilsammen. Målt på nationalt plan havde Kesko og Tuko tilsammen en markedsandel på tæt ved 80 %.
(142) Men eftersom »cash & carry«-kunderne er nødt til selv at sørge for transporten af varerne, giver Keskos og Tukos markedsandel på landsplan ikke noget helt fuldstændigt billede af, hvilken position de tilsammen indtager på dette område.
(143) På regionalt plan, dvs. inden for de statistiske områder, der opereres med i tabel 3, ville Kesko og Tuko tilsammen få en markedsandel på [. . .] % i alle områder. Faktisk ville de tilsammen få [. . .] % i alle områder med undtagelse af Uusimaa, hvor Heinon Tukku står relativt stærkt. I ni af de 16 regioner ville Kesko blive den eneste »cash & carry«-grossist efter fusionen. I syv af de ni regioner skyldes denne position overtagelsen af Tuko.
III. Konklusion
(144) Keskos overtagelse af Tuko ville skabe en dominerende stilling på udbudssiden på det finske marked for »cash & carry«-salg af dagligvarer. Kesko ville få en sammenlagt markedsandel på [50-100] % i alle regioner. Denne position ville blive forstærket af Keskos indkøbsstyrke på samme måde som beskrevet ovenfor for detailmarkedets vedkommende (se betragtning 133-135). Det er derfor yderst usandsynligt, at Wihuri, Heinon Tukku eller Hanlonen, som alle har tilknytning til Tuko, ville være i stand til indskrænke Keskos handlefrihed, hvis Kesko forhøjede priserne. Undersøgelserne har vist, at de lokale »cash & carry«-virksomheder ville have meget begrænsede muligheder for at hindre Kesko i at misbruge sin stærke position efter fusionen.
(145) Af de ovenstående grunde har Kommissionen draget den konklusion, at fusionen ville føre til skabelse eller styrkelse af en dominerende stilling på det finske marked for »cash & carry«-salg af dagligvarer, som ville bevirke, at den effektive konkurrence blev betydeligt hæmmet.
3. Markederne for dagligvareforsyninger
(146) Den vigtigste distributionskanal for dagligvarer er helt klart supermarkederne. Som nævnt ovenfor (betragtning 106), har Kesko og Tuko tilsammen en andel af det finske detailmarked for dagligvarer på mindst 55 %. Den næststørste distributionskanal er »cash & carry«-salg. På dette marked har Kesko og Tuko tilsammen en markedsandel på ca. 80 %. Keskos og Tukos samlede »cash & carry« salg svarer til over 25 % af deres detailsalg. Dette sikrer Kesko en stærk forhandlingsposition over for dagligvareproducenterne.
(147) Selv om nogle producenter, især i nonfood-sektoren, også råder over andre distributionskanaler end supermarkederne, bl.a. apoteker, er det klart, at størsteparten af producenterne ikke har noget realistisk alternativ til de af Kesko og Tuko dominerede distributionskanaler.
(148) Kesko har udtalt, at hvad angår gennemfaktureringen »forhandles alle vilkår og priser for varerne direkte mellem leverandør og detailhandler«. Kommissionens undersøgelser tyder dog stærkt på, at de fleste eller alle forhandlinger med producenterne føres af ansatte i Kesko eller virksomheder associeret med Kesko og ikke med K-detailhandlere. Det gælder forhandlinger om såvel priser som markedsføringstilskud. Sidstnævnte har særlig stor betydning, fordi det i Finland er den måde, hvorpå fabrikanterne tilgodeser deres store kunder. Under alle omstændigheder fastholder Kommissionen, hvad den anførte under betragtning 52, nemlig at producenterne opfatter Kesko som én samlet enhed, uanset hvem de er i kontakt med, og hvilken salgskanal varerne leveres gennem. Derfor vil en producent føle sig svagere stillet i forhandlingerne, når han kan være sikker på, at hans forhandlingsposition vil blive kendt overalt i K-blokken.
(149) I bredere forstand er selve det økonomiske rationale bag K-blokken at øge blokkens indkøbsstyrke, hvilket blev klart tilkendegivet i Keskos årsberetning for 1995, hvor det anføres, at formålet med den nyligt gennemførte reorganisering er at øge Keskos indkøbsstyrke.
(150) Til illustration af hvor stærkt Kesko og Tuko står som indkøbere, udtalte flertallet af de leverandører (heriblandt adskillige store multinationale selskaber), som besvarede Kommissionens spørgeskema, at de var afhængige af Kesko og Tuko for omtrent 50-75 % af deres samlede salg i Finland. De forskellige leverandørers grad af afhængighed varierer alt efter deres virksomheds art og størrelse og forbrugernes syn på deres produkt. Så selv om nogle meget store producenter af meget velanskrevne produkter kan danne en vis modvægt mod Kesko, er det for de fleste små og mellemstore producenter af vital betydning at kunne opretholde det salg, de har gennem Kesko på det nuværende niveau.
(151) Kesko er ikke i samme grad afhængig af nogen enkelt leverandør. Kesko har fremlagt en række statistikker, der skulle vise Keskos afhængighed af producenterne på basis af det procentvise indkøb hos enkelte producenter. Disse procentdele er dog ikke særlig høje - i kun fire af de angivne ti varegrupper foretages over 50 % af indkøbene hos én producent. Under alle omstændigheder vil Kesko inden for en hvilken som helst varegruppe normalt kunne skifte fra den ene leverandør til den anden, for der vil næsten altid være en alternativ stor producent med en tilstrækkelig stor kapacitet til at kunne dække en kortsigtet efterspørgselsstigning. Men producenterne vil ikke have samme mulighed for at gå bort fra Kesko efter fusionen, for Keskos konkurrenter i detailhandelen har (med kun ca. 40 % af markedet) ikke den fornødne aftagerkapacitet, og supplerende kapacitet vil først kunne skabes på mellemlang eller endog lang sigt.
(152) Desuden vil den seneste udvikling i detailhandelen virke i retning af at forstærke den fusionerede enheds position som indkøber. I særdeleshed er udviklingen inden for egne mærker et nøgleelement i detailhandlernes indkøbsstyrke over for mærkevareproducenterne. I kraft af deres egne mærker bliver detailhandlerne, som naturligvis ikke kan undgå at ligge inde med kommercielt følsomme oplysninger angående mærkevareproducenternes lancering af nye produkter og markedsføringsstrategier, i stand til at optræde som såvel konkurrenter til mærkevareproducenterne som deres vigtigste aftagere. Denne privilegerede stilling giver detailhandlerne en stærkere position over for mærkevareproducenterne. Både Kesko og Tuko har allerede populære egne mærker på markedet. Også her tilfører den øgede brug af kundekort og »loyalitetskort« en ny dimension til den kontrol med informationen, som sætter detailhandlerne i stand til at målrette deres salgsindsats over for bestemte kunder på basis af deres kendskab til deres indkøbsvaner og sociodemografiske profil. Den potentielle sammenlægning og ekspansion af Keskos og Tukos kortsystemer vil øge deres forhandlingsstyrke over for producenterne, som ikke har samme umiddelbare adgang til information om forbrugeradfærd.
(153) Af de ovenstående grunde og i betragtning af, at fusionen ville skabe dominerende stillinger på markederne for detailsalg og »cash & carry«-salg, finder Kommissionen, at Keskos øgede indkøbsstyrke yderligere ville forstærke Keskos dominerende stilling på markedet for detailsalg og for »cash & carry«-salg. I særdeleshed ville Kesko kunne bruge sin indkøbsstyrke til at iværksætte forskellige strategier, som på længere sigt vil svække konkurrenternes stilling yderligere.
C. POTENTIEL KONKURRENCE
(154) Ingen nye udenlandske konkurrenter er hidtil trængt ind på nogen af de ovenfor analyserede markeder. En af hovedårsagerne hertil er sandsynligvis, at Kesko også før overtagelsen af Tuko stod meget stærkt som indkøber i kraft af sin stilling som de fleste dagligvareproducenters vigtigste aftager. Det må også antages, at Finlands geografiske beliggenhed gør det mindre attraktivt for udenlandske virksomheder at søge ind på det finske marked på grund af de begrænsede muligheder for stordriftsfordele.
(155) Overtagelse af Tuko kunne have været et middel for udenlandske virksomheder til at få adgang til det finske marked, og der findes reelt ingen andre virksomheder i Finland, som kunne overtages for at opnå samme resultat. Det må derfor antages, at enhver udenlandsk virksomhed, der ønsker at komme ind på det finske marked, må være rede til at investere store summer i at finde og udvikle nye detailbutikker, markedsføre nye mærker osv. Sådanne investeringer ville ikke kunne tjenes ind igen, hvis det ikke lykkedes at få fodfæste på markedet.
(156) Ifølge Kesko befinder dagligvarehandelen sig i en internationaliseringsproces, hvilket fremgår af, at adskillige vesteuropæiske virksomheder har ekspanderet uden for deres hjemland. Kommissionen har derfor kontaktet alle de virksomheder, Kesko peger på som mulige nye konkurrenter på det finske marked, samt flere selskaber, der vides at have ekspanderet til udenlandske detailmarkeder. Ifølge disse virksomheder vil deres vurdering af, hvorvidt de vil søge ind på et nyt marked, hovedsagelig blive foretaget ud fra kriterier, der vedrører den eksisterende konkurrence, muligheden for at finde lokale partnere (leverandører, grossister) og adgang til varer til konkurrencedygtige priser, adgang til tilstrækkeligt mange gode placeringsmuligheder og den lokale købekraft.
(157) Den ovenfor beskrevne styrkelse af Keskos position på markedet gør det meget tvivlsomt, om en potentiel ny konkurrent ville kunne få nogen af disse kriterier opfyldt. Forud for fusionen kunne en nytilkommen virksomhed have indgået et samarbejde med Tuko som grossist. Efter fusionen vil en ny konkurrent helt sikkert finde det meget vanskeligt at finde lokale grossister og/eller leverandører at samarbejde med, og det vil i særdeleshed blive vanskeligt at skaffe sig leverancer til priser svarende til Keskos. En potentiel ny konkurrent ville have svært ved at finde etableringssteder for sine butikker, bl.a. i betragtning af de muligheder, den finske lovgivning giver for at rejse indsigelse mod byplanlægningsafgørelser (se betragtning 117).
(158) Keskos øgede indkøbsstyrke vil udgøre en af de største barrierer for udenlandsk indtrængning på markedet, da et af de vigtigste spørgsmål for enhver potentiel ny konkurrent vil være at få adgang til dagligvarer til priser, der kan sætte vedkommende i stand til at konkurrere effektivt med Kesko. Det gælder også »cash & carry«-markedet.
(159) Selv i den hypotetiske situation, hvor en udenlandsk virksomhed alligevel forsøgte at trænge ind på det finske detailmarked for dagligvarer, er det usandsynligt, at en sådan indtrængning ville få nogen indvirkning på Keskos position. Dette fremgår af et eksempel fra Sverige, hvor markedet har mange træk til fælles med det finske. Den norske virksomhed Rema 1000, som Kesko har peget på som en af de mest sandsynlige potentielle nye konkurrenter på det finske marked, gik rent faktisk ind på det svenske marked i 1992 med et discountkoncept. Ifølge Rema 1000 selv ligger selskabets markedsandel i Sverige efter fem år i landet på under 1 %.
(160) Rent teoretisk må de mest oplagte potentielle nye konkurrenter på det finske marked antages at være virksomheder, der står stærkt i Sverige eller Norge, eftersom de ligger tættest på det finske marked både rent geografisk og i relation til markedsstruktur. Kesko har imidlertid et omfattende samarbejde med den førende dagligvaregruppe på såvel det svenske marked (ICA) som på det norske marked (Hakon-gruppen). Dette samarbejde omfatter fælles indkøb og samarbejde om handelsmærker, bl.a. »Diva«. På samme måde har Tuko et omfattende samarbejde med svenske Dagab, danske Dagrofa og norske Unil, som også omfatter fælles ejerskab af handelsmærket »Eldorado«.
(161) Det må konkluderes, at der hidtil ikke har været nogen udenlandsk virksomhed, der er trængt ind på nogen af de markeder, hvor Kesko efter fusionen ville komme til at indtage en dominerende stilling. Det er også sandsynligt, at Kesko ved sin overtagelse af Tuko havde set, at overtagelse af Tuko kunne give en ny konkurrent mulighed for at trænge ind på det finske marked uden at løbe for stor en risiko. Det må derfor konkluderes, at fusionen øger adgangsbarriererne, og at det er yderst usandsynligt, at nogen udenlandsk virksomhed ville kunne trænge ind på markedet efter fusionen.
VII. KESKOS TILSAGN
(162) I brev af 23. oktober 1996 fremsatte Kesko forslag til tilsagn, selskabet ville afgive med det formål at fjerne tvivlen angående fusionens forenelighed med fællesmarkedet. Kesko tilbød i forbindelse hermed:
1) at afhænde ca. 55 % af Tukos hidtidige aktiviteter inden for engrossalg af dagligvarer og alle Tukos »cash & carry«-forretninger, og
2) at afhænde [. . .] detailbutikker ([. . .] SPAR-butikker ejet af Tuko og [. . .] Kesko-butikker).
Kesko tilbød at opfylde disse tilsagn inden udgangen af 1997.
(163) Ifølge Kesko skulle de tilbudte afhændelser danne basis for etablering af en ny detailhandelsblok på markedet (Newco). Ud over de ovenfor nævnte [. . .] detailbutikker skulle denne ny »blok« bestå af fire detailgrupper, nemlig Stockmann, Wihuri, Sentra og Tarmo (se betragtning 76 og 87-91). Newcos samlede markedsandel ville ifølge Kesko komme til at ligge på ca. 11 %.
Newcos position på markedet
(164) Newco ville komme til at bestå af fem forskellige detailgrupper (hver med en markedsandel på landsplan på ca. 2 %). Af disse fem grupper ville kun de [. . .] tidligere Tuko- og [. . .] rent juridisk komme til at indgå i Newco. De andre fire grupper er Stockmann, Wihuri, Sentra og Tarmo, der er en heterogen samling detailgrupper, hvis tilknytning til Newco ville blive svagere, end den var til Kesko/Turko før fusionen, og kun bestå i salgsaftaler. Desuden ville Newco få en skæv regional fordeling, idet størsteparten af butikkerne ville ligge i den sydvestlige del af Finland.
(165) Newco ville få betydelige konkurrencemæssige handicap i forhold til specielt Kesko, da Newco ville komme til at stå meget svagt med hensyn til store butikker og heller ikke ville råde over sit eget mærke eller kundeloyalitetssystem. Newco ville også have et konkurrencemæssigt handicap med hensyn til logistik og distribution til butikkerne. Desuden har de fleste af de [. . .] SPAR-butikker, der skulle sælges til Newco, ikke kørt med overskud. Og endelig ville Newco også stå ringere i konkurrencen på indkøbsområdet, da selskabet ikke ville være i stand til at indgå indkøbsaftaler omfattende mere end højst en femtedel af, hvad Kesko aftager. Det ville også få negative indvirkninger på Newcos »cash & carry«-aktiviteter.
(166) I lyset af det ovenstående var ingen af de repræsentanter for producenter, konkurrenter og kunder, som Kommissionen har været i kontakt med, af den opfattelse, at Newco ville være i stand til at optræde som en integreret konkurrent på mellemlang til lang sigt. Desuden udtalte alle de adspurgte virksomheder, at de ikke ville være interesseret i at overtage Newco.
Keskos position på markedet efter de tilbudte afhændelser
(167) Til trods for Keskos tilsagn ville fusionen stadig væk indebære, at de K-detailhandlere og SPAR-detailhandlere, som udgør de væsentligste elementer i fusionen, ville komme til at indgå i den samme koncern, der ville få en markedsandel på tæt ved 50 %. De [. . .] SPAR-butikker, der skulle afhændes, tegner sig kun for ca. 9 % af Tukos omsætning i detailleddet. Det tilsvarende tal for de [. . .] er ca. 2 %.
(168) I den forbindelse må man ikke glemme, at Kesko forud for fusionen allerede var den dagligvaredetailgruppe i EF, der havde den største markedsandel på sit hjemmemarked, og primært var udsat for konkurrence fra Tuko og SOK, der hver havde en markedsandel på ca. 20 %. Selv efter opfyldelsen af de tilbudte tilsagn ville Kesko have en markedsandel, der var 2,5 gange større end SOK's. Desuden ville Newco af de ovenfor nævnte grunde være en langt svagere konkurrent, end Tuko hidtil har været.
(169) Alle de repræsentanter for producenter, konkurrenter og kunder, som Kommissionen har kontaktet, udtalte, at eftersom fusionen ville resultere i en betydelig forøgelse af Keskos markedsandel og samtidig svække de andre detailhandleres muligheder for at konkurrere, ville fusionen til trods for de tilbudte tilsagn føre til skabelse af en dominerende stilling på markedet. En af konkurrenterne udtalte, at det som følge af Newcos iboende svaghed var sandsynligt, at Kesko på mellemlang sigt ville være i stand til at generobre størstedelen af den markedsandel, der tilsyneladende blev overført til Newco.
Generelle bemærkninger
(170) De vigtigste konkurrencemæssige problemer, Kommissionen har påvist, drejer sig om detailmarkedet, som er det vigtigste marked både målt efter omsætningen og med hensyn til de direkte indvirkninger for den finske forbruger. Af de ovenfor anførte årsager er de af Kesko tilbudte tilsagn helt klart ikke tilstrækkelige til at råde bod på de problemer, der er blevet påvist på dette marked.
(171) I betragtning af at Kesko ikke har tilbudt noget tilsagn, der kan løse problemerne på detailmarkedet, betyder det, at de påviste problemer fortsat ville bestå på dette marked. Det er også tvivlsomt, om tilsagnene kunne løse de konkurrencemæssige problemer på markedet for »cash & carry«-salg, eftersom Newco ikke ville have samme muligheder som Tuko for at konkurrere med Kesko om at opnå fordelagtige indkøbsvilkår.
(172) Det må derfor konkluderes, at de af Kesko tilbudte tilsagn ikke kan afværge, at Kesko kommer til at indtage en dominerende stilling, navnlig på markedet for detailsalg af dagligvarer i Finland. Fusionen kan følgelig ikke godkendes på grundlag af de af Kesko tilbudte tilsagn.
VIII. KONKLUSION
(173) Den anmeldte fusion ville bevirke, at Kesko Oy kom til at indtage en dominerende stilling på de finske markeder for detailsalg af dagligvarer og »cash & carry«-salg af dagligvarer. Da fusionen allerede er blevet gennemført, vil Kommissionen ved en særskilt beslutning vedtaget i henhold til artikel 8, stk. 4, i forordning (EØF) nr. 4064/89 vedtage foranstaltninger, der kan genoprette den effektive konkurrence -
VEDTAGET FØLGENDE BESLUTNING:
Artikel 1
Den fusion, hvorved Kesko Oy har erhvervet enekontrollen med Tuko Oy ved køb af aktierne i denne virksomhed, erklæres uforenelig med fællesmarkedet og med EØS-aftalen.
Artikel 2
Denne beslutning er rettet til:
Kesko Oy
Satamakatu 3
FIN-00160 Helsinki
Udfærdiget i Bruxelles, den 20. november 1996.
KOMISSION PÄÄTÖS,
tehty 20 päivänä marraskuuta 1996,
yrityskeskittymän julistamisesta yhteismarkkinoille soveltumattomaksi (Asia N:o IV/M.784 - Kesko/Tuko) Neuvoston asetus (ETY) N:o 4064/89 (Ainoastaan englanninkielinen teksti on todistusvoimainen) (ETA:n kannalta merkityksellinen teksti) (97/277/EY)
EUROOPAN YHTEISÖJEN KOMISSIO, joka
ottaa huomioon Euroopan yhteisön perustamissopimuksen,
ottaa huomioon Euroopan talousalueesta tehdyn sopimuksen ja erityisesti sen 57 artiklan 2 kohdan a alakohdan,
ottaa huomioon yrityskeskittymien valvonnasta 21 päivänä joulukuuta 1989 annetun neuvoston asetuksen (ETY) N:o 4064/89 (1), sellaisena kuin se on muutettuna Itävallan, Suomen ja Ruotsin liittymisasiakirjalla, ja erityisesti sen 8 artiklan 3 kohdan ja 22 artiklan,
ottaa huomioon menettelyn aloittamisesta tässä asiassa 26 päivänä heinäkuuta 1996 tehdyn komission päätöksen,
on antanut asianomaisille yrityksille tilaisuuden esittää näkökantansa komission esittämistä väitteistä,
ottaa huomioon keskittymiä käsittelevän neuvoa-antavan komitean lausunnon (2),
sekä katsoo seuraavaa:
(1) Käsiteltävänä olevassa menettelyssä on kyse Suomen kilpailuviraston asetuksen (ETY) N:o 4064/89 (sulautuma-asetus) 22 artiklan nojalla esittämästä pyynnöstä tutkia kauppa, jolla Kesko Oy hankki omistukseensa Tuko Oy:n. Komissio vastaanotti pyynnön 26 päivänä kesäkuuta 1996. Kilpailuvirasto sai tiedon toimenpiteestä 27 päivänä toukokuuta 1996 Kesko Oy:n lähettämästä lehdistötiedotteesta. Sulautuma-asetuksen 22 artiklan nojalla esitetty pyyntö esitettiin näin ollen 22 artiklan 4 kohdassa säädetyn kuukauden määräajan kuluessa.
(2) Tutkittuaan mainitun pyynnön komissio päätteli, että pyyntö oli hyväksyttävä sulautuma-asetuksen 22 artiklan nojalla ja että oli vakavia epäilyjä keskittymän soveltuvuudesta yhteismarkkinoille. Tämän vuoksi komissio aloitti 26 päivänä heinäkuuta 1996 menettelyn sulautuma-asetuksen 6 artiklan 1 kohdan c alakohdan nojalla.
I. OSAPUOLET
(3) Kesko Oy (Kesko) on Suomessa rekisteröity osakeyhtiö. Keskon osakepääoma on jaettu perusosakkeisiin ja vaihto-osakkeisiin. Sen vaihto-osakkeet noteerataan Helsingin Arvopaperipörssissä. Vaihto-osakkeiden haltijat saavat 1-10 000 osakkeelta yhden äänen ja kultakin seuraavalta täydeltä 10 000 osakkeelta yhden äänen lisää. Yhdelläkään vaihto-osakkeiden haltijalla ei ole enempää kuin 7,08 prosenttia Keskon osakepääomasta (vastaa 0,16:ta prosenttia äänimäärästä).
(4) Perusosakkeita on periaatteessa ainoastaan Keskon vähittäiskauppiailla (K-kauppiaat), niiden eläkekassalla ja muilla K-kauppiaita lähellä olevilla toimielimillä. Perusosakkeita on yhteensä 38 prosenttia Keskon kokonaispääomasta, mutta koska ensimmäiseltä sadalta osakkeelta saa kuusi ääntä ja kultakin seuraavalta täydeltä sadalta osakkeelta yhden äänen lisää, K-kauppiaiden ryhmän hallussa on itse asiassa suurin osa Keskon äänimäärästä. Vaikka tämä järjestely ei anna K-kauppiaille sulautuma-asetuksen 3 artiklassa tarkoitettua yhteistä määräysvaltaa, se itse asiassa estää ketään kolmatta saamasta määräysvaltaa Keskossa. Keskon yhtiöjärjestyksen mukaan kaikkien sen hallintoneuvoston jäsenten on oltava K-kauppiaita. Hallintoneuvosto nimittää kaikki muut Keskon päätöksenteko- ja toimeenpanoelimet.
(5) Keskoon ja K-kauppiaisiin, jotka ovat oikeudellisesti itsenäisiä yrittäjiä, viitataan yleisesti "K-ryhmänä". Kaikki K-kauppiaat on sidottu sopimuksin Keskoon. Ne harjoittavat päivittäistavaroiden ja/tai erikoistavaroiden vähittäiskauppaa. Myös Kesko toimii päivittäistavaroiden ja erikoistavaroiden alalla sekä useiden näihin toimintoihin liittyvien palveluiden tarjoamisen alalla.
(6) Tuko Oy (Tuko) on suomalainen osakeyhtiö, joka harjoittaa päivittäistavaroiden ja erikoistavaroiden tukku- ja vähittäiskauppaa. Kokonaan omistamiensa vähittäismyyntipisteiden lisäksi Tukolla on sopimuksia useiden oikeudellisesti itsenäisten T-kauppiaiden kanssa. Tukoon ja T-kauppiaisiin viitataan yleisesti "T-ryhmänä".
II. TOIMENPIDE
(7) Kesko hankki 27 päivänä toukokuuta 1996 56,3 prosenttia Tukon osakepääomasta ja sai siten 59,3 prosenttia äänimäärästä ja suoran määräysvallan Tukossa.
III. KESKITTYMÄ
(8) Toimi on sulautuma-asetuksen 3 artiklassa tarkoitettu keskittymä.
IV. YHTEISÖNLAAJUISEN ULOTTUVUUDEN PUUTTUMINEN
(9) Kilpailuviraston toimittamien lukujen perusteella Keskon ja Tukon yhteenlaskettu koko maailmasta kertyvä liikevaihto on yli viisi miljardia ecua. Kuitenkin sekä Kesko että Tuko saavat yhteisön alueelta kertyneestä liikevaihdostaan yli kaksi kolmasosaa Suomesta. Tämän seurauksena keskittymällä ei ole 1 artiklassa tarkoitettua yhteisönlaajuista ulottuvuutta.
V. VAIKUTUS JÄSENVALTIOIDEN VÄLISEEN KAUPPAAN
(10) Kesko on esittänyt, että komissiolla ei ole toimivaltaa arvioida sen toteuttamaa Tukon ostoa. Keskon mielestä komissio ei voisi arvioida keskittymiä 22 artiklan 3 kohdan mukaisen pyynnön johdosta, koska kyseisten yritysten yhteisön alueelta kertyneestä liikevaihdosta yli kaksi kolmasosaa kertyy samasta jäsenvaltiosta. Keskon perustelu on lähtöisin sulautuma-asetuksen kanssa yhtä aikaa julkaistujen tulkitsevien huomautusten väärästä tulkinnasta. Nämä huomautukset käsittelevät ainoastaan komission aikomusta olla soveltamatta sillä Euroopan yhteisön perustamissopimuksen 89 artiklan nojalla olevaa toimivaltaa, jos tietyt määrälliset perusteet eivät täyty.
(11) Sulautuma-asetuksen 22 artiklan 3 kohdassa edellytetään, että osoitetaan vaikutus jäsenvaltioiden väliseen kauppaan. Keskon toteuttama Tukon osto vaikuttaa estävästi uusien tulijoiden, myös mahdollisten muista jäsenvaltioista tulevien pääsyyn erityisesti Suomen päivittäistavaramarkkinoille. Lisäksi suuri osa (noin 30 prosenttia) sekä Keskon että Tukon myymistä tuotteista on peräisin Suomen ulkopuolelta. Liiketoimi vaikuttaa jäsenvaltioiden väliseen kauppaan myös siten, että muista jäsenvaltioista peräisin olevien tavarantoimittajien on itse asiassa päästävä Keskon jakelukanaviin tuotteidensa riittävän markkinoinnin varmistamiseksi Suomessa.
(12) Lisäksi molemmat yritykset ovat jäseniä useissa kansainvälisissä ostojärjestöissä yhdessä muiden muissa jäsenvaltioissa sijaitsevien samanlaisten yritysten kanssa. Vuoden 1996 keväästä alkaen Kesko on myös laajentanut toimintaansa avaamalla vähittäismyyntipisteitä Ruotsissa.
(13) Edellä esitetystä seuraa, että Suomen päivittäistavaroiden vähittäis- ja tukkumarkkinoiden rakenteen muutoksella on tosiasiallisesti tai mahdollisesti huomattava suora tai välillinen vaikutus jäsenvaltioiden välisen kaupan rakenteeseen (3).
VI. ARVIOINTI SULAUTUMA-ASETUKSEN 2 ARTIKLAN MUKAAN
A. MERKITYKSELLISET MARKKINAT
(14) Kesko on esittänyt, että kyseessä oleva toimenpide olisi arvioitava pikemmin tukkukaupan kuin vähittäiskaupan tasolla, koska K-kauppiaat ja T-kauppiaat ovat Keskoon ja Tukoon ja niiden keskusyksikköihin nähden itsenäisiä. Väite perustuu siihen, että Kesko ja Tuko pohjimmaltaan tarjoavat osto-, markkinointi-, atk- ja muita tukipalveluita vähittäiskauppiaille, joilla kuitenkin säilyy suuri valinnanvapaus toimituslähteiden, hinnoittelupolitiikan ja muiden kaupallisten asioiden suhteen ja jotka itse asiassa kilpailevat toistensa kanssa samoin kuin muiden vähittäiskauppiaiden kanssa.
(15) Edellä esitettyä Keskon perustelua ei kuitenkaan voida hyväksyä. Keskittymien kilpailuvaikutuksen arvioinnin on perustuttuva kaikkiin keskittymään, sen osapuoliin ja kyseessä oleviin markkinoihin liittyviin rakenteellisiin tekijöihin. Tältä osin on asianmukaista analysoida Kesko-ryhmän sisäisiä suhteita ryhmän vuonna 1995 toteutetun suuren organisaatiouudistuksen perusteella. Tämän analyysin (ks. jäljempänä johdanto-osan 39-66 kappale) mukaan voidaan päätellä, että tämä toimenpide olisi arvioitava vähittäiskaupan tasolla, koska on asianmukaista pitää Keskoa, mukaan lukien K-kauppiaat, Suomen vähittäiskaupan markkinoiden keskitetysti suunniteltuna rakenteellisena piirteenä.
(16) Vähittäiskaupan tasolla tehtävän arvioinnin lisäksi arviointi on välttämätön myös tukkukaupan tasolla noutotukkukaupan osalta sekä päivittäistavaroiden ostomarkkinoilla.
(17) Tutkimuksen mukaan keskittymä vaikuttaa ensisijaisesti seuraavilla markkinoilla:
1) päivittäistavaroiden vähittäiskaupan markkinat;
2) päivittäistavaroiden noutotukkukaupan markkinat;
3) päivittäistavaroiden ostomarkkinat.
1. Päivittäistavaroiden vähittäiskaupan markkinat
I. Merkitykselliset tuotemarkkinat
(18) Kyseessä oleviin tavaralajeihin kuuluvat pääasiassa elintarvikkeet, juomat, tupakkatuotteet ja muut kodin käyttötavarat (eli siivoustuotteet, kosmetiikka, kertakäyttöpaperituotteet ja hygieniatuotteet). Yhteistä näille tuotteille on se, että ne kaikki ovat osa sitä tavaravalikoimaa eli "päivittäistavarakoria", jonka kuluttajat odottavat löytävänsä valintamyymälöistä. Koska ruokatavaroiden vähittäiskaupan ala Suomessa on kehittynyt pienistä erikoiskaupoista (lihakaupat, konditoriat, leipäkaupat jne.) suurempiin valintamyymälöihin, kuluttajien käyttäytyminen on muuttunut vastaavasti. Sen vuoksi kilpailua käydään Suomessa nykyisin valintamyymälöiden ja muiden sellaisten kauppojen välillä, jotka pystyvät tarjoamaan niin laajan valikoiman, että kuluttaja voi ostaa suurimman osan välttämättömistä kotitaloustarvikkeista samasta paikasta, jossa on tarjolla asiakkaille tarkoitettuja mukavuuksia kuten pysäköintialue, ostoskärryjä ja niin edelleen. (Katso aikaisempia komission päätöksiä tällä alalla (4).)
(19) Vaikka eri valintamyymälöiden tarjoama tavaravalikoima voi vaihdella huomattavasti kooltaan, eräät pienemmät myyntipisteet, joita ovat (Suomessa suhteellisen harvinaiset) erikoiskaupat, kioskit ja huoltoasemat, eivät tarjoa sellaista palvelua, joka kilpailisi suoraan tavarakorikäsitteen kanssa. Huoltoasemien myyntiala on paljon pienempi kuin jopa pienimpien Kesko- tai Tuko-myymälöiden, ja päivittäistavaroiden myynti huoltoasemilla keskittyy voimakkaasti kuivaelintarvikkeisiin (noin 70-80 prosenttia kokonaismyynnistä), kun taas perinteiset päivittäistavaramyymälät saavat noin 50 prosenttia myynnistään tuoretuotteista.
(20) Yhteenvetona voidaan todeta, että merkityksellisiin markkinoihin kuuluu valintamyymäläympäristössä myytävän tuore- ja kuivaelintarvikkeiden sekä muiden kodin käyttötavaroiden muodostaman tavarakorin tarjoaminen. Markkinoihin ei kuulu myynti erikoiskaupoissa, kioskeissa ja huoltoasemilla. Sen sijaan nämä myyntipisteet tarjoavat palvelua, joka täydentää valintamyymälöiden tarjoamaa palvelua.
II. Merkitykselliset maantieteelliset markkinat
(21) Vähittäiskaupan ammattilaiset katsovat, että valintamyymälän asiakkaiden hankintaalue rajoittuu alueeseen, jolta valintamyymälään pääsee autolla enintään noin 20 minuutissa. Kuluttajan kannalta katsottuna 20 minuutin automatkan varrella voi olla valittavana yksi, kaksi tai useampia valintamyymälöitä ja pienempiä myymälöitä, jotka myös tarjoavat saman "tavarakorin". On selvästi mahdotonta määritellä tarkasti kaikki mahdolliset kuluttajien ja valintamyymäläverkoston tiheyden ja jakaantumisen yhdistelmät ja muunnelmat. Lisäksi valintamyymälöiden asiakkaiden hankinta-alueiden päällekkäisyyden aste yhdessä kuluttajamäärän jakaantumisen kanssa ei pelkästään määritä maantieteellisesti lähinnä toisiaan sijaitsevien valintamyymälöiden kilpailuvuorovaikutusta, vaan sillä on myös jossain määrin jälkivaikutuksia tai ketjureaktiovaikutuksia kauempana sijaitseviin valintamyymälöihin. Lisäksi monista tärkeistä kilpailun muuttujista, kuten tuotevalikoimasta, tuotteiden hankintapaikasta, laadusta, palvelutasosta (aukioloajat jne.), mainonnasta, myynninedistämisestä ja (esimerkiksi kampanjatuotteiden) hinnoista ei päätetä paikallisella tasolla, vaan alueellisella tai valtakunnallisella tasolla. Tällaiset päätökset pannaan täytäntöön yleensä useissa vähittäismyyntipisteissä tietyllä alueella. Edellä esitetyn perusteella on tarpeen ja asianmukaista koota yhteen jokaisen yksittäisen kuluttajan näkökulmasta katsottuna paikallisia markkinoita.
(22) Eri tasoja, joilta myyntiluvut voidaan koota yhteen, on periaatteessa ääretön määrä. Suomen osalta laajimmat mahdolliset maantieteelliset markkinat ovat kansalliset markkinat, mikä johtuu esimerkiksi kielieroista ja kuluttajien ostotottumuksista.
(23) Sekä Keskon että Tukon (ja niiden tärkeimpien kilpailijoiden) vähittäismyyntipisteet muodostavat valtakunnalliset ketjut, joita varten tehdään yhteiset markkinointi- ja hinnoittelupäätökset. Lisäksi kanta-asiakasohjelmat, kuten K-etukortti, ovat käytössä kaikkialla Suomessa. Vaikka nämä tekijät voivat viitata suhteellisen laajoihin maantieteellisiin markkinoihin, ei toimenpiteen arvioinnin kannalta ole välttämätöntä päättää lopullisesti merkityksellisten maantieteellisten markkinoiden tarkasta laajuudesta, koska Keskon ja Tukon yhdistetty markkinaosuus on samaa suuruusluokkaa, arvioitiinpa se sitten valtakunnallisella, alueellisella tai paikallisella tasolla (ks. jäljempänä johdanto-osan 106 kappale).
2. Päivittäistavaroiden noutotukkukaupan markkinat
I. Merkitykselliset tuotemarkkinat
(24) Päivittäistavaroiden tukkukauppiaiden käsittelemät tuotteet kuvastavat luonnollisesti pääasiassa tuotteiden myyntiä vähittäiskaupan tasolla ja tuotteiden käyttöä suurtalouksissa. Komission tutkimus on osoittanut, että Suomen markkinoilla on merkittäviä eroja "perinteisen tukkukaupan" ja noutotukkukaupan välillä.
(25) Kesko on esittänyt, että "perinteisen tukkukaupan" markkinat olisi jaettava kolmeen erilaiseen markkinaan: nimittäin neuvotteluihin tavarantoimittajien kanssa, kauttalaskutukseen ja logistiikkaan. Koska Keskon toiminta "perinteisessä tukkukaupassa" suhteessa ulkoisiin asiakkaisiin on ollut merkitykseltään vähäistä (noin yksi prosentti) eikä keskittymä sen vuoksi aiheuta kilpailuongelmia tällä alalla, ei ole tarpeen arvioida Keskon väitteitä tältä osin.
(26) Sekä Keskon että Tukon liikevaihdosta merkittävä osa kertyy niiden myynnistä noutotukkumyymälöissä. Nimensä mukaisesti noutotukkukauppa tukkukaupan muotona eroaa "perinteisestä tukkukaupasta" siten, että asiakkaat huolehtivat tavaroiden kuljetuksesta itse ja maksavat tavarat käteisellä ennemmin kuin luotolla. Noutotukku sopii sen vuoksi asiakkaille, jotka eivät pysty ennustamaan pitkän aikavälin kysyntää, joilla ei ole tiloja suurten varastojen pitämiseen tietyn aikaa, joilla ei ole taloudellisia voimavaroja suurten tukkuostojen vaatiman luoton takaamiseksi ja jotka sen vuoksi ostavat mieluummin pieniä eriä useammin. Tällaiset asiakkaat ovat yleensä pienempiä yrityksiä, kun taas suuremmilla asiakkailla on tapana käyttää tukkukauppaa, minkä Kesko itse on vahvistanut vastauksessaan komission väitetiedoksiantoon.
(27) Noutotukkumyymälöiden erillistä tehtävää kuvastaa tavaranimikkeiden määrä, joka on saatavilla noin 10 000 eri nimikettä varastossaan pitävistä noutotukkumyymälöistä ja "perinteisistä tukkumyymälöistä", joilla tavallisesti on paljon pienempi tavaramäärä varastossa (lukuunottamatta Keskon, Tukon ja Inex Partners Oy:n [Inex Partners] keskusvarastoja Helsingissä). Sitä kuvastaa myös se, että Kesko on järjestänyt noutotukkutoimintansa eri tytäryhtiöön.
(28) Noutotukkumyymälöiden tärkeimmän asiakasryhmän muodostavat suurtaloudet (hotellit, ravintolat, sairaalat jne). Suurin osa näistä asiakkaista on pieniä ja keskikokoisia yrityksiä, jotka edellä 26 kappaleessa luetelluista syistä eivät suuressa määrin pysty siirtymään "perinteiseen tukkukauppaan". Tukon vuoden 1995 vuosikertomuksen mukaan sen noutotukun kokonaismyynti oli yhtä suuri kuin "perinteisen tukkukaupan", mutta noutotukkukaupan asiakkaiden suhde tukkukaupan asiakkaisiin oli noin neljän suhde yhteen. Tämä osoittaa, että noutotukkukaupan keskivertoasiakas ostaa vain suunnilleen neljänneksen "perinteisen tukkukaupan" keskivertoasiakkaan ostamasta määrästä. Tärkein näiden asiakkaiden ostama tuoteryhmä on kuivaelintarvikkeet, joiden osuus on 60-70 prosenttia Keskon ja Tukon kokonaismyynnistä näillä markkinoilla. Loppuosa myynnistä tulee tuore-elintarvikkeista ja käyttötavaroista.
(29) Kun otetaan huomioon noutotukkupalveluiden erityispiirteet ja se, että huomattava enemmistö noutotukkuasiakkaista on käytännössä sidottuja asiakkaita, näiden asiakkaiden ei rajoitettujen taloudellisten voimavarojensa ja varastotilojensa vuoksi kannattaisi siirtyä "perinteiseen" tukkukauppaan, vaikka myytyjen tuotteiden hinnat nousisivatkin.
(30) Kesko on ilmoittanut, että useat sen asiakkaista käyttävät perinteistä tukkukauppaa ja noutotukkupalveluita "rinnakkain", ja päätellyt siitä, että noutotukkukaupan hintojen nousemisen seurauksena nämä asiakkaat siirtyisivät kokonaan perinteiseen tukkukauppaan, mikä käytännössä tekisi tällaisen hintojen nostamisen kannattamattomaksi. Perustelu ei pidä paikkaansa, koska siinä sekoitetaan täydentävyys korvattavuuteen. Jo esitettyjen perinteisen tukkukaupan ja noutotukkukaupan selvien erojen vuoksi on selvää, että se rajallinen asiakasmäärä, joka käyttää molempia palvelumuotoja, pitää niitä toisiaan täydentävinä eikä toisensa korvaavina. Esimerkiksi asiakkaan, jonka mielestä on tarkoituksenmukaista hankkia osa tarpeestaan perinteisestä tukkukaupasta, on ehkä pakko käyttää noutotukkupalveluita lopun tarpeensa täyttämiseksi (esimerkiksi tietyn tyyppisten tavaroiden tarpeen, tai kun asiakkaan varastot ovat sillä hetkellä täynnä, tai kun tarvitaan kiireellisesti lisäystä kysynnän äkillisen voimakkaan nousun takia). Tämän vuoksi se, että on pieni määrä molempia palveluja käyttäviä asiakkaita, ei osoita noutotukun hintojen nostamisen johtavan siihen, että tällaiset asiakkaat siirtyisivät perinteiseen tukkukauppaan siinä määrin, että se tekisi noutotukun hintojen nostamisen kannattamattomaksi ja siten suojaisi noutotukun sidottuja asiakkaita.
(31) Edellä mainituista syistä myynti noutotukkumyymälöistä muodostaa muista tukkukaupan toiminnoista erilliset merkitykselliset tuotemarkkinat.
II. Merkitykselliset maantieteelliset markkinat
(32) Noutotukkumyymälöiden asiakkaat ovat liikkeenharjoittajia, pääasiassa suurtalouksia ja pienemmässä määrin vähittäiskauppiaita. Nämä asiakkaat pystyvät ostamaan suhteellisen laajalta alueelta, vaikka niiden on huolehdittava itse tavaroiden kuljetuksesta. On näyttöä siitä, että noutotukun asiakkaat ostavat alueellisesti. Suomen epätasaisen väestöntiheyden vuoksi pohjoissuomalaisten noutotukkuasiakkaiden on yleensä haettava tavaransa kauempaa kuin lounaissuomalaisten asiakkaiden, toisaalta alueet ovat suurempia Pohjois-Suomessa. Sen vuoksi on asianmukaista arvioida toimenpiteen vaikutus alueellisella tasolla.
3. Päivittäistavaroiden hankintamarkkinat
I. Merkitykselliset tuotemarkkinat
(33) Markkinoilla päivittäistavaroiden tuottajat myyvät tällaisia tavaroita asiakkaille kuten tukkukauppiaille, vähittäiskauppiaille ja muille yrityksille. Kaikki tuottajat eivät tarjoa täydellistä päivittäistavaroiden valikoimaa; jotkut voivat erikoistua, esimerkiksi yksittäisiin tuotteisiin tai tuoteryhmiin kuten tuoretuotteisiin tai kuivaelintarvikkeisiin tai kodin käyttötavaroihin.
(34) Kysyntäpuolella yritysasiakkaat, esimerkiksi suuret valintamyymäläketjut, yrittävät todennäköisesti hankkia yksittäiset tuotteet kuten lihan, elintarvikesäilykkeet tai mitkä tahansa muut tuotteet parhailla mahdollisilla ehdoilla. Jokainen tuote tai tuoteryhmä muodostaa yksilölliset tuotemarkkinat, koska se ei ole tai on epätäydellisesti korvattavissa muilla tuotteilla tai tuoteryhmillä kysyntäpuolen näkökulmasta. Koska kaikkien tuoteryhmien kysyntä Suomessa on rakenteeltaan pitkälti samanlaista ja keskittynyttä (ks. jäljempänä johdanto-osan 150 kappale), ei ole välttämätöntä arvioida keskittymän vaikutusta jokaiseen yksittäiseen tuotteeseen tai tuoteryhmään. Riittää, kun arvioidaan uuden kysyntärakenteen tuoman lisääntyneen ostovoiman vaikutus koko päivittäistavaravalikoimaan.
(35) On myönnettävä, että erityisesti käyttötavaroiden valmistajilla on käytettävissä muita jakelukanavia kuin valintamyymälät, esimerkiksi apteekit. Nämä ovat kuitenkin merkityksettömiä suhteessa valintamyymälä- ja noutotukkukanaviin (ks. jäljempänä johdanto-osan 146-153 kappale) eivätkä vaikuta tämän asian arviointiin.
II. Merkitykselliset maantieteelliset markkinat
(36) Noin 70 prosenttia Keskon ja Tukon myymistä tavaroista on kotimaassa valmistettuja tavaroita. Näiden tuotteiden valmistajien liikevaihdosta suurin osa tai kaikki on liikevaihdosta Suomesta. Nämä tavarantoimittajat ovat ilmoittaneet pitävänsä Suomea merkityksellisinä maantieteellisinä markkinoina.
(37) Keskon ja Tukon myymistä tuontitavaroista, joiden osuus on 30 prosenttia, yritykset itse tuovat maahan ainoastaan suhteellisen pienen osan tästä määrästä eli noin 5 prosenttia. Loppuosa ostetaan kansainvälisten tuottajien suomalaisilta tytäryhtiöiltä tai tuontitavaroiden kauppaan erikoistuneilta yrityksiltä. Tällaisten tavaroiden osalta, ja ottaen huomioon, että kyseessä oleva keskittymä vaikuttaa näiden markkinoiden kysyntäpuoleen, on asianmukaista määritellä maantieteelliset markkinat erityisesti sen perusteella, miten tavarantoimittajat pystyvät muuttamaan tavaroiden jakelutapaansa lopullisille kuluttajille. Kyseessä olevat valmistajat (joiden tavaroista suuri osa on erityisesti mukautettu Suomen markkinoille, esimerkiksi pakkaukset, kielet jne.) voivat saada yhteyden kysyntäpuolelle eli vähittäiskaupan ja noutotukkukaupan asiakkaisiin ainoastaan suomalaisten vähittäiskauppa-/noutotukkukauppakanavien kautta. Koska kansainväliset valmistajat eivät voi siirtyä muille kuin suomalaisille jakelukanaville, voidaan päätellä, että asian kannalta merkitykselliset maantieteelliset markkinat ovat Suomen markkinat.
B. KESKITTYMÄN VAIKUTUKSET
(38) Edellä kuvaillut kolme päivittäistavaroiden markkinaa ovat vertikaalisesti yhteydessä toisiinsa siten, että Keskon ja Tukon asema päivittäistavaroiden vähittäiskaupan markkinoilla luo perustan niiden asemalle hankintamarkkinoilla (esimerkiksi päivittäistavaroiden toimittajiin nähden). Ja toisin päin niiden asema ostotasolla vaikuttaa merkittävästi niiden asemaan vähittäiskaupan tasolla. Noutotukkukaupan markkinat ovat myös yhteydessä niiden asemaan ostomarkkinoilla siten, että Keskolla ja Tukolla on kilpailuetu pienempiin, paikallisiin noutotukkukaupan toimijoihin nähden, koska ne ostavat huomattavia määriä vähittäiskauppatoimintojaan varten.
1. Päivittäistavaroiden vähittäiskauppa
I. Tarjontapuolen rakenne
1. Vapaaehtoiset vähittäiskauppaketjut Suomessa
(39) Suomen vähittäiskauppamarkkinoille on perinteisesti ollut ominaista vapaaehtoisten vähittäiskauppaketjujen olemassaolo ja niiden tärkeä merkitys. Päivittäistavaroiden alalla Suomessa on kuitenkin tällä hetkellä ainoastaan kaksi tällaista ketjua: K- ja T-ryhmät. Yksi näiden ketjujen päätavoitteista on mahdollistaa ostaminen ja myynninedistäminen suuremmassa mittakaavassa kuin mikä on mahdollista yksittäisille vähittäiskauppiaille. Yhteinen piirre näillä vähittäiskauppaketjuilla on se, että yhteistyön tuoma etu varmistetaan sopimuksilla. Nämä sopimukset, jotka periaatteessa ovat luonteeltaan horisontaalisia (eli K- ja T-ryhmän vähittäiskauppiaiden välisiä), tehdään helppouden ja valvonnan vuoksi yksittäisen vähittäiskauppiaan ja ryhmän keskusliikkeiden välillä.
(40) Yksittäisten vähittäiskauppiaiden ja keskusliikkeen välisissä sopimuksissa keskitytään yksittäisten vähittäiskauppiaiden käyttäytymisen yhdenmukaistamiseen ja siten niiden itsenäisyyden rajoittamiseen osto-, identifiointi-, myynninedistämis- ja myyntipolitiikan aloilla, jotka ovat erittäin tärkeitä ryhmän tavoitteiden saavuttamiselle. Se, missä määrin yksittäinen käyttäytyminen on yhdenmukaistettava, jotta järjestelmän täytäntöönpano onnistuisi, riippuu ketjun yksittäisten yksiköiden kilpailusuhteista ja siten niiden keskinäisestä riippuvuudesta. Tämän mukaan Tuko ja Kesko, jälkimmäinen erityisesti organisaatiouudistuksensa jälkeen (ks. jäljempänä), ovat yhdenmukaistaneet yksittäisten vähittäiskauppiaiden käyttäytymisen paljon suuremmassa määrin kuin esimerkiksi kansainväliset yhteishankintajärjestöt tai muut samanlaiset toimielimet, jotka eivät samassa määrin koske yrityksiä, jotka ilman yhteistyötä kilpailisivat suoraan toistensa kanssa.
(41) Koska ryhmän tavoitteiden saavuttaminen riippuu siitä, miten yksittäiset vähittäiskauppiaat noudattavat sopimuksissa määrättyjä yhteisiä toimintatapoja, Keskolla on sisäisiä valtajärjestelmiä sen varmistamiseksi, että yksittäiset vähittäiskauppiaat noudattavat yhteisiä tavoitteita. Näihin sisäisiin valtajärjestelmiin kuuluvat kannustusohjelmat (esimerkiksi bonusten maksaminen ja vähittäiskauppiaan liiketoimintaan liittyvien palveluiden tarjoaminen) sekä estämisohjelmat (esimerkiksi etujen poistaminen, poissulkeminen tai sillä uhkaaminen). Tällaiset estämisohjelmat ovat erittäin tehokkaita silloin, kuten Keskon kohdalla, kun yksittäiset jäsenet ovat tehneet huomattavia sijoituksia organisaatioon ja ovat liiketoiminnassaan suuressa määrin riippuvaisia keskusliikkeistä.
2. K-ryhmän luonne ja rakenne
(42) Yhtiöoikeuden näkökulmasta K-kauppiaat ovat itsenäisiä oikeushenkilöitä, ja yrittäjät kantavat itse taloudellisen riskin liiketoiminnastaan. Jäljempänä esitetyistä syistä tätä ei kuitenkaan voida pitää ratkaisevana perusteena arvioitaessa, vaikuttaako Keskon yritysosto vähittäiskaupan markkinoihin.
a) Yhteinen etu
(43) Kuten edellä johdanto-osan 4 kappaleessa kuvaillaan, K-kauppiailla on yhdessä enemmistö äänimäärästä Keskossa. Lisäksi kaikki jäsenet Keskon hallintoneuvostossa, joka nimittää kaikki muut Keskon päätöksentekoelimet ja toimeenpanoelimet, ovat K-kauppiaita. Tämä järjestely kuvastaa K-kauppiaiden vahvaa yhteistä etua.
b) Keskon ja K-kauppiaiden väliset sopimukset
(44) K-kauppiassopimuksessa määritellään K-kauppiaiden yleiset oikeudet ja velvollisuudet, kun taas ketjusopimuksissa määritellään oikeudet ja velvollisuudet, jotka liittyvät jäsenyyteen yhdessä Keskon viidestä alaketjusta (ks. jäljempänä johdanto-osan 47 kappale). K-kauppiassopimuksen mukaan "kauppiaan tulee harjoittaa päätoimialanaan K-vähittäiskauppaa, jonka tulee olla tuloksellista" ja lisäksi "kauppiaan tulee pyrkiä hyödyntämään täysipainoisesti K-ryhmän ostoyhteistyön ja omien merkkituotteiden tarjoamat edut. Kauppias ei saa perusteettomasti asettaa Keskoa muita tavarantoimittajia huonompaan asemaan". Ketjusopimuksissa todetaan lisäksi, että K-kauppias- ja ketjusopimukset yhdessä muodostavat pohjan kauppiaan ja Keskon väliselle yhteistoiminnalle ja että näiden sopimusten keskeisenä tavoitteena on edistää sopijapuolten (eli vähittäiskauppiaan ja Keskon) välistä tavarakauppaa. Ketjusopimuksen mukaan K-kauppiasta sitovat ketjun hallituksen markkinoinnista, perusvalikoimaan otettavista tuotteista ja kampanjatuotteiden vähittäishinnoista (5) tekemät päätökset. Tämän seurauksena vuonna 1995 viiden ketjun K-kauppiaat tekivät [75-100] (6) prosenttia ostoistaan Keskon kautta (ks. jäljempänä johdanto-osan 72 kappale).
(45) K-kauppiaan velvollisuutena on lisäksi käyttää Keskon tunnuksia. K-kauppiaat eivät maksa korvausta tällaisten tunnusten, iskulauseiden tai muiden Keskon omistamien teollis- ja tekijänoikeuksien käytöstä eivätkä ne myöskään maksa korvausta osasta Keskon tarjoamista tukipalveluista (esimerkiksi markkinointituesta). Sen sijaan K-kauppiaat maksavat näistä palveluista epäsuoran korvauksen niiden marginaalien kautta, jotka lisätään siirrettäessä tavaroita Keskon ketjunvalvontayksiköstä vähittäiskauppiaalle. Tämän vuoksi vähittäiskauppias, joka haluaa ostaa esimerkiksi markkinointitukea kolmannelta Keskon asemasta, maksaisi käytännössä kahdesti näistä palveluista. Siten on pääteltävä tarkoituksena olevan, että K-kauppiaat käyttävät Keskoa ainoana tällaisten tukipalvelujen tarjoajana.
(46) Lisäksi K-kauppiaat saavat Keskolta bonuksia ja alennuksia Keskon kautta ostamiensa määrien perusteella. Se, että nämä alennukset kasvavat ostettujen määrien mukaan, on tavanomainen kannustin vähittäiskauppiaalle pysyä uskollisena ryhmän strategialle.
c) Keskon organisaatio
(47) K-ryhmän keskusliikkeenä Kesko on vastuussa ryhmän toimintojen yrityssuunnittelusta. Vuonna 1995 toteutettiin suuri uudistus ryhmän organisaatiorakenteessa. Tämän organisaatiouudistuksen päätavoitteena oli jakaa olemassa olevat K-kauppiaat viiteen valtakunnalliseen Keskon alaketjuun, jotka muodostuvat identifioinnin (tunnus), myyntialan ja perustuotevalikoiman suhteen samanlaiset piirteet omaavista vähittäismyyntipisteistä ja jotka tekisivät keskenään yhteistyötä mainonnassa, kampanjoissa ja niin edelleen (ks. johdanto-osan 67-72 kappale, joissa nämä ketjut kuvaillaan yksityiskohtaisesti).
(48) Tämän vähittäiskaupan uudistuksen tukemiseksi Keskon päivittäistavararyhmän sisällä perustettiin vastaavasti viisi ketjunvalvontayksikköä. Nämä ketjunvalvontayksiköt yhdessä ketjun vähittäiskauppiaista koostuvan hallituksen kanssa muodostavat kunkin ketjun valtakunnallisen hallinnon. Keskon työntekijöiden kokonaan hoitaman ketjunvalvontayksikön velvollisuuksiin kuuluu ketjun vähittäiskauppiaiden ostotoimintaa, markkinointia ja myyntipolitiikkaa, esimerkiksi yhteiskampanjoita, koskevien toimintojen yhteensovittaminen. Ketjunvalvontayksiköt toimivat myös Keskon tulosyksikköinä (laskemalla Keskon katetuoton kaikille alaketjujen yhdessä ostamille tavaroille ennen niiden myyntiä vähittäiskauppiaille).
(49) Kaikki ketjunvalvontayksiköt ovat osa Keskon päivittäistavararyhmää. Niillä on yhteiset hallintorakenteet ja ne raportoivat samalle johtajalle (yhdelle Keskon johtajista).
(50) Tärkeä ja olennainen osa organisaatiouudistusta on se, että jokaisen viiden ketjun K-kaupat varustetaan uudenaikaisilla tietojärjestelmillä, jotka soveltuvat käyttöön Keskon verkossa. Nämä tietokonejärjestelmät asennetaan vähittäiskauppoihin, mutta ne säilyvät Keskon omistuksessa. Kun tämä hanke saadaan loppuun, mahdollisuudet välittää nopeasti tietoa K-ryhmän sisällä parantuvat merkittävästi. Se, että Kesko on julkisesti ilmoittanut sitoumuksensa lisätä tietotekniikan käyttöä, vastaa kehitystä muissa vähittäiskaupparyhmissä ympäri Eurooppaa. Esimerkiksi keskustietokoneeseen liitettyjen optisten lukulaitteiden asentaminen kassoille luo pohjan varastovalvonnan, tuotevalikoiman valinnan ja hintatietojen kulun suuremmalle yhteensovittamiselle.
K-kauppiaiden hankintapäätökset
(51) Kesko on väittänyt, että K-kauppiaat tekevät tavaroiden hankintaa koskevat päätöksensä riippumatta Keskosta. Tämän kannan tukemiseksi Kesko on osoittanut, että kaikkien viiden ketjun keskiarvona ainoastaan [30-50] prosenttia K-kauppiaiden kokonaishankinnoista ostetaan Keskon tukkukaupasta, kun taas [30-50] prosenttia toimitetaan tuottajilta suoraan vähittäiskauppiaille Keskon ainoastaan laskuttaessa niistä.
(52) Komission tutkimus osoittaa kuitenkin voimakkaasti, että toimittaessaan tuotteitaan tuottajat pitävät Keskoa ja K-kauppiaita kiinteänä kokonaisuutena huolimatta siitä, että todellinen yhteyspiste kokonaisuudessa voi vaihdella olosuhteiden mukaan, ja huolimatta käytettävästä myyntikanavasta (joko perinteinen tukkukauppa tai kauttalaskutus). Tätä tukevat seuraavat seikat:
- Kaikki Keskon laskuttamat K-kauppiaiden ostot perustuvat Keskon ja sen tavarantoimittajien tekemiin laskutussopimuksiin, toisin sanoen K-kauppias ei pysty käyttämään tätä myyntikanavaa ilman Keskon aktiivista osallistumista.
- Kaikkien laskutustapahtumien osalta Kesko saa laillisen omistusoikeuden kyseessä oleviin tavaroihin, jotka sitten myydään edelleen tavarat tilanneelle vähittäiskauppiaalle. Nämä toimenpiteet sisältyvät Keskon vuosittaiseen tuloslaskelmaan myynteinä, eikä niitä ole erotettu Keskon "perinteisen tukkukaupan" myynnistä.
- Lisäksi Keskon ja sen tavarantoimittajien laskutussopimuksissa yleensä määritellään markkinointitukipalkkiot ja/tai muut alennukset, jotka perustuvat myyntimääriin ja joita tavarantoimittaja myöntää Keskolle. Nämä palkkiot ja alennukset ovat tavarantoimittajille tärkein keino eriyttää asiakkaansa, ja ne perustuvat K-ryhmän kaikkiin ostoihin, toisin sanoen myös myyntiin Keskolle tukkukauppiaan ominaisuudessa sekä K-kauppiaiden suoraan laskutussopimusten perusteella tekemiin ostoihin. Tavarantoimittajat eivät suostuisi maksamaan tällaista tukea, jos ne eivät uskoisi Keskon pystyvän varmistamaan sopimusten täyttämistä (esimerkiksi tiettyjen määrällisten tavoitteiden saavuttamista tai sovittujen myynninedistämiskampanjoiden toteuttamista kaupoissa).
- Vaikka Kesko on ilmoittanut, että ". . . (laskuja käsittelevän Keskon henkilökunnan) ei ole välttämätöntä rutiinityössä kiinnittää huomiota laskuilla määriteltyihin yksittäisiin tuotteisiin ja niiden hintoihin", on pääteltävä, että Keskolla, joka käsittelee joka vuosi noin [. . .] miljoonaa laskutustapahtumaa (joista useimmat, mutta eivät kaikki, koskevat K-kauppiaisiin liittyviä liiketoimia), on mahdollisuus saada valtavat määrät tietoja yksittäisten tavarantoimittajien soveltamista hinnoista ja kaupallisista ehdoista. Lisäksi Kesko voi ainoastaan varmistaa sen, että markkinointipalkkiot ja bonukset saadaan sen ja toimittajien välisten sopimusten mukaisesti, jos kokonaismääriä seurataan.
(53) Edellä esitetyn perusteella komissio ei voi hyväksyä sitä, että [30-50] prosenttia K-kauppiaiden kokonaishankinnoista, joista Kesko laskuttaa, mutta joita se ei fyysisesti toimita, olisi pidettävä Keskosta riippumattomina hankintoina. Päinvastoin on selvää, että Keskolla on keskeinen rooli myös näissä suhteissa. Sen vuoksi voidaan päätellä, että se, kulkevatko tietyt hankinnat Keskon varaston kautta ("perinteinen tukkukauppa") vai toimitetaanko ne suoraan vähittäiskauppiaalle, on pohjimmiltaan logistiikkakysymys ja riippuu kyseessä olevan tavaran lajista, tilauksen koosta ja niin edelleen.
K-kauppiaiden markkinointi- ja hinnoittelupäätökset
(54) Kesko on myös väittänyt, että K-kauppiaiden riippumattomuutta Keskosta osoittaa vapaus, joka vähittäiskauppiailla on yksilöllisessä kaupallisessa käyttäytymisessään markkinoilla, eli mainonnassa ja hinnoittelussa. Näiden väitteiden tukemiseksi Kesko toimitti kolme tutkimusta hintahajonnasta ja mainontakäyttäytymisestä.
(55) Komissio on havainnut useita heikkouksia näissä tutkimuksissa käytetyissä menetelmissä sekä niiden perustana olevien tietojen esittämisessä (esimerkiksi kauppojen, tuotteiden, maantieteellisen jakauman ja tutkimusajanjakson valintaperusteiden puutteellinen selkeys). Nämä menetelmiin liittyvät ongelmat eivät kuitenkaan ole ratkaisevan tärkeitä, koska tutkimuksista kahdessa voidaan havaita yhteisenä piirteenä olevan, että väitetty yksilöllinen vapaus osoitetaan vertaamalla Keskon eri ketjujen hintoja ja mainontakäyttäytymistä eikä yksilöllistä käyttäytymistä ketjujen sisällä. Koska Kesko loi nämä viisi ketjua yhdistämään samaan ketjuun kaikki ominaispiirteiltään samanlaiset kaupat, olisi hinnoittelu- ja mainontakäyttäytymisen eroaminen ketjujen välillä odotettavaa.
(56) Jos tutkimuksia tarkastellaan yksittäisten Keskon ketjujen suhteen, huomataan yhdenmukaistetun käyttäytymisen asteen olevan erittäin suuri. Mainonnan osalta tutkimukset osoittavat yhteismainontaan käytetyn summan olevan kussakin ketjussa [50-100] prosenttia. Tutkimuksessa todetaan edelleen, että ketjuun kuuluvat vähittäiskauppiaat, jotka eivät kilpaile keskenään, käyttävät tavallisesti yhteismainontaa oman mainonnan sijasta. Samoin tutkimus, jonka tarkoituksena on osoittaa erot mainostetuissa hinnoissa viiden päivän ajanjakson ajalta, itse asiassa vahvistaa sen, että samaan ketjuun kuuluvien K-kauppiaiden yhdenmukaisuuden aste oli korkea.
(57) Edellä esitetyn perusteella ja ottaen huomioon Keskon rooli K-kauppiaiden jakamisessa viiteen eri ketjuun on pääteltävä, että ketjujen välillä esiintyvät erot mainonta- ja hinnoittelukäyttäytymisessä ovat osa keskitetysti suunniteltua koko Kesko-ryhmän strategiaa.
d) Liiketilojen omistus
(58) Kuten edellä on esitetty, Kesko on vastuussa K-ryhmän myymäläverkoston kehittämisestä ja ylläpidosta. Yksi Keskolle erityisen tärkeä alue on niiden liiketilojen omistaminen, joissa vähittäiskauppatoimintoja harjoitetaan. Keskon taseen mukaan sen kiinteistösijoitukset ovat noin kaksi kolmasosaa sen käyttöomaisuudesta.
(59) Sitä, miten tärkeänä Kesko pitää vähittäiskaupan liiketilojen omistamista, osoittaa se, että Keskon suunnittelemien ja/tai rakentamien vähittäismyyntipisteiden omistaja on jatkossakin Kesko, mutta ne vuokrataan K-kauppiaille. Keskon kiinnostus pitää liiketilat omistuksessaan on erityisen selvä suurempien myymälöiden osalta. Tarkemmin sanottuna Kesko omistaa [. . .] Citymarket- ja Rimi-kauppojen liiketiloista, [. . .] prosenttia supermarketeista ja [. . .] prosenttia K-marketeista. Lähikauppaketjussa [. . .] prosenttia yrittäjistä toimii Keskon omistamissa tiloissa. Siten enemmistö (yli 60 prosenttia) kaikkien K-kauppiaiden kokonaisliikevaihdosta on peräisin toiminnasta Keskon omistamissa liiketiloissa. Keskon omistamissa liiketiloissa toimivat K-kauppiaat ovat tehneet Keskon kanssa yhteistoimintasopimuksen, jossa määritellään Keskon liiketilojen toimintojen periaatteet ja Keskon vuokrana saama korvaus, joka lasketaan vähittäiskauppiaan liikevaihdosta tai katetuotosta.
(60) Kun yksikään K-kauppias ei voi ilman Keskon hyväksymistä luovuttaa (myydä tai jälleenvuokrata) liiketoimintaansa toimivana yrityksenä, on Keskon omistamissa liiketiloissa toimivilla vähittäiskauppiailla vielä rajoitetummat mahdollisuudet luovuttaa liiketoimintansa.
(61) K-kauppiaille ei anneta yksinoikeusaluetta, jolla ne olisivat ainoa K-kauppias. Itse asiassa Keskon kanssa tehdyssä kauppiassopimuksessa velvoitetaan kauppiaat hyväksymään se, että muita vähittäismyyntipisteitä voidaan perustaa samalle alueelle. Kesko voi irtisanoa yhteistoimintasopimuksen "pätevästä syystä, kuten . . . K-kauppaverkoston kehittämisestä. . . johtuen".
e) Taloudellinen sitoumus
(62) K-kauppiaan velvollisuutena on omistaa Keskossa vähintään [. . .] perusosaketta tai sellainen määrä osakkeita, joka vastaa [. . .] viikon ostoja Keskosta (mukaan lukien Keskon laskuttamat summat), jos tämä määrä on suurempi. K-kauppiaat omistavat keskimäärin [. . .] osaketta, jonka arvopaperimarkkina-arvo on [. . .] ecua. Nämä osakkeet pantataan Vähittäiskaupan Takaus Oy:lle (VT) ja niitä käytetään vakuutena vähittäiskauppiaan ostoille Keskosta / Keskon kautta. Kesko omistaa suoraan [. . .] prosenttia VT:stä, K-kauppiasliitto ja yksittäiset vähittäiskauppiaat omistavat [. . .] prosenttia ja loput osakkeet kuuluvat Keskoa lähellä oleville ja sen osittain omistamille muille toimielimille (nämä toimielimet ovat myös Keskon tärkeimmät osakkeenomistajat). Suomen lainsäädännön mukaan Kesko ei itse saa hyväksyä omia osakkeitaan vakuudeksi. Ottaen huomioon VT:n omistusrakenteen on kuitenkin selvää, että vähittäiskauppiaan näkökulmasta osakkeet pantataan itse asiassa Keskolle.
3. Päätelmä
(63) Kesko-ryhmän keskusliikkeenä Kesko on vastuussa koko ryhmän rakenteeseen tehtävien muutosten suunnittelusta ja täytäntöönpanemisesta. Äskettäisen organisaatiouudistuksen jälkeen se jakoi K-kauppiaat viiteen valtakunnalliseen Keskon alaketjuun, joista jokaisella on omat erityiset piirteensä ja joista jokainen vastaa Keskon sisäiselle valvontayksikölle. Sen vuoksi on pääteltävä, että näiden viiden Keskon ketjun sisäinen horisontaalinen yhteistyö ja kilpailun puute muodostavat Kesko-ryhmän, ja myös Suomen vähittäiskaupan markkinoiden, rakenteellisen piirteen. Sama koskee myös kaikenlaista kilpailua, jota voi näyttää esiintyvän näiden viiden ketjun välillä, koska tämän kilpailun päätekijät ovat itse asiassa Keskon keskitetysti suunnittelemia.
(64) Edellä esitetystä seuraa, että vaikka K-kauppiaat kantavatkin itse taloudellisen riskin liiketoiminnastaan, ne ovat Keskon kanssa tehtyjen sopimusten kautta suostuneet noudattamaan Keskon koko ryhmälle suunnittelemia yleisperiaatteita. Ne tosiasiat, että K-kauppiaat sijoittavat paljon Keskoon ostamalla yrityksen osakkeita, saavat Keskolta useita tukipalveluita, mutta eivät saa yksinoikeutta alueeseen, joten Kesko voi milloin tahansa sallia uuden myymälän perustamisen alueelle, luovat voimakkaita kannustimia ja esteitä K-kauppiaille, erityisesti niille, jotka vuokraavat liiketilansa Keskolta, jotta kauppiaat pysyisivät uskollisina Keskolle ja sille Keskon ketjulle, johon heidät on sijoitettu.
(65) Suurinta osaa edellä esitetystä Keskon ja K-kauppiaiden välistä suhdetta koskevasta selvityksestä voidaan soveltaa myös Tukon ja T-kauppiaiden väliseen suhteeseen. Ei kuitenkaan ole välttämätöntä arvioida lopullisesti T-kauppiaiden asemaa ennen keskittymää. Se, että Kesko käyttäisi määräysvaltaa Tukossa, antaisi sille mahdollisuuden jakaa T-kauppiaat viiteen eri alaketjuun samalla tavalla kuin se jakoi K-kauppiaat. Keskon asema T-kauppiaisiin nähden olisi jopa vielä vahvempi kuin Tukon, koska toimenpiteen seurauksena T-kauppiaiden on itse asiassa mahdotonta liittyä kilpaileviin vapaaehtoisiin ketjuihin. (Toimenpide lisäisi samoin myös K-kauppiaiden riippuvuutta Keskosta.)
(66) Edellä esitettyjen tekijöiden perusteella, toisin sanoen K-ryhmän sisäisten sopimusten, organisaatiopiirteiden, liiketilojen omistuksen ja taloudellisen sitoumuksen perusteella, on asianmukaista pitää Keskoa, K-kauppiaat mukaanlukien, keskitetysti suunniteltuna, Suomen vähittäiskaupan markkinoiden rakenteellisena piirteenä. Keskon väitettä, jonka mukaan toimenpiteen kilpailuvaikutusta ei pitäisi arvioida vähittäiskaupan tasolla, ei voida hyväksyä. Samoin on asianmukaista pitää T-kauppiaita toimenpiteen jälkeen kiinteänä osana Kesko-ryhmää.
i) Keskon ja Tukon valtakunnalliset ketjut
Kesko
(67) Pienimmät Kesko-kaupat kuuluvat lähikauppaketjuun (K-kaupat). Tällaisia kauppoja on Suomessa noin 1 115. Niiden keskimääräinen myyntiala on [. . .] neliömetriä ja myytäviä tavaranimikkeitä on keskimäärin [. . .]. K-kaupan keskimääräinen vuotuinen liikevaihto on noin [. . .] ecua. Keskon mukaan ketjun hallituksen valitseman perustuotevalikoiman osuus kokonaismyynnistä vuonna 1995 oli [. . .] prosenttia, ja [. . .] prosenttia kokonaismyynnistä oli peräisin yhteiskampanjoista.
(68) Suomessa on 226 Kesko-markettia (KK-kaupat). Niiden keskimääräinen myyntiala on [. . .] neliömetriä ja niissä on myytävänä [. . .]-[. . .] tavaranimikettä. KK-kaupan keskimääräinen vuotuinen liikevaihto on noin [. . .] ecua. Keskon mukaan ketjun hallituksen valitseman perustuotevalikoiman osuus kokonaismyynnistä vuonna 1995 oli [. . .] prosenttia ja [. . .] prosenttia kokonaismyynnistä oli peräisin yhteiskampanjoista.
(69) Kesko-supermarketit (KKK-kaupat), joita on Suomessa 78, ovat keskimäärin [. . .] neliömetrin suuruisia ja niissä myytävien tavaranimikkeiden määrä on [. . .]-[. . .]. Näiden kauppojen keskimääräinen liikevaihto on [. . .] ecua. Keskon mukaan ketjun hallituksen valitseman perustuotevalikoiman osuus kokonaismyynnistä vuonna 1995 oli [. . .] prosenttia ja [. . .] prosenttia kokonaismyynnistä oli peräisin yhteiskampanjoista.
(70) Suurimmat kaupat ovat Kesko-Citymarketteja (KKKK-kaupat), joita on Suomessa 38. Päivittäistavaroiden lisäksi niillä on myös erikoistavaraosasto, jonka toiminnasta vastaa tavallisesti Kesko itse. Citymarkettien päivittäistavaraosastot ovat kooltaan keskimäärin [. . .] neliömetriä ja niissä myytävien tavaranimikkeiden määrä on [. . .]-[. . .] ja keskimääräinen liikevaihto [. . .] ecua. Keskon mukaan ketjun hallituksen valitseman perustuotevalikoiman osuus kokonaismyynnistä vuonna 1995 oli [. . .] prosenttia ja [. . .] prosenttia kokonaismyynnistä oli peräisin yhteiskampanjoista.
(71) Lopuksi Rimi-halpahalleja on 19. Niiden keskimääräinen myyntiala on [. . .] neliömetriä ja niillä on myynnissä [. . .] tavaranimikettä. Niiden keskimääräinen liikevaihto on [. . .] ecua. Rimi-kaupoissa kaikki tuotteet sisältyvät ketjun hallituksen valitsemaan perustuotevalikoimaan. Kokonaismyynnistä [. . .] prosenttia oli peräisin yhteiskampanjoista. Keskon vuoden 1994 vuosikertomuksen mukaan nämä kaupat perustuvat kustannustehokkuuteen ja kauttaaltaan halpoihin hintoihin. On huomattavaa, että Rimi-kauppiaiden ja Keskon sopimukset sisältävät pohjimmiltaan samat velvoitteet kuin Keskon sopimus muiden K-kauppiaiden kanssa.
(72) Hankintalähteet olivat samanlaiset kaikissa ketjuissa. Keskoon nähden itsenäisesti ostettiin [. . .] prosenttia ja loput [. . .] prosenttia ostettiin Keskon kautta, tästä [. . .] prosenttia Keskon "perinteisestä tukkukaupasta" ja Kesko laskutti noin [. . .] prosentista (Keskon osallistuminen laskutustapahtumiin on selvitetty edellä johdanto-osan 51-53 kappaleessa). Vaikka Kesko ei ole pystynyt toimittamaan tarkkoja lukuja, on selvää, että Keskon tukkukaupan yksikkö on tärkein kuivaelintarvikkeiden ja käyttötavaroiden lähde kaikille ketjuille, kun taas laskutus koskee pääasiassa tuoretuotteita.
Tuko
(73) Äskettäin toteutetun organisaatiouudistuksen jälkeen T-kauppiaat on jaettu kolmeen pääryhmään.
(74) Tärkein näistä kolmesta ryhmästä on Spar-ketju, joka muodostuu 125 Spar-kaupasta, 216 Spar-marketista ja 34 SuperSpar-kaupasta. Spar-kaupat ovat keskimäärin [. . .] neliömetriä, ne myyvät [. . .] tavaranimikettä ja niiden liikevaihto on [. . .] ecua. Sparmarkettien osalta vastaavat luvut ovat [. . .] neliömetriä, [. . .] tavaranimikettä ja [. . .] ecua, sekä SuperSpar-kauppojen osalta [. . .] neliömetriä, [. . .] tavaranimikettä ja [. . .] ecua.
(75) Tuko myös omistaa ja harjoittaa liiketoimintaa 30 Anttila-tavaratalossa, joiden päivittäistavaraosastojen keskimääräinen myyntiala on [. . .] neliömetriä ja jotka myyvät [. . .] tavaranimikettä liikevaihdon ollessa [. . .] ecua.
(76) Tuko-ryhmän pienimmät myymälät ovat Tarmo-kaupat. Tämän ryhmän kaupoilla oli aikaisemmin T-kauppiassopimus, mutta ne eivät soveltuneet muutettaviksi Spar-toiminta-ajatuksen mukaisiksi. Niiden suhde Tukoon perustuu "Tarmo-lupaukseen", jonka mukaan Tuko antaa kaupoille ilmaiseksi kehittämänsä Tarmo-toiminta-ajatuksen käyttöoikeuden. Vastineeksi kauppojen on muun muassa pidettävä myytävänä perustuotevalikoimaa, osallistuttava yhteismarkkinointiin ja käytettävä Tukon valitsemaa mainosmateriaalia. Suomessa on yhteensä 565 Tarmo-kauppaa. Niiden keskimääräinen koko on [. . .] neliömetriä ja ne myyvät [. . .] tavaranimikettä. Niiden keskimääräinen liikevaihto on [. . .] ecua.
ii) Osuustoiminnalliset organisaatiot
(77) Suomen päivittäistavaramarkkinoilla on kolme osuustoiminnallista vähittäiskaupparyhmää: Suomen Osuuskauppojen Keskuskunta (SOK), Tradeka Oy (Tradeka) ja Osuusliike Elanto (Elanto). Osuustoiminnalliset vähittäiskaupparyhmät perustuvat kuluttajaosuuskuntiin, joiden omistajia ovat periaatteessa jäsenet/kuluttajat. Kukin kuluttajaosuuskunta harjoittaa liiketoimintaa kokonaan omistamissaan vähittäismyymäläketjuissa. Näiden ryhmien vähittäismyymälöiden johtajat ovat ryhmän työntekijöitä.
SOK
(78) SOK omistaa kolme valtakunnallista myymäläketjua: Prisma-, S-market/Citysokos- ja Sale/Alepa-ketjut. Myymälät tekevät valtakunnallista ja alueellista yhteistyötä 23 alueellisessa osuuskunnassa. Aluehallitus, johon kuuluu aina vähintään yksi SOK:n edustaja, päättää kaikkien ketjujen markkinointi- ja hinnoittelupolitiikasta. Alueiden väliset hintaerot johtuvat pääasiassa kuljetuskustannuksista, mikä tavallisesti tarkoittaa sitä, että hinnat ovat korkeammat Pohjois-Suomessa. Vaikka ristiriidat eri alueosuuskuntien välillä ovat erittäin harvinaisia, SOK:n hallitus voi ratkaista tällaisia kiistoja. SOK on myös vastuussa uusien myymälöiden suunnittelusta ja rakentamisesta. SOK on perustanut noin 85 prosenttia kaikista myymälöistä, loput ovat pääasiassa pienempiä ja vanhempia kauppoja.
(79) Prisma-ketju muodostuu 28 suuresta myymälästä. Vaikka näiden myymälöiden keskimääräinen myyntiala ja myyntiartikkeleiden määrä on hieman pienempi kuin Keskon Citymarkettien, niiden keskimääräinen liikevaihto on samaa luokkaa kuin Citymarkettien.
(80) S-market-ketju muodostuu 260 myymälästä. Myyntialan, myyntiartikkeleiden määrän ja keskimääräisen liikevaihdon osalta nämä myymälät ovat samaa luokkaa kuin K-kaupat.
(81) SOK:n kolmas ketju on Sale/Alepa-halpahallit. Tällaisia myymälöitä on 220. Ne ovat hieman pienempiä kuin Keskon Rimi-kaupat, mutta siitä huolimatta samassa luokassa.
(82) Päivittäistavaroiden vähittäiskaupan toimintojensa lisäksi SOK omistaa 50 prosenttia Inex Partnersista. Loput 50 prosenttia tästä päivittäistavaroiden tukkukauppaa harjoittavasta yrityksestä omistaa Tradeka (ks. jäljempänä). SOK toimii myös hotelli- ja ravintola-alalla.
Tradeka ja Elanto
(83) Tradeka ja Elanto ovat molemmat osuustoiminnallisia organisaatioita. Kun Tradeka toimii pääasiassa kaikkialla Suomessa, Elannon toiminta puolestaan on keskittynyt Suur-Helsingin alueelle. Molempia ryhmiä uudelleenorganisoidaan parhaillaan rahoitusvaikeuksien vuoksi yrityksen saneerauksesta Suomessa annetun lain (47/1993) mukaisesti. Tämä vaikuttaa molempiin yrityksiin vuoden 2003 loppuun asti.
(84) Osittain saneerausohjelmiensa seurauksena Tradeka ja Elanto aloittivat vuonna 1996 laajan yhteistyön, joka koskee myymälöiden, ostotoiminnan, valikoimien, kanta-asiakasohjelmien, henkilöstön ja tietotekniikan hallinnon yhteensovittamista. Tämän yhteistyön vuoksi on tarkoituksenmukaista arvioida molempia yrityksiä osana samaa ryhmää.
(85) Tradekalla on kolme päivittäistavaramyymälöiden ketjua. Suurimmat myymälät ovat Euromarketit, joita on Suomessa 21. Nämä myymälät ovat myyntialaltaan, myytävien tavaranimikkeiden määrältään ja keskimääräiseltä liikevaihdoltaan hieman pienempiä kuin Keskon supermarketit (KKK). Valintatalo-myymälät, joita on 147, ovat pienempiä, periaatteessa Tukon Spar-markettien kanssa samaa luokkaa olevia yksiköitä (joista 28 kuuluu Elannolle), ja 479 Siwa-kauppaa (joista 45 kuuluu Elannolle) ovat periaatteessa samaa luokkaa kuin Tarmo-kaupat. Tradekan myymälöistä kolme toimii Tukon omistamissa liiketiloissa.
(86) Valintatalo- ja Siwa-myymälöiden lisäksi Elannolla on Helsingin alueella kolme hypermarkettia (Maxi-markettia) ja 23 Marketta-myymälää. Jälkimmäiset ovat hieman pienempiä kuin K-kaupat (K).
iii) Stockmann, Wihuri ja Sentra
(87) Yksi suurimmista yksityisistä yrityksistä päivittäistavaroiden vähittäiskaupan alalla on Oy Stockmann Ab (Stockmann), jolla on viisi tavarataloa ja 17 Sesto-halpahallia Etelä-Suomessa ja jonka päivittäistavarakaupan kokonaisliikevaihto on noin 200 miljoonaa ecua. Vaikka Stockmann ei käytä Keskon tunnusta, se on tehnyt K-kauppiassopimuksen Keskon kanssa ja käyttää Keskoa päätavarantoimittajanaan. Stockmann myös myy Keskon ja Tukon omia merkkituotteita. Lisäksi Keskon ja Stockmannin välillä on sopimus ristiinomistuksesta.
(88) Wihuri Oy (Wihuri) on toinen yksityisessä omistuksessa oleva yritys. Sillä on kaksi suurta Eurospar-myymälää ja 114 pienempää Ruokavarasto-myymälää Lounais-Suomessa. Vuonna 1995 näiden kokonaismyynti oli 150-200 miljoonaa ecua. Wihuri oli yksi Tukon alun perin perustaneista yrityksistä ja se omisti suuren määrän Tukon osakkeista siihen asti, kunnes ne myytiin Keskolle osana arvioitavana olevaa keskittymää. Vaikka Wihuri harjoittaa myös tukkukauppaa, Tuko on Wihurin tärkein päivittäistavaroiden toimittaja, ja Wihuri on tehnyt pitkäaikaisen hankintasopimuksen Tukon kanssa.
(89) Sentra Oy:llä (Sentra) on yksi suuri Eurospar-myymälä ja 27 pienempää Prima- ja Rabatti-päivittäistavaramyymälää, jotka kaikki sijaitsevat Uudenmaan alueella Etelä-Suomessa. Sen kokonaisliikevaihto on noin 100 miljoonaa ecua. Wihurin tavoin Sentra oli suuri osakkeenomistaja Tukossa. Lisäksi Tuko on yhä Sentran tärkein päivittäistavaroiden, myös omien merkkituotteidensa toimittaja, ja Sentra on tehnyt pitkäaikaisen hankintasopimuksen Tukon kanssa. Lisäksi Sentra vuokraa melkein puolet liiketiloistaan Tukolta. Nämä vuokrasopimukset ovat yhteydessä edellä mainittuun hankintasopimukseen.
(90) Sentra ja Wihuri yhdessä Tukon ja Oy Hallmanin (yritys, jonka myymälät ovat osa Tukon Spar-ketjua) kanssa omistavat Eurospar Oy:n, joka on tavaramerkin Eurospar käyttöluvan myöntäjä Suomessa.
(91) Tutkimuksessa on ilmennyt, että Stockmannin katsotaan yleisesti olevan osa Kesko-ryhmää, ja että Wihurin ja Sentran katsotaan vastaavasti olevan osa Tuko-ryhmää (ks. jäljempänä johdanto-osan 97 kappale).
iv) Muut markkinoilla toimivat yritykset
(92) A.C. Nielsen Finland Oy:n (Nielsen) mukaan (Newsletter 1/96) Suomessa oli 1 286 muuta yksityistä päivittäistavarakauppaa vuonna 1995. Monet tämän luokan kaupoista ovat käyttäneet Tukoa, ja jossain määrin Keskoa, päätavarantoimittajanaan. Tämän ryhmän yhteenlaskettu markkinaosuus oli vähän yli 6 prosenttia, ja se on laskenut 0,7 prosenttiyksikköä vuodesta 1994.
II. Markkinaosuudet
a) Valtakunnallinen taso
(93) Jo ennen Keskon toteuttamaa Tukon hankintaa Suomen päivittäistavaroiden vähittäiskauppa oli keskittyneimpiä Euroopan unionissa. Ainoastaan Alankomaissa, Tanskassa ja Ruotsissa on yhdellä ainoalla päivittäistavaroiden vähittäiskauppiaiden ryhmällä yli 30 prosentin osuus valtakunnallisista markkinoista, ja mediaani jäsenvaltioissa on 18 prosentin luokkaa (7). Keskittymän jälkeen K-ryhmällä olisi vähintään 55 prosenttia (ks. jäljempänä johdanto-osan 98 kappale) päivittäistavaroiden kokonaismyynnistä Suomessa. Päivittäistavaroiden myynti Suomessa vuonna 1995 esitetään taulukossa 1.
TAULUKON PAIKKA
(94) Kuten edeltävästä taulukosta voidaan havaita, Keskon ja Tukon yhdistetty valtakunnallinen myynti oli lähes kolme kertaa suurempi kuin niiden suurimman kilpailijan SOK:n. Nielsenin rekisterin mukaan taulukossa 1 esitettyjen yritysten ja erityisesti Keskon markkinaosuus on ollut vakaa viimeiset kymmenen vuotta. Neljä suurinta ryhmää on ilmoittanut komissiolle päivittäistavaroiden todellisen myyntinsä. Näiden lukujen mukaan markkinoiden kokonaissuuruus voi olla noin 15 prosenttia pienempi kuin Nielsenin mukaan, mikä puolestaan voisi osoittaa, että Nielsenin esittämiin lukuihin sisältyy myös jonkin verran muiden tuotteiden myyntiä. Koska kuitenkin kaikki neljä ryhmää ovat ilmoittaneet komissiolle pienemmät todelliset luvut, näiden lukujen käyttäminen ei muuta Keskon ja Tukon asemaa suhteessa SOK:hon ja Tradeka/Elantoon.
i) Keskon perustelu markkinaosuuksista
(95) Vastauksessaan komission 18 artiklan mukaiseen tiedoksiantoon Kesko väitti, että Keskon ja Tukon yhdistetty markkinaosuus vähittäiskaupan tasolla ei olisi 60 prosenttia, vaan 49 prosenttia. Kesko väittää, että tätä voidaan tukea Nielsenin uudemmilla luvuilla, jotka koskevat vähittäiskauppaa viikoilla 1-34 vuonna 1996, ja vähentämällä niiden neljän vähittäiskauppaorganisaation (Stockmann, Sentra, Wihuri ja Tarmo) markkinaosuus, joiden yhteydet Keskoon ja Tukoon ovat heikommat, vaikka ne sisältyvätkin Nielsenin ilmoittamiin Keskon ja Tukon lukuihin.
ii) Asianmukainen viiteajanjakso
(96) Ne Nielsenin tiedot, joihin Kesko perustaa väitteensä, soveltavat eri järjestelmää (jossa esimerkiksi luetaan mukaan kioskit) kuin aikaisemmin komissiolle toimitetut Nielsenin tiedot. Kesko ei ole selittänyt syitä tähän. Toiseksi, ainoastaan 34:ää valittua viikkoa koskevien lukujen ei voida olettaa olevan yhtä luotettavia kuin koko vuotta koskevien lukujen, joissa otettaisiin täysin huomioon olemassa olevat kausivaihtelut. Lisäksi Keskon valitsema ajanjakso kuvaa Keskolle itselleen poikkeuksellista aikaa, koska Keskossa toteutettiin tämän ajanjakson aikana suuria organisaatiouudistustoimenpiteitä. Tukon osalta Keskon valitsema ajanjakso osoittaa myös poikkeuksellisia tuloksia, koska tämän ajanjakson aikana Kesko oli hankkimassa Tukon omistukseensa. Tämän perusteella edellä mainitun neljän vähittäiskauppajärjestön poissulkemisen mahdollisia vaikutuksia arvioidessa on lähtökohdaksi otettava edellä mainitut vuoden 1995 luvut.
iii) Stockmannin, Wihurin ja Sentran mukaan lukeminen
(97) Nielsenin mukaan ilmoitetut tiedot on kerätty puhelinhaastatteluilla, joissa jokaista myymälää pyydettiin ilmoittamaan, kuuluuko se johonkin neljästä pääryhmästä vai tulisiko se liittää ryhmään "muut". Siten on selvää, että kaikki neljä ryhmää on sisällytetty Nielsenin rekisteriin omien lausuntojensa perusteella. Koska Kesko (samoin kuin Tuko) on Nielsenin päivittäistavaroiden vähittäiskauppiaiden rekisterin neuvottelukunnassa, on myös selvää, että Kesko ja Tuko ovat pitäneet sopivana sisällyttää nämä neljä vähittäiskauppaorganisaatiota niihin koskeviin lukuihin.
(98) Ottaen huomioon edellä esitetyn sekä edellä kuvaillut Keskon/Tukon ja jokaisen neljän vähittäiskaupparyhmän väliset nykyiset yhteydet [Stockmannin K-kauppiassopimus ja ristiinomistus Keskon kanssa (ks. johdanto-osan 87 kappale), Tukon omistamat Sentran käyttämät liiketilat (ks. 89-90 kappale), Tukon aktiivinen rooli Tarmo-ketjun toimintojen taustalla (ks. 76 kappale edellä)] komissio on edelleen sitä mieltä, että Keskolla olisi keskittymän jälkeen merkittävä vaikutus näihin vähittäiskaupparyhmiin, varsinkin koska niiltä käytännössä poistuisi tukkukauppatoimittajan valintamahdollisuus, joka tähän asti on koostunut pääasiassa Keskosta ja Tukosta. Kuitenkaan ei ole tarpeen tehdä lopullista päätöstä tästä kysymyksestä, koska Stockmannin, Wihurin ja Sentran (8) toimittamien vuoden 1995 myyntilukujen perusteella Keskon ja Tukon yhdistetty markkinaosuus olisi valtakunnallisella tasolla yhä yli 55 prosenttia, vaikka mainitut yhtiöt poistettaisiin niiden markkinaosuudesta. Vaikka mainitut yhtiöt poistettaisiin Keskon sulautuman jälkeisestä markkinaosuudesta, se olisi yhä melkein kolme kertaa yhtä suuri kuin sen lähimmän kilpailijan SOK:n markkinaosuus. Samoin näiden neljän ryhmän poistamisella olisi hyvin rajoitettu vaikutus alueellisella tasolla (ks. jäljempänä johdanto-osan 101 kappale).
b) Alueellinen taso
(99) Jos myynnit jaetaan Nielsenin Suomen vähittäiskaupan seurannassa käyttämiin 16 tilastolliseen alueeseen, Keskon ja Tukon yhteenlaskettu osuus vaihtelee [40-90] prosenttiin. Kaikilla tällaisilla alueilla Keskon ja Tukon päällekkäisyys on merkittävää, koska Tukon osuus myynnistä vaihtelee [10-30] prosenttiin. Samanaikaisesti SOK:n myynti näillä alueilla on [0-40] prosenttia ja Tradekan ja Elannon yhteenlaskettu myynti vaihtelee [0-20] prosenttiin. "Muut"-ryhmän osuus vaihtelee [0-20] prosenttiin. (Nämä alueelliset tilastot esitetään liitteessä 1 (9).)
(100) Neljä suurinta ryhmää on toimittanut todelliset myyntilukunsa jokaisella Nielsenin käyttämällä 16 alueella. Todelliset luvut ovat taas alhaisemmat kuin Nielsenin käyttämät luvut. Tulos on kuitenkin hyvin samanlainen. Vaikka komissiolla ei ole tietoja "muut"-ryhmän todellisesta myynnistä, tämän ryhmän pois jättäminen näyttää lisäävän Keskon/Tukon osuutta suhteessa SOK:hon ja Tradeka/Elantoon.
(101) Kuten edellä johdanto-osan 95 kappaleessa selitetään, Kesko on esittänyt, että Stockmannin, Sentran, Wihurin ja Tarmon myynti olisi poistettava sen vähittäiskaupan markkinaosuudesta. Vaikka komissio on edelleen sitä mieltä, että Keskolla olisi sulautuman jälkeen merkittävä vaikutus näihin yrityksiin, tämä kysymys voidaan jättää avoimeksi, koska näiden yritysten poistaminen ei vaikuta merkittävästi arviointiin. Alueellisella tasolla kolme ensin mainittua vähittäiskauppajärjestöä toimii ainoastaan viidellä Suomen 16 alueesta. Niiden poistamisella olisi siten vaikutusta ainoastaan näillä alueilla. Kuitenkin Keskon ja Tukon yhdistetty markkinaosuus olisi edelleen näillä alueilla [50-70] prosenttia, vaikka nämä kolme organisaatiota poistettaisiin. Lisäksi jokaisella viidellä alueella Keskon sulautuman jälkeinen markkinaosuus olisi vähintään kolme kertaa korkeampi kuin toiseksi suurimman kilpailijan. Tarmo-ketjun poistamisella olisi samoin hyvin pieni vaikutus, koska Keskon mukaan tämän ketjun valtakunnallinen markkinaosuus on [. . .] ja se tulee kaikkialle Suomeen levittäytyneestä noin 500 myymälästä.
c) Paikallinen taso
(102) Nielsenin tilastoja on saatavilla myös hyvin paikallisella tasolla, jossa Suomi jaetaan 439 alueeseen. SOK:n mukaan nämä alueet ovat liian pieniä edustaakseen edes asiakkaiden hankinta-alueita, ainakaan suurempien myymälöiden. Komissiolla ei ole käytettävissään Stockmannin, Wihurin ja Sentran liikevaihtolukuja tällä tasolla, koska ne sisältyvät Keskon ja Tukon lukuihin. Ottaen huomioon näiden kolmen yrityksen rajoitettu toiminta, joka on kuvailtu edellä (ks. johdanto-osan 97-98 ja 101 kappale), voidaan päätellä, että tämä ei vaikuta merkittävästi jäljempänä esitettyjen lukujen luotettavuuteen.
(103) Nielsenin tilastojen mukaan Keskon ja Tukon yhdistetty myynnin osuus on yli [. . .] prosenttia 294 (67 prosenttia) alueella 439 alueesta, ja yhdistetty myynti ylittää [. . .] prosenttia 49 alueella. Nämä tilastot osoittavat myös, että on 104 aluetta, joilla joko Keskolla tai Tukolla ei ole yhtään myyntiä. Näistä 104 alueesta 44 alueella Kesko tai Tuko yksinään saavuttaa yli [. . .] prosentin myyntiosuuden. Lopuksi tilastot osoittavat, että Keskolla ja Tukolla ei kummallakaan ole lainkaan myyntiä 12 alueella. Koska yritysten toiminta on levinnyt laajalle, voidaan olettaa, että ne alueet, joilla Keskon ja Tukon välillä ei ole päällekkäisyyttä, koskevat hyvin pientä osaa Suomen väestöstä.
(104) Esimerkkinä näiden alueellisten tilastojen tarkoituksesta Helsinkiä ympäröivä Uudenmaan alue, joka on jaettu näissä tilastoissa 35 eri alueeseen. On selvää, että nämä 35 aluetta ovat liian pieniä tämän alueen asiakkaiden hankinta-alueiksi, koska niissä ei muun muassa oteta huomioon sitä, että suuri osa Uudenmaan väestöstä työskentelee Helsingin keskeisillä alueilla ja heillä on siten hyvä mahdollisuus tehdä ostoksensa työpaikkansa lähellä tai työmatkan varrella. Koska nämä paikalliset alueet voivat osoittaa, miten voimakkaita Kesko ja Tuko ovat yhdessä hyvin paikallisella tasolla, Uudenmaan tilastolliset luvut esitetään kuitenkin jäljempänä. Uudenmaan alueen tulisi ennen kaikkea osoittaa Keskon ja Tukon aseman olevan heikompi, koska Helsingin alue on tiheimmin asuttu alue, jolla kilpailijoiden määrä on suurin (esimerkiksi Elanto toimii ainoastaan tällä alueella).
(105) Uudenmaan alueella Keskon ja Tukon yhdistetty osuus myynnistä on yli [. . .] prosenttia 29:llä 35 paikallisesta alueesta. Se on yli [. . .] prosenttia 23 alueella ja yli [. . .] prosenttia 17 alueella. Lopuksi 12 alueella niiden osuus myynnistä on yli [. . .] prosenttia ja 3 alueella yli [. . .] prosenttia.
III. Muut tekijät
(106) Keskon ja Tukon yhdistetty markkinaosuus, joka on vähintään 55 prosenttia arvioitiin se sitten paikallisella, alueellisella tai valtakunnallisella tasolla, luo olettaman määräävästä markkina-asemasta. Tätä olettamusta vahvistavat edelleen Keskon ja Tukon asema suurten vähittäismyymälöiden alalla, se, että niiden hallinnassa on merkittävä osa kaikista vähittäismyyntipisteiksi soveltuvista liiketiloista Suomessa, niiden kanta-asiakasohjelmat ja omat merkkituotteet, niiden jakelujärjestelmät eikä vähäisimpänä niiden keskeinen asema päivittäistavaroiden ostajina. Jäljempänä käsitellään kaikkia näitä tekijöitä, jotka osaltaan lisäävät päivittäistavaroiden vähittäiskaupan ja tukkukaupan Suomen markkinoille pääsyn merkittäviä esteitä.
i) Suuret vähittäismyymälät
(107) Suurimmat myymälät, hypermarketit, sijaitsevat tavallisesti keskustan ulkopuolella ja tarjoavat asiakkailleen maksuttomia pysäköintipaikkoja. Hypermarkettien asiakkaiden hankinta-alueiden katsotaan yleisesti olevan huomattavasti suurempia kuin pienempien myymälöiden. Tällaiset hypermarketit ovat erityisen tärkeitä, koska hypermarketit vaikuttavat kilpailullisesti suurempaan määrään myymälöitä kuin pienemmät myymälät.
(108) Hypermarkettien myynnin lisääntyminen pienempien myymälöiden kustannuksella on selvä suuntaus Suomen päivittäistavarakaupan markkinoilla. K-kauppiasliiton julkaiseman "Kehittyvä Kauppa" -lehden mukaan hypermarkettien myynti kasvoi yli 140 miljoonalla eculla vuonna 1995. Merkittävää on se, että Keskon ja Tukon osuus hypermarkettien myynnin kokonaislisäyksestä oli kaksi kolmasosaa. Samanaikaisesti kaikkien muiden myymälöiden myynti laski, ja arvon mukaan laskettuna (vähennys 194 miljoonaa ecua) eniten laski myyntialaltaan alle 400 neliömetrin suuruisten myymälöiden myynti.
(109) Kehittyvä Kauppa -lehdessä hypermarketit määritellään myymälöiksi, joiden myyntiala on yli 2 500 neliömetriä. Tutkimuksessa, jonka KPMG Management Consulting Oy (10) toteutti Suomen päivittäistavaroiden vähittäiskaupan markkinoista, hypermarketit määritellään Suomessa myymälöiksi, joiden myyntiala on yli 1 000 neliömetriä.
(110) Kesko väittää, että suurten vähittäismyymälöiden määritelmä, jonka mukaan niiden myyntiala on 1 000 neliömetriä, on todennäköisesti vanhentunut ja että 2 500 neliömetriä on paikkansapitävämpi luku. Kesko on kuitenkin itse ollut epäjohdonmukainen tässä suhteessa ja käyttänyt eri lukuja kauppojen jakamisessa koon mukaan. Komission väitetiedoksiantoon annetussa Keskon kirjallisessa vastauksessa oli liitteenä hintojen hajautumista koskeva tutkimus, jossa Kesko itse puhuu 1 000 neliömetristä. Lisäksi 8 päivänä lokakuuta 1996 asiassa pidetyssä suullisessa kuulemisessa Keskon aineistossa hypermarkettien päivittäistavaroiden myyntialaksi esitettiin 1 500 neliömetriä. Lisäksi vuoden 1994 vuosikertomuksessa (sivu 33) Kesko pitää sekä K-supermarketteja että Citymarketteja suurina vähittäismyymälöinä.
(111) Lisäksi komissio on saanut tietoja Keskon, Tukon ja niiden kilpailijoiden eri ketjuihin kuuluvien myymälöiden keskimääräisestä myyntialasta. Näiden tietojen mukaan yhdenkään Suomessa toimivan vähittäiskauppaketjun keskimääräinen myyntiala ei ole yli 2 500 neliömetriä (Keskon Citymarket-ketju pääsee lähimmäs [. . .] neliömetrin keskimääräisellä myyntialalla).
(112) Edellä mainituista syistä ja koska Suomen väestömäärä on melko pieni ja hajaantunut, ei ole kohtuutonta arvioida suurten vähittäismyymälöiden alalla voimakkaan aseman omaamisesta aiheutuvia etuja käyttäen lähtökohtana 1 000 neliömetrin suuruista myyntialaa.
(113) Myyntialaltaan yli 1 000 neliömetrin suuruisissa myymälöissä alalla Keskon ja Tukon asema on selvästi erittäin vahva. Tätä havainnollistetaan jäljempänä taulukossa 2.
TAULUKON PAIKKA
(114) Sen lisäksi, että taulukon 2 kaikkien myymälöiden keskimääräinen myyntiala on yli 1 000 neliömetriä, näillä myymälöillä on myös muita yhteisiä piirteitä, jotka liittyvät myytyjen tuotenimikkeiden keskimääräiseen määrään (yli 5 000) ja keskimääräiseen vuotuiseen liikevaihtoon (yli 5 miljoonaa ecua). Neljän tärkeimmän ryhmän sisällä lähimmäksi näitä perusteita pääsevä ketju on Tukon Spar Anttila -myymälät, jotka ylittävät reilusti mainitut perusteet muuten, paitsi että niiden keskimääräinen myyntiala on 905 neliömetriä. Toiseksi suurimmat SOK-myymälät, S-marketit, joita on Suomessa 260, jäävät reilusti näiden kolmen perusteen alapuolelle. Nämä myymälät ovat sen sijaan samassa luokassa kuin 226 Keskon K-markettia. Valintatalo-ketjun muodostavat toiseksi suurimmat Tradeka/Elanto-myymälät ovat vielä pienempiä.
(115) Edellä esitetyn perusteella ja ottaen huomioon suurempien myymälöiden kasvavan merkityksen Suomessa Keskon ja Tukon voimakkaampi asema näissä myymälöissä kasvattaa edelleen niiden yhdistetyn markkinaosuuden luomaa määräävää markkina-asemaa.
ii) Vähittäismyymälöiksi sopivien liiketilojen hallinta
(116) Mahdollisuus ostaa tai vuokrata päivittäistavaroiden vähittäiskaupan harjoittamiseen sopivia liiketiloja on ehdottoman tärkeätä tällaisen toiminnan kannattavuudelle. Sekä Keskolla että Tukolla on pitkältä ajanjaksolta paljon kokemusta liiketilojen hallinnosta. Kuten edellä on selvitetty, Kesko ja Tuko omistavat huomattavan osan ryhmiensä kaikista liiketiloista. Lisäksi Tuko omistaa 19 kilpailijoiden käytössä olevaa liiketilaa. On huomattava, että Keskon ja Tukon omistamien liiketilojen osuus on erityisen korkea suurempien vähittäismyymälöiden osalta, jotka ovat ryhmälle tärkeimpiä. Näiden liiketilojen omistaminen takaa näiden paikkojen säilymisen ryhmässä, vaikka niissä kauppaa harjoittava yrittäjä lopettaisikin liiketoimintansa.
(117) Päivittäistavaroiden vähittäiskaupan aloittaminen vaatii useita paikallisviranomaisten myöntämiä lupia, joista tärkein on lupa asemakaavan muutokselle. Keskon ja Tukon kilpailijoiden mukaan tällaisten lupien saaminen on muuttumassa yhä vaikeammaksi, erityisesti suurille myymälöille. Alueilla, joita ei vielä ole asemakaavoitettu, kuten usein on hypermarketeille sopivien paikkojen kohdalla, tällaisen myymälän perustamista suunnittelevan yrityksen on pantava alulle koko asemakaavan laatimismenettely. Tällainen menettely voi viedä Suomessa jopa kolme vuotta. Lisäksi asemakaavoitukseen liittyvässä hallinnollisessa menettelyssä annetaan kolmansille mahdollisuus valittaa uuden vähittäismyymälän rakentamisesta. Yhden kilpailijan mukaan Kesko on useita kertoja käyttänyt tätä mahdollisuutta viivästyttääkseen tämän kilpailijan uuden vähittäismyymälän rakentamista. Jos asiasta valitetaan, koko menettely voi kestää jopa viisi vuotta.
(118) Sekä Keskolla että Tukolla on hallinnassaan merkittävä määrä päivittäistavaroiden vähittäiskauppaan sopivia liiketiloja, ja niillä on paljon kokemusta tällaisten liiketilojen hallinnosta. Tämä auttaa edelleen ylläpitämään ja kasvattamaan Keskolla ja Tukolla vähittäiskaupan markkinoilla olevaa määräävää asemaa.
iii) Kanta-asiakasohjelmat
(119) Keskolla on erittäin menestyksellinen K-etukortti, joka on saatavilla maksu- tai luottokorttina. K-etukortteja on myönnetty yhteensä lähes 600 000 kappaletta. Tuko ei tähän mennessä ole ollut kovin aktiivinen tällä alalla ja se on myöntänyt vain hieman yli 2 000 Spar-korttia.
(120) K-etukorttia voi käyttää Suomessa yhteensä noin 3 000 kaupassa, joihin kuuluvat kaikki K-kaupat (supermarketit ja kaikki erikoistavaramyymälät). Asiakasuskollisuuteen kannustamisen lisäksi nämä kortit ovat tärkeä markkinointiväline Keskolle. Asiakkaiden ostotavoista saatujen tietojen perusteella markkinointi voidaan ajoittaa oikein ja suunnata kohderyhmille.
(121) Kesko on esittänyt, että K-ryhmällä on yhtä paljon tai vähemmän kortinhaltijoita kuin sen kilpailijoilla ja että samassa taloudessa voi useilla henkilöillä olla kortti. Tällä perustelulla ei kuitenkaan ole merkitystä, koska komissio ei ole arvioimassa Keskon asemaa kanta-asiakaskorttien markkinoilla. Tärkein tällaisiin kortteihin liittyvä tekijä on mahdollisuus käyttää asiakkaiden ostotavoista saatavia tietoja. Koska Keskon markkinaosuus Tukon ostamisen jälkeen on erittäin korkea, Keskon mahdollisuus käyttää tällaisia tietoja paranee selvästi ja on tasolla, jolle yksikään sen kilpailijoista ei voi päästä.
(122) Kesko toteaa edelleen vastauksessaan komission väitetiedoksiantoon, että tietoja kuluttajien ostotavoista ei voida käyttää K-kauppiaiden tietokonejärjestelmien erilaisuuden vuoksi. Kuitenkin Kesko ilmoitti vuoden 1994 vuosikertomuksessa päätöksestään varustaa K-kaupat K-verkostoon soveltuvilla uudenaikaisilla tietojärjestelmillä sekä tehdä suuria investointeja K-kauppiaiden tietojärjestelmiin ja vuokrata laitteet K-kauppiaille. Lisäksi Kesko ilmoitti vuoden 1995 vuosikertomuksessaan, että "Keskon ja K-kauppojen tietotekniikasta vastaaviksi yhtiöiksi muodostetut Tietokesko Oy ja K-linkki Oy" aloittivat toimintansa 1 päivänä syyskuuta 1995. K-linkki Oy:n tehtävänä on "varustaa K-ryhmän vähittäiskaupat ketjutoimintaan soveltuvilla tietotekniikkapalveluilla".
(123) Edellä mainitun lisäksi Keskon ja K-kauppiaiden ketjusopimuksissa todetaan myös, että "Ketjun kilpailuetua vahvistavat yhteentoimivat tietojärjestelmät ja niistä saatavien tietojen perusteella tapahtuva ketjun kauppiaiden keskitetty päätöksenteko". Samassa sopimuksessa todetaan edelleen, että "Kauppiaan tietojärjestelmät ovat ketjun tarpeiden ja K-ryhmän tietojärjestelmäarkkitehtuurin mukaisia sekä ketjun järjestelmien kanssa yhteentoimivia. Kauppias noudattaa ketjun yhteistä tavararyhmittelyä sekä pitää tietojärjestelmänsä päivitykset ja kooditukset jatkuvasti ajan tasalla." Lisäksi Keskon ja K-kauppiaan yhteistoimintasopimuksen mukaan Kesko tarjoaa kauppiaalle tiettyjä palveluja, joihin kuuluu tietojärjestelmäratkaisujen suunnittelu sekä niiden käyttöön liittyvän koulutuksen ja neuvonnan antaminen.
(124) Edellä esitetyn perusteella on selvää, että K-kauppiaiden ja Keskon tietojärjestelmien kehittäminen ja yhteentoimivuus, esimerkiksi tietojen käyttö yhteisesti, ovat tärkeässä asemassa Keskon hiljattain toteutetussa organisaatiouudistuksessa.
(125) Tukon ostamisen jälkeen K-etukorttien kattavuusalue voitaisiin laajentaa myös Tukon myymälöihin. Koska Tuko on myöntänyt suhteellisen vähän Spar-kortteja, monien Tukon myymälöissä asioivien asiakkaiden voitaisiin olettaa hankkivan tällaisen kortin. Tämä myönnettyjen K-etukorttien määrän mahdollinen lisäys antaa toteutuessaan Keskolle huomattavasti paremmat tiedot asiakkaiden ostotavoista ja mahdollistaa asiakasuskollisuuden lisäämisen markkinointitoimien avulla.
iv) Omat tuotemerkit
(126) Kesko on ilmoittanut, että omien merkkituotteiden (Pirkka) myynti eri ketjuissa oli [. . .]-[. . .] prosenttia kokonaismyynnistä vuonna 1995. Lisäksi Kesko myy yhdessä ruotsalaisen ICA:n ja norjalaisen Hakon Gruppenin kanssa tuotteita muilla omilla merkeillä (Diva ja Menu). Komission saamien tietojen mukaan Keskon omien merkkituotteiden osuus sen kokonaismyynnistä on 20-30 prosenttia monissa tuoteryhmissä. Tukon Spar-ketjussa [. . .] prosenttia kokonaismyynnistä tuli sen Eldorado-tuotteista. On epäselvää, ovatko Spar- ja Smart-tuotemerkeillä myydyt tuotteet mukana tässä Tukon ilmoittamassa luvussa. Lisäksi, kuten aikaisemmin on mainittu, Stockmann ja mahdollisesti myös muut liikkeet myyvät Keskon ja Tukon omia merkkituotteita. Yksikään Keskon ja Tukon kilpailijoista ei ole onnistunut luomaan yhtä menestyksellisiä omia tuotemerkkejä.
(127) Spar-ryhmän vuoden 1995 vuosikertomuksen mukaan omat merkkituotteet ovat erittäin tärkeä osa tuotevalikoimaa ja vastaavat kasvavasta osasta kokonaismyyntiä. Lisäksi saman lähteen mukaan omilla merkkituotteilla kannustetaan asiakkaita käymään uudestaan.
(128) Vaikka vähittäiskauppiaiden on todennäköisesti välttämätöntä pitää myynnissä ainakin yhtä korkealuokkaista merkkituotetta jokaisessa tuoteryhmässä, omat merkkituotteet tuovat Keskolle ja Tukolle useita etuja niiden vähittäiskauppatoiminnoissa. Yksi tällainen etu on se, että muut kilpailijoina pidetyt vähittäiskauppiaat eivät myy näitä tuotteita. Vaikka omat merkit myydään yleensä alhaisemmalla hinnalla kuin merkkituotteet, näiden tuotteiden katteet voidaan itse asiassa asettaa korkeammalle tasolle verrattuna merkkituotteisiin, joita on saatavilla myös kilpailevilta vähittäiskauppiailta.
(129) Merkkituotteiden tuottajien mukaan Keskon ja Tukon omia merkkituotteita käytetään neuvotteluvälineenä niiden toimittajia vastaan (ks. jäljempänä).
(130) Keskon ja Tukon omien tuotemerkkien vahva asema lisää asiakasuskollisuutta ja mahdollisesti myös kykyä hinnoitella suurempi osa myynnistä tarvitsematta ottaa huomioon kilpailijoiden reaktiota samalla tavoin kuin muiden merkkituotteiden kohdalla.
v) Jakelujärjestelmät
(131) Keskolla on tytäryhtiö, Kesped Oy, joka muun muassa kuljettaa päivittäistavaroita. Tukon kuljetustoiminnat hoitaa Finnfrost Oy, joka on Tukon ja Inex Partnersin yhteisyritys. Komission saamien tietojen mukaan nämä yhtiöt tarjoavat ainoat saatavilla olevat pakaste-elintarvikkeiden jakelujärjestelmät Suomessa.
(132) Tämän vuoksi Tukon osto lisää Keskon mahdollisuuksia vaikuttaa päivittäistavaroiden kuljetusehtoihin Suomessa. Tämä lisää näiden yritysten kuljetuspalveluja käyttävien muiden kilpailevien vähittäiskauppiaiden, suurtalouksien ja ainakin pienten ja keskisuurten pakaste-elintarvikkeiden tuottajien riippuvuutta Keskosta. Koska pakastetuotteet ovat tärkeä ja kiinteä osa päivittäistavaroiden koria, tämän jakelujärjestelmän oleminen Keskon hallinnassa muodostaa huomattavan vähittäiskauppamarkkinoille pääsyn esteen.
vi) Lisääntyneen ostovoiman tuomat edut
(133) Keskon asema Tukon oston jälkeen luo Keskolle ainutlaatuisen ostovoiman, jolloin tavarantoimittajat voivat ainoastaan tekemällä sopimuksen Keskon kanssa varmistaa saavansa hyllytilaa vähittäismyymälöistä, joiden osuus Suomen markkinoista on vähintään 55 prosenttia. Tätä asemaa vahvistaa edelleen Keskon ja Tukon asema noutotukkumarkkinoilla (ks. myös jäljempänä johdanto-osan 146-153 kappale). Lisäksi tämän "portinvartija"-vaikutuksen aikaansaamaa voimaa lisäisi Keskon ja Tukon menestyksellisten omien merkkituotteiden yhdistyminen, jota voitaisiin käyttää lisäneuvotteluvälineenä tavarantoimittajia vastaan lisämyönnytysten saamiseksi muun muassa alennettujen hintojen tai suuremman markkinointituen muodossa.
(134) Sulautuman jälkeen Kesko pystyy saamaan tuottajilta hinnanalennuksia sellaisessa määrin, joka ei ole mahdollista sen kilpailijoille. Tämä estää edelleen Keskon kilpailijoita kilpailemasta tehokkaasti, varsinkaan hinnoilla, Keskon kanssa. Se vaikeuttaa myös markkinoille tulemista ja siten toimii huomattavana markkinoille pääsyn esteenä.
(135) Tämän vuoksi Keskon ostovoima antaisi sille kyvyn toimia merkittävässä määrin kilpailijoistaan riippumatta vähittäiskaupan markkinoilla.
vii) Päätelmä
(136) Tukon oston jälkeen Keskolla olisi vähintään 55 prosentin markkinaosuus Suomen päivittäistavaroiden vähittäiskaupan markkinoista riippumatta siitä, suoritetaanko arviointi paikallisella, alueellisella vai valtakunnallisella tasolla. Tätä asemaa vahvistaisivat edelleen edellä kuvaillut erityistekijät, jotka aiheuttaisivat markkinoille pääsyn esteitä ja vaikeuttaisivat olemassa olevien kilpailijoiden tehokasta kilpailua markkinoilla.
(137) Tämän Keskon voimakkuuden vuoksi on erittäin epätodennäköistä, että SOK, Tradeka/Elanto tai mikään Keskon pienemmistä kilpailijoista pystyisi rajoittamaan Keskon toimintaa markkinoilla merkittävällä tavalla, eikä varsinkaan silloin, jos se nostaisi kuluttajahintoja. Komission tutkimus osoittaa, että Keskon kilpailijat tietävät hyvin Keskon saavan määräävän markkina-aseman oston jälkeen ja että Kesko voisi käyttää tätä asemaa niitä vastaan useilla tavoilla.
(138) Edellä esitetyistä syistä komissio on päätellyt, että keskittymä johtaisi määräävän markkina-aseman syntymiseen tai vahvistumiseen Suomen päivittäistavaroiden vähittäiskaupan markkinoilla, mikä estäisi merkittävästi tehokasta kilpailua.
2. Noutotukkumarkkinat
I. Tarjonnan rakenne noutotukkumarkkinoilla
(139) Suomen päivittäistavaroiden noutotukkukaupan markkinat ovat erittäin keskittyneet. Tässä yhteydessä on huomattava, että suuri osa noutotukkukaupan asiakkaista on sidoksissa tähän jakelumuotoon (ks. edellä johdanto-osan 24-31 kappale). Keskolla on Suomessa 26 ja Tukolla 30 tällaista myyntipistettä. Inex Partners ja sen sisaryhtiö Meira Nova Oy eivät harjoita noutotukkukauppaa. Keskon ja Tukon myyntipisteiden lisäksi Suomessa on ainoastaan 11 muuta noutotukkumyymälää, joista Wihuri omistaa 7 ja Heinon Tukku Oy (Heinon Tukku) ja Veljekset Halonen Oy (Halonen) kumpikin 2. Näiden yhtiöiden noutotukkumyymälöiden maantieteellinen hajauma esitetään taulukossa 3.
TAULUKON PAIKKA
(140) On huomattava, että kaikilla kolmella paikallisella noutotukkuyhtiöllä on yhteyksiä Tukoon, koska Tuko laskuttaa osasta niiden asiakkaille myytävistä tuotteista. Lisäksi Tuko on Wihurin vähittäiskauppatoimintojen päätoimittaja.
II. Markkinaosuudet
(141) Keskon noutotukkukaupan kokonaismyynti vuonna 1995 oli 295 miljoonaa ecua, josta [. . .] prosenttia kertyi myynnistä suurtalouksille. Samana aikana Tuko pääsi 197 miljoonan ecun kokonaismyyntiin, josta [. . .] prosenttia kertyi myynnistä suurtalouksille. Siten Keskon ja Tukon yhteenlaskettu myynti näillä markkinoilla oli 492 miljoonaa ecua. Tämä oli lähes neljä kertaa niin paljon kuin kolmen muun ainoan noutotukkumarkkinoilla toimivan yhtiön yhteenlaskettu myynti. Valtakunnallisella tasolla laskettuna Keskon ja Tukon yhteenlaskettu markkinaosuus olisi lähes 80 prosenttia.
(142) Koska noutotukun asiakkaiden on kuljetettava itse ostamansa tavarat, Keskon ja Tukon valtakunnallinen markkinaosuus voi antaa ainoastaan viitteen niiden yhdistetystä voimakkuudesta tällä alalla.
(143) Alueellisella tasolla, toisin sanoen edellä taulukossa 3 esitettyjen tilastollisten alueiden sisällä, Keskon ja Tukon yhdistetty markkinaosuus olisi suurempi kuin [. . .] prosenttia kaikilla alueilla. Itse asiassa yhdistetty markkinaosuus olisi suurempi kuin [. . .] prosenttia kaikilla muilla alueilla paitsi Uudenmaan alueella, jossa Heinon Tukulla on suhteellisen voimakas asema. Kesko olisi keskittymän jälkeen kuudestatoista alueesta yhdeksällä ainoa noutotukkukaupan harjoittaja. Seitsemällä näistä yhdeksästä alueesta tämä asema johtuu Tukon ostosta.
III. Päätelmä
(144) Keskon toteuttama Tukon osto synnyttäisi Suomen päivittäistavaroiden noutotukkukaupan markkinoille määräävän tarjontarakenteen. Yhdistetty markkinaosuus olisi kaikilla alueilla [50-100] prosenttia. Lisäksi Keskon ostovoima vahvistaa tätä asemaa samalla tavoin kuin edellä selvitettiin vähittäiskaupan markkinoiden osalta (ks. johdanto-osan 133-135 kappale). Tämän vuoksi on erittäin epätodennäköistä, että Wihuri, Heinon Tukku tai Halonen, jotka kaikki ovat yhteydessä Tukoon, pystyisivät rajoittamaan Keskon toimintaa, jos se nostaisi hintoja. Tutkimuksen mukaan paikallisilla noutotukkuyhtiöillä olisi hyvin rajalliset mahdollisuudet estää Keskoa käyttämästä väärin keskittymän jälkeistä vahvaa asemaansa.
(145) Edellä esitetyistä syistä komissio on päätellyt, että keskittymä johtaisi määräävän markkina-aseman syntymiseen tai vahvistumiseen Suomen päivittäistavaroiden noutotukkukaupan markkinoilla, mikä estäisi merkittävästi tehokasta kilpailua.
3. Päivittäistavaroiden ostomarkkinat
(146) Päivittäistavaroiden tärkeimmän jakelukanavan muodostavat selvästi vähittäiskaupan valintamyymälät. Kuten edellä todetaan (johdanto-osan 106 kappale), Keskon ja Tukon yhdistetty valtakunnallinen osuus päivittäistavaroiden vähittäiskaupan markkinoista on vähintään 55 prosenttia. Toiseksi tärkein kanava on myynti noutotukkumyymälöissä. Näillä markkinoilla Keskon ja Tukon yhdistetty valtakunnallinen markkinaosuus on noin 80 prosenttia. Keskon ja Tukon kokonaismyynti noutotukkumarkkinoilla on yli 25 prosenttia niiden vähittäismyynnistä. Tämä takaa Keskolle erittäin voimakkaan neuvotteluaseman päivittäistavaroiden tuottajia vastaan.
(147) Vaikka jotkut tuottajat, erityisesti käyttötavaroiden alalla, voivat käyttää muita jakelukanavia kuin valintamyymälöitä, esimerkiksi apteekkeja, on selvää, että muut kuin Keskon ja Tukon hallitsemat jakelukanavat eivät ole toteutettavissa oleva jakelukanavavaihtoehto suurimmalle osalle tuottajista.
(148) Kesko on todennut kauttalaskutuksesta, että tavarantoimittaja ja vähittäiskauppias neuvottelevat suoraan kaikista ehdoista ja tuotteiden hinnoista. Komission tutkimus osoittaa kuitenkin vahvasti, että useimmissa tai kaikissa tuottajien ja Keskon välisissä neuvotteluissa on mukana Keskon ja siihen sidoksissa olevien yhtiöiden palveluksessa olevaa henkilöstöä pikemminkin kuin K-kauppiaita. Tämä koskee sekä neuvotteluja tuotteiden hinnoista että markkinointituista. Jälkimmäiset ovat erityisen tärkeitä, koska Suomessa tuottajat myöntävät niiden avulla myönnytyksiä tärkeille asiakkaille. Joka tapauksessa komissio pysyy edellä johdanto-osan 52 kappaleessa esittämässään väitteessä, jonka mukaan tuottajat pitävät Keskoa kiinteänä kokonaisuutena riippumatta yhteyspisteestä tai myyntikanavasta. Tämän vuoksi tuottaja tuntee olevansa heikommassa neuvotteluasemassa, jos hän on vakuuttunut siitä, että hänen neuvotteluasenteensa tulee koko K-ryhmän tietoon.
(149) Laajemmassa merkityksessä on ostovoiman kasvu K-ryhmän todellinen taloudellinen perusta, johon Kesko viittasi myös vuoden 1995 vuosikertomuksessaan, jossa todetaan, että sen tuoreen organisaatiouudistuksen tavoitteena on kasvattaa Keskon ostovoimaa.
(150) Keskon ja Tukon ostovoiman suuruutta osoittaa se, että suurin osa komission tutkimukseen vastanneista tavarantoimittajista (joiden joukossa on useita suuria monikansallisia yhtiöitä) ilmoitti noin 50-75 prosentin kokonaismyynnistään Suomessa riippuvan Keskosta ja Tukosta. Eri tavarantoimittajien riippuvuus vaihtelee niiden liiketoiminnan luonteen ja koon sekä kuluttajien käsityksen mukaan niiden tuotteista. Vaikka joillakin erittäin suurikokoisilla korkeasti arvostettujen merkkituotteiden tuottajilla voikin olla jossain määrin valtaa suhteessa Keskoon, on useimmille pienille ja keskisuurille tuottajille erittäin tärkeää säilyttää myynti Keskon kautta nykyisellä tasollaan.
(151) Kesko ei ole samassa määrin riippuvainen yhdestäkään yksittäisestä tavarantoimittajasta. Kesko on toimittanut joukon tilastoja, joiden tarkoituksena on osoittaa sen riippuvuus tuottajista yksittäisiltä tuottajilta ostettujen yksittäisten tuotteiden prosenttiosuuden perusteella. Osuudet eivät kuitenkaan ole erityisen korkeita, ja yhden tuottajan osuus ylittää 50 prosenttia ainoastaan neljässä mainitusta kymmenestä tuoteryhmästä. Joka tapauksessa Kesko voi minkä tahansa tuoteryhmän kohdalla tavallisesti vaihtaa tuottajasta toiseen, koska melkein aina on olemassa vaihtoehtoinen suuri tuottaja, jolla on riittävästi kapasiteettia lisääntyvän lyhytaikaisen kysynnän täyttämiseksi. Toisaalta tuottajilla ei ole samanlaista mahdollisuutta vaihtaa keskittymän jälkeen Keskosta muihin yrityksiin, koska Keskon vähittäiskaupan kilpailijoilla ei ole tarvittavaa kapasiteettia (niiden markkinaosuus on ainoastaan noin 40 prosenttia) ja uutta vähittäiskauppakapasiteettia voidaan ottaa käyttöön ainoastaan keskipitkällä tai jopa pitkällä aikavälillä.
(152) Lisäksi viimeaikaiset tapahtumat vähittäiskaupassa lisäävät sulautuman tuloksena syntyvän kokonaisuuden ostovoimaa. Erityisesti omien merkkituotteiden kehittäminen päivittäistavaroiden alalla on tärkeä osa valtaa, jota vähittäiskauppiaat käyttävät tuottajia vastaan. Vähittäiskauppiaat, jotka väistämättä tuntevat merkkituotteiden tuottajien tuotteiden markkinoille tuontia ja myynninedistämistä koskevien strategioiden arkaluonteiset yksityiskohdat, voivat tällä tavoin olla sekä tuottajien kilpailijoita että tärkeimpiä asiakkaita. Tämä etuoikeutettu asema lisää vaikutusvaltaa, joka vähittäiskauppiailla on merkkituotteiden tuottajiin. Sekä Kesko että Tuko markkinoivat jo menestyksellisesti omia merkkituotteita. Maksukorttien ja "uskollisuuskorttien" avulla vähittäiskauppiaat pystyvät vetoamaan yksittäisiin asiakkaisiin tunnettujen aikaisempien ostotapojen ja sosiodemografisten profiilien perusteella, ja niiden käytön lisääntyessä syntyy uusi ulottuvuus vähittäiskauppiaiden hallussa oleville tiedoille. Keskon ja Tukon korttijärjestelmien mahdollinen yhdistäminen ja laajeneminen lisää niiden neuvotteluvaltaa tuottajia vastaan, jotka eivät voi saada samalla tavoin suoraan käyttöönsä tietoja kuluttajien käyttäytymisestä.
(153) Näistä syistä ja koska keskittymä johtaisi määräävään asemaan vähittäiskaupan ja noutotukkukaupan markkinoilla, komissio on sitä mieltä, että Keskon lisääntynyt ostovoima vahvistaisi edelleen Keskon määräävää asemaa vähittäiskaupan ja noutotukkukaupan markkinoilla. Erityisesti Kesko pystyisi käyttämään ostovoimaansa erilaisten strategioiden yhteydessä, joiden pitkäaikaiset vaikutukset heikentäisivät edelleen sen kilpailijoiden asemaa.
C. MAHDOLLINEN KILPAILU
(154) Millekkään edellä mainituista markkinoista ei ole tullut ulkomaisia kilpailijoita. Erittäin todennäköisesti yksi pääsyistä tähän on se, että Keskolla oli jo ennen Tukon ostoa erittäin vahva ostoasema, koska se oli tärkein asiakas suurimmalle osalle päivittäistavaroiden kaikista tuottajista. Näyttää myös siltä, että Suomen maantieteellinen sijainti vähentää useimpien mahdollisten uusien markkinoille tulijoiden mahdollisuutta saada mittakaavaetuja ja/tai etuja liiketoimintansa laajentamisesta Suomeen.
(155) Tukon ostaminen olisi voinut avata oven Suomen markkinoille. Suomessa ei oikeastaan ole muita yrityksiä, joiden ostamisella voitaisiin saavuttaa samanlainen tulos. Siten voidaan olettaa, että jokaisen Suomen markkinoille haluavan ulkomaisen yrityksen on oltava valmis sijoittamaan merkittäviä määriä uusien vähittäismyymälöiden löytämiseen ja kehittämiseen, uuden tuotenimen markkinointiin ja niin edelleen. Suurta osaa tällaisista sijoituksista ei saataisi takaisin markkinoille tulon osoittautuessa epäonnistuneeksi.
(156) Keskon mukaan elintarvikkeiden vähittäiskauppa on parhaillaan kansainvälistymisvaiheessa, josta osoituksena on se, että useat länsieurooppalaiset yritykset ovat laajentaneet toimintaansa kotimaansa ulkopuolelle. Tämän perusteella komissio on ottanut yhteyttä kaikkiin Keskon mahdollisiksi Suomen markkinoille tulijoiksi nimeämiin yrityksiin sekä useisiin sellaisiin yrityksiin, joiden tiedetään laajentaneen vähittäiskauppatoimintaansa ulkomaille. Näiden yritysten mukaan tärkeimmät perusteet, joita käytetään uusille markkinoille tulemista arvioitaessa, ovat olemassaoleva kilpailu, paikallisten kumppaneiden saatavuus (tavarantoimittajat, tukkukauppiaat), mahdollisuus saada hinnaltaan kilpailukykyisiä tuotteita ja riittävä määrä hyviä kauppapaikkoja sekä paikallinen ostovoima.
(157) Keskon aseman vahvistumisen vuoksi edellä kuvailluilla markkinoilla voidaan epäillä suuresti sitä, että edellä mainitut perusteet täyttyisivät mahdolliselle uudelle markkinoille tulijalle. Ennen keskittymää uusi markkinoille tulija olisi voinut aloittaa yhteistyön Tukon kanssa sen ollessa tukkukauppias. Keskittymän jälkeen uuden markkinoille tulijan olisi varmasti erittäin vaikea löytää paikallisia tukkukauppiaita ja/tai tavarantoimittajia, joiden kanssa se voisi tehdä yhteistyötä, ja erityisesti varmistaa saavansa tavaroita Keskon hintoihin verrattavissa olevilla hinnoilla. Mahdollisen uuden markkinoille tulijan olisi vaikeaa varmistaa myyntipaikkojen saaminen muun muassa sen vuoksi, että Suomen lainsäädännön mukaan on mahdollista valittaa asemakaavoituspäätöksistä (ks. edellä johdanto-osan 117 kappale).
(158) Keskon ostovoiman kasvu muodostaa yhden merkittävimmistä ulkomaisten kilpailijoiden markkinoille tulon esteistä, koska kaikkien mahdollisten uusien markkinoille tulijoiden yhtenä pääongelmana on varmistaa päivittäistavaroiden saaminen sellaisilla hinnoilla, että tulija pystyy kilpailemaan tehokkaasti Keskon kanssa. Tämä koskee myös noutotukkukaupan markkinoita.
(159) Myös siinä oletetussa tilanteessa, että ulkomainen yritys yrittäisi tulla Suomen päivittäistavaroiden vähittäiskaupan markkinoille, on epätodennäköistä, että markkinoille tulo vaikuttaisi Keskon asemaan. Tämä voidaan osoittaa esimerkillä Ruotsista, jonka markkinoilla on monia samanlaisia piirteitä kuin Suomen markkinoilla. Norjalainen yritys Rema 1000, joka Keskon mukaan on yksi todennäköisimpiä tulijoita Suomen markkinoille, tuli Ruotsin markkinoille vuonna 1991 halpahalliliikeideallaan. Yrityksen itsensä mukaan sen markkinaosuus Ruotsissa viiden vuoden toiminnan jälkeen on alle yhden prosentin.
(160) Teoriassa loogisimmat mahdolliset tulijat Suomen markkinoille näyttäisivät olevan Ruotsissa tai Norjassa voimakkaassa asemassa olevat yritykset, koska tällaiset yritykset ovat lähimpänä Suomea sekä maantieteellisesti että markkinoiden rakenteen suhteen. Keskolla on kuitenkin huomattavaa yhteistyötä ruotsalaisen markkinajohtajan ICA:n kanssa samoin kuin norjalaisen markkinajohtajan Hakongruppenin kanssa. Tähän yhteistyöhön kuuluvat yhteisostot ja omiin merkkituotteisiin, esimerkiksi "Divaan", liittyvä yhteistyö. Samoin Tukolla on ruotsalaisen Dagabin, tanskalaisen Dagrofan ja norjalaisen Unilin kanssa laajaa yhteistyötä, johon kuuluu myös oman "Eldorado"-merkin yhteisomistus.
(161) Lopuksi voidaan todeta, että ketään ei ole tähän mennessä tullut millekkään niistä markkinoista, joilla Keskolla olisi määräävä asema keskittymän jälkeen. Ostaessaan Tukon Kesko todennäköisesti myös tiesi, että Tukon ostaminen avaisi mahdollisuuden tulla Suomen markkinoille ilman liian suurta riskiä. Sen vuoksi on pääteltävä, että keskittymä lisää markkinoille tulon esteitä ja että on erittäin epätodennäköistä, että markkinoille tuleminen olisi mahdollista keskittymän toteutumisen jälkeen.
VII. KESKON EHDOTTAMAT SITOUMUKSET
(162) Kesko ehdotti kirjeellä 23 päivältä lokakuuta 1996 sitoumuksia, jotka poistaisivat esitetyt epäilyt keskittymän soveltuvuudesta yhteismarkkinoille. Keskon ehdotukseen sisältyivät sitoumukset:
1) myydä noin 55 prosenttia Tukon aikaisemmista päivittäistavaroiden tukkukauppaan liittyvistä toiminnoista ja kaikki Tukon noutotukkumyymälät; ja
2) myydä [. . .] vähittäismyymälää ([. . .] Tukon omistamaa Spar-kauppaa ja [. . .]).
Kesko ehdotti toteuttavansa nämä sitoumukset ennen vuoden 1997 loppua.
(163) Keskon mukaan ehdotettu myynti muodostaisi perustan uuden vähittäiskauppiasryhmän perustamiselle markkinoille (Newco). Edellä mainittujen [. . .] vähittäismyymälän lisäksi tähän uuteen "ryhmään" kuuluisi neljä vähittäiskaupparyhmää, nimittäin Stockmann, Wihuri, Sentra ja Tarmo (ks. edellä johdanto-osan 76 ja 87-91 kappale). Newcon yhdistetty markkinaosuus olisi Keskon mukaan noin 11 prosenttia.
Newcon markkina-asema
(164) Newco muodostuisi viidestä eri vähittäiskauppaorganisaatiosta (joista kunkin valtakunnallinen markkinaosuus on noin 2 prosenttia). Näistä viidestä järjestöstä ainoastaan [. . .] aikaisemmin Tukon ja Keskon omistamaa kauppaa olisi oikeudellisesti liitetty Newcoon. Muut neljä organisaatiota ovat Stockmann, Wihuri, Sentra ja Tarmo, jotka ovat heterogeeninen vähittäiskaupparyhmä, jonka yhteydet Newcoon olisivat löyhemmät kuin ne olivat Keskoon/Tukoon ennen keskittymää, ja ne muodostuisivat vain myyntisopimuksista. Lisäksi Newco olisi alueellisesti vinoutunut, koska suurin osa sen myymälöistä olisi Lounais-Suomessa.
(165) Newco olisi kilpailullisesti epäedullisessa asemassa erityisesti suhteessa Keskoon, koska sen asema suurissa myymälöissä olisi erittäin heikko ja sillä ei olisi mitään yhteistä omaa merkkituotetta tai kanta-asiakasohjelmaa. Newco olisi epäedullisessa kilpailuasemassa myös logistiikan ja myymälöille jakelun osalta. Lisäksi Newcolle myytävistä [. . .] Spar-kaupasta suurimman osan toiminta ei ole ollut kannattavaa. Lopuksi Newco olisi kilpailullisesti epäedullisessa asemassa myös hankinnoissa, koska se pystyisi tekemään ainoastaan sellaisia hankinta-sopimuksia, jotka olisivat määrältään korkeintaan viidenneksen Keskon hankintamäärästä. Tämä vaikuttaisi kielteisesti myös Newcon noutotukku-toimintoihin.
(166) Edellä esitetyn perusteella yksikään niistä tuottajien, kilpailijoiden tai asiakkaiden edustajista, joihin komissio otti yhteyttä, ei ollut sitä mieltä, että Newco pystyisi toimimaan tehokkaana kilpailijana keskipitkällä ja pitkällä aikavälillä. Lisäksi kaikki yhtiöt, joihin oltiin yhteydessä, vastasivat, ettei Newcon ostaminen kiinnostanut niitä.
Keskon markkina-asema ehdotettujen toimenpiteiden jälkeen
(167) Keskon ehdotuksesta huolimatta keskittymä merkitsisi edelleen sitä, että keskittymän olennaiset tekijät muodostavat K-kauppiaat ja Spar-kauppiaat olisi yhdistetty samaan organisaatioon, jonka markkinaosuus olisi lähellä 50:tä prosenttia. Pois myytävät [. . .] Spar-kauppaa vastaavat ainoastaan noin 9 prosentista Tukon liikevaihdosta vähittäiskaupan tasolla. Vastaava luku [. . .] osalta on noin 2 prosenttia.
(168) Tältä osin on huomattava, että Keskolla oli jo ennen keskittymää suurin kansallinen markkinaosuus kaikista päivittäistavaroiden vähittäiskauppiaista Euroopan unionissa, ja sen kanssa kilpailivat pääasiassa Tuko ja SOK, joiden kummankin markkinaosuus oli noin 20 prosenttia. Vaikka Keskon ehdotus toteutettaisiin, Keskolla olisi 2,5 kertaa suurempi markkinaosuus kuin SOK:lla. Lisäksi Newco olisi edellä esitetyistä syistä paljon heikompi kilpailija kuin Tuko on ollut.
(169) Kaikki tuottajien, kilpailijoiden tai asiakkaiden edustajat, joihin komissio otti yhteyttä, olivat sitä mieltä, että koska keskittymä edelleenkin lisäisi merkittävästi Keskon markkinaosuutta ja alentaisi muiden markkinoilla toimivien vähittäiskauppiaiden kilpailuvahvuutta, liiketoimi johtaisi ehdotetuista muutoskeinoista huolimatta määräävään markkina-asemaan. Eräs kilpailija totesi, että Newcon luontaisen heikkouden vuoksi Kesko pystyisi todennäköisesti keskipitkällä aikavälillä saamaan takaisin suurimman osan näennäisesti Newcolle siirretystä markkinaosuudesta.
Yleinen huomautus
(170) Komission määrittelemät tärkeimmät kilpailuongelmat koskevat Suomen vähittäiskaupan markkinoita, jotka ovat liikevaihdon ja kuluttajiin kohdistuvan välittömän vaikutuksen osalta tärkeimmät markkinat. Edellä esitetyistä syistä Keskon ehdotus on selvästi riittämätön poistamaan näillä markkinoilla määriteltyjä ongelmia.
(171) Koska Kesko ei ole antanut sitoumuksia, jotka riittäisivät poistamaan vähittäismarkkinoilla havaitut ongelmat, tämä merkitsisi sitä, että havaitut ongelmat olisivat edelleen vähittäismarkkinoilla. On myös kyseenalaista, pystyisikö ehdotus poistamaan kilpailuongelmat noutotukkumarkkinoilta, koska Newcolla ei olisi samaa mahdollisuutta kuin Tukolla kilpailla Keskon kanssa edullisten hankintaehtojen saamisessa.
(172) Tämän vuoksi on pääteltävä, että Keskon ehdottamat muutokset eivät riitä poistamaan määräävää markkina-asemaa erityisesti päivittäistavaroiden vähittäiskaupan markkinoilta Suomessa. Tämän vuoksi keskittymää ei voida hyväksyä Keskon tekemien ehdotusten perusteella.
VIII. PÄÄTELMÄ
(173) Keskittymän seurauksena Kesko Oy saisi määräävän markkina-aseman päivittäistavaroiden vähittäiskaupan ja päivittäistavaroiden noutotukkukaupan markkinoilla Suomessa. Koska keskittymä on jo toteutettu, komissio vahvistaa asetuksen (ETY) N:o 4064/89 8 artiklan 4 kohdan mukaisella erillisellä päätöksellä aiheelliset toimenpiteet tehokkaan kilpailun edellytysten palauttamiseksi,
ON TEHNYT TÄMÄN PÄÄTÖKSEN:
1 artikla
Keskittymä, jolla Kesko Oy hankki yksinomaisen määräysvallan Tuko Oy:ssä ostamalla osakkeita, julistetaan yhteismarkkinoille ja Euroopan talousalueesta tehdyn sopimuksen toimintaan soveltumattomaksi.
2 artikla
Tämä päätös on osoitettu seuraavalle:
Kesko Oy
Satamakatu 3
FIN-00160 Helsinki
Tehty Brysselissä 20 päivänä marraskuuta 1996.