ROZHODNUTÍ KOMISE
ze dne 8. července 2009
o režimu groepsrentebox, který hodlá zavést Nizozemsko (C 4/07 (ex N 465/06))
(oznámeno pod číslem K(2009) 4511)
(Pouze nizozemské znění je závazné)
(Text s významem pro EHP)
(2009/809/ES)
KOMISE EVROPSKÝCH SPOLEČENSTVÍ,
s ohledem na Smlouvu o založení Evropského společenství, a zejména na čl. 88 odst. 2 první pododstavec této smlouvy,
s ohledem na Dohodu o Evropském hospodářském prostoru, zejména na čl. 62 odst. 1 písm. a) této dohody,
poté, co vyzvala zúčastněné strany k podání připomínek v souladu s výše uvedenými ustanoveními (1), a s ohledem na tyto připomínky,
vzhledem k těmto důvodům:
I. POSTUP
(1)
Dopisem ze dne 13. července 2006 nizozemské orgány oznámily režim groepsrentebox, tj. „daňový režim pro úroky ve skupině“, který stanoví nižší zdanění a odpočitatelnost úroků přijatých nebo zaplacených v rámci vztahů ve skupině. Nizozemské orgány režim považují za obecné opatření, a oznámení tedy podaly pouze v zájmu právní jistoty. Další informace byly poskytnuty v dopisech ze dne 5. září 2006 a ze dne 9. listopadu 2006.
(2)
Komise dopisem ze dne 7. února 2007 Nizozemsko informovala, že se rozhodla zahájit řízení podle čl. 88 odst. 2 Smlouvy o ES ve vztahu k té části režimu podpor, která se týká nižšího zdanění a odpočitatelnosti úroků uvnitř skupiny (opatření A).
(3)
V témže dopise Komise Nizozemsko rovněž informovala o svém názoru, že nižší zdanění u krátkodobých vkladů, jejichž cílem je získat alespoň 5 % společnosti, (opatření B) nepředstavuje státní podporu ve smyslu čl. 87 odst. 1 Smlouvy o ES.
(4)
Rozhodnutí Komise o zahájení řízení bylo zveřejněno v Úředním věstníku Evropské unie (2). Komise vyzvala zúčastněné strany, aby předložily připomínky.
(5)
Nizozemské orgány své připomínky k rozhodnutí o zahájení řízení předložily dopisem ze dne 7. května 2007.
(6)
Komise obdržela připomínky zúčastněných stran. Tyto připomínky předala nizozemským orgánům, které dostaly příležitost reagovat; jejich připomínky byly obdrženy v dopise ze dne 29. června 2007.
(7)
Od nizozemských orgánů byly obdrženy dodatečné informace v dopisech ze dne 8. listopadu 2007 a 29. ledna 2008.
(8)
Dne 7. října 2008 předložily nizozemské orgány právní posudek Leigh Hancherové, profesorky evropského práva na Univerzitě v Tilburgu, k otázce, zda oznámené opatření zahrnuje státní podporu.
(9)
Dopisem ze dne 18. prosince 2008 nizozemské orgány informovaly Komisi, že se rozhodly dotyčný daňový režim změnit.
II. PODROBNÝ POPIS OPATŘENÍ
II.1 Účel
(10)
Podle nizozemských orgánů je cílem opatření zmenšit rozdíl v daňovém zacházení mezi dvěma nástroji financování v rámci skupiny, tj. vlastním a cizím kapitálem.
(11)
Za současného stavu platí, že pokud společnost, která je součástí skupiny, vloží kapitál do jiné společnosti, která patří do téže skupiny, získává jako odměnu dividendy, jež jsou osvobozeny od daně na základě pravidel osvobozujících od daně držení akcií, kdežto pokud společnosti, která patří do téže skupiny, půjčí finanční prostředky, přijaté úroky se zdaňují běžnou sazbou daně z příjmu právnických osob (25,5 %). Na úrovni společnosti, která je příjemcem finančních prostředků, nejsou vyplacené dividendy z kapitálového vkladu daňově odpočitatelné, zatímco zaplacené úroky z úvěru jsou odpočitatelné podle běžné sazby daně z příjmu právnických osob.
(12)
Nizozemsko upozorňuje, že volba organizační struktury právně nezávislých organizací obvykle vychází z důvodů souvisejících s právem společností nebo z hospodářských důvodů. Rozdíly mezi vlastním a cizím kapitálem (odpovědnost, podmínky splácení, bezpečnost, hlasovací práva atd.) z pohledu občanského práva nemají pro financování skupin větší význam, ale jejich daňové důsledky se významně liší. Uvnitř skupin se podmínky financování volí tak, aby bylo dosaženo co nejnižšího daňového zatížení v rámci použitelného daňového systému. Rozhodnutí, zda poskytnout dluhový kapitál, nebo vlastní zdroje, je proto ve skupinách vedeno především daňovými úvahami.
(13)
Prof. Hancherová ve svém právním posudku zdůrazňuje, že dopad rozdílného daňového zacházení s cizím a vlastním kapitálem na úrovni společností a možná řešení potenciálních nepříznivých důsledků této situace patří k politickým prioritám v mnoha zemích OECD. Podle prof. Hancherové se v nizozemské daňové literatuře opakovaně objevují výzvy k provedení důkladné reformy nizozemské daně z příjmu právnických osob a k neutrálnímu zacházení s dluhovým financováním a financováním vlastního kapitálu ve skupinách společností.
(14)
Nizozemské orgány zdůrazňují, že rozdíly v daňovém zacházení vedou k určitým formám arbitráže mezi těmito dvěma prostředky financování v rámci skupin, které nejsou ekonomicky žádoucí. V rámci skupiny je volba mezi dodatečným financováním vlastního kapitálu a (dodatečným) dluhovým financováním založena na volném uvážení, avšak daňové důsledky těchto dvou druhů financování jsou odlišné. To může vést k arbitráži, která narušuje neutralitu daňového systému. Cílem opatření je proto předcházet arbitráži mezi dluhovým financováním a financováním vlastního kapitálu a posílit neutralitu nizozemského daňového systému.
(15)
Zavedení daňového režimu pro úroky ve skupině pomůže zajistit, aby metoda financování používaná ve skupině vycházela především z hospodářských úvah. Tento daňový režim uvádí daňové zacházení s úroky uvnitř skupiny do mnohem většího souladu s daňovým zacházením s dividendami uvnitř skupiny, a vede tedy k větší neutralitě mezi dluhovým financováním a financováním vlastního kapitálu v rámci skupiny.
(16)
U financování mimo rámec skupiny problém arbitráže nenastává. V tomto případě jsou totiž odlišné občanskoprávní důsledky důležité, a k uvedené formě arbitráže tudíž nedochází. Vzhledem k rozdílům vyplývajícím z podstaty situace uvnitř skupin a mimo skupiny se u transakcí, kterými se provádí financování mimo skupiny, daňová neutralita nevyžaduje. Opatření je proto z podstaty věci omezeno na úvěry ve skupinách.
(17)
Nizozemské orgány také upozorňují, že nizozemské podniky v poslední době odpočítávají čím dále nepřiměřenější částky úroků. Rozdílného daňového zacházení s úvěry a vlastním kapitálem ve skupinách podniky stále více využívají na úkor státní pokladny.
(18)
Opatření má působit proti tomuto oslabování daňových příjmů tím, že společnosti motivuje, aby místo úvěrů používaly financování vlastního kapitálu, a má omezit odpočty úroků v Nizozemsku. Daný režim proto doplňuje nizozemské předpisy o podkapitalizaci, které mají obdobný cíl, protože odrazuje od nadměrného financování pomocí dluhového kapitálu a brání umělému snižování daňové základny v Nizozemsku.
(19)
Podle názoru nizozemských orgánů představuje oznámený režim opatření čistě technické povahy.
II.2 Právní základ
(20)
Právním základem opatření je článek 12c zákona o dani z příjmu právnických osob z roku 1969 (Wet op de vennootschapsbelasting 1969). Toto ustanovení platí od 1. ledna 2007, účinnosti však nabude, až Komise zaujme postoj k jeho slučitelnosti s pravidly státní podpory.
II.3 Jak bude opatření fungovat
(21)
V Nizozemsku se příjmy společností obecně zdaňují sazbou daně z příjmu právnických osob ve výši 25,5 % (3). Daňový režim pro úroky ve skupině je opatření, které stanoví odlišné daňové zacházení s některými úroky uvnitř skupiny. Na úroky zaplacené a přijaté v rámci financování ve skupině se běžná sazba daně z příjmu právnických osob ve výši 25,5 % nebude vztahovat. Kladné saldo mezi úroky přijatými a zaplacenými v rámci transakcí, kterými se provádí financování uvnitř skupiny, se namísto běžné sazby daně z příjmu právnických osob ve výši 25,5 % bude zdaňovat podle daňového režimu pro úroky ve skupině sazbou 5 %. Případné záporné saldo mezi přijatými a zaplacenými úroky bude odpočitatelné, ale podle snížené 5 % sazby místo běžné sazby ve výši 25,5 %.
(22)
Částka, která může být zdaněna nebo odpočítána podle snížené sazby, je omezena na určitý procentní podíl z čistých aktiv pro daňové účely (fiscale vermogen) daňového poplatníka. Toto omezení má za cíl zabránit zneužívání daného opatření podkapitalizovanými podniky a zajišťuje, aby se snížená sazba používala pouze v případech, kdy byly výnosy z úvěrů ve skupině financovány z vlastních zdrojů.
(23)
Daňový režim pro úroky je opatření, které obsahuje ještě několik dalších ustanovení proti zneužití. Zejména se úroky formálně splatné třetí straně (bance), ale skutečně zaplacené některé organizaci ve skupině považují za zaplacené úroky uvnitř skupiny. To platí například v případě struktur typu „back-to-back“ (4). Úroky splatné třetí straně (bance) se rovněž pokládají za úroky uvnitř skupiny s omezenou odpočitatelností, jestliže jsou zdroje získané úvěrem vloženy do kapitálu dceřiné společnosti a použity tak, aby v této dceřiné společnosti vznikly nízko zdaněné úroky uvnitř skupiny.
(24)
Ve svém původním oznámení nizozemské orgány uvedly, že po dobu alespoň tří let bude tento režim dobrovolný. Pokud by si jej zvolila jedna společnost patřící do skupiny, režim by se použil i pro všechny ostatní společnosti z této skupiny, které se nacházejí v Nizozemsku. Podle definice v původním daňovém režimu pro úroky jsou způsobilými společnostmi společnosti patřící do jedné skupiny tak, jak je skupina výslovně definována v samotném režimu, který vyžaduje, aby jedna společnost držela více než 50 % jiné společnosti. Jinými slovy musí být skupina složena přinejmenším ze dvou společností, přičemž mateřská společnost musí ovládat více než 50 % akcií dceřiné společnosti. Každá ze společností musí podléhat dani z příjmu právnických osob v Nizozemsku. To znamená, že se režim vztahuje na každou společnost usazenou v Nizozemsku a každou společnost usazenou mimo Nizozemsko, která má v Nizozemsku stálou provozovnu.
II.4 Změny režimu
(25)
V průběhu řízení nizozemské orgány objasnily, že jejich záměrem je, aby byl tento režim povinný. To bylo potvrzeno dopisem ze dne 18. prosince 2008. Daňový režim pro úroky ve skupině by se nyní vztahoval na všechny subjekty podléhající dani z příjmu právnických osob v Nizozemsku, pokud jde o úroky zaplacené společnostem ve skupině a úroky přijaté od společností ve skupině.
(26)
V uvedeném dopise nizozemské orgány rovněž informovaly Komisi o dvou dalších změnách tohoto režimu. První změna se týká širší definice skupiny pro účely daňového pro úroky. Definice subjektů ve spojení byla změněna tak, aby zahrnovala všechny struktury, kdy má jeden subjekt přímo či nepřímo skutečnou kontrolu nad financováním jiného subjektu nebo kdy má třetí fyzická osoba nebo subjekt skutečnou kontrolu nad financováním dvou subjektů účastnících se ujednání o úvěru (5). Druhou změnou se doplňuje ustanovení, které by usnadnilo založení (druhé) společnosti podle nizozemského občanského práva, aby mohla výsledná skupina využít daňového režimu pro úroky ve skupině. Konkrétně by bylo zrušeno současné zákonné minimální jmění společnosti s ručením omezeným (besloten vennootschap - BV) ve výši 18 000 EUR.
II.5 Rozpočet
(27)
Podle původního oznámení měl roční rozpočet oznámeného opatření činit 475 milionů EUR. V pozdější fázi nizozemské orgány uvedly, že povinný daňový režim pro úroky bude z rozpočtového hlediska neutrální.
III. DŮVODY PRO ZAHÁJENÍ ŘÍZENÍ
(28)
Komise ve svém rozhodnutí o zahájení řízení ze dne 7. února 2007 vyjádřila pochybnosti, pokud jde o obecnou povahu opatření. Zdůraznila přitom, že nižšího zdanění stanoveného režimem budou využívat jen společnosti, které jsou součástí skupiny (právní selektivita), a vyslovila podezření, že z režimu budou mít prospěch nadnárodní skupiny, kterým poskytne selektivní hospodářskou výhodu (faktická selektivita).
(29)
Komise uvedla, že v čistě vnitrostátním rámci by opatření pravděpodobně bylo daňově neutrální. V rámci přeshraničních transakcí by se však na nizozemskou společnost půjčující finanční prostředky přidružené společnosti usazené v zahraničí vztahovalo nižší zdanění sazbou 5 %, ale na tuto přidruženou společnost v zahraničí by se nevztahovala nizozemská pravidla omezující odpočitatelnost zaplacených úroků. Režim by tak poskytoval faktickou selektivní výhodu, protože motivaci používat tento režim by měly pouze nadnárodní skupiny společností, které provádějí přeshraniční transakce s úroky uvnitř skupiny v daňových jurisdikcích se sazbou daně z příjmu právnických osob vyšší než 5 %.
(30)
V míře, v jaké mělo opatření představovat výjimku z používání daňového systému, měla Komise rovněž pochybnosti, zda je oprávněné z hlediska povahy nebo obecného rámce daňového systému.
(31)
Komise rovněž soudila, že nelze vyloučit, že hlavními příjemci v rámci režimu by mohli být dřívější příjemci v režimu mezinárodních finančních aktivit, o němž bylo rozhodnuto, že představuje neslučitelnou státní podporu (6).
(32)
Komise proto dospěla k názoru, že u daňového režimu pro úroky lze mít za to, že představuje podporu ve smyslu čl. 87 odst. 1 Smlouvy o ES, a že se nepoužije žádná z výjimek stanovených v čl. 87 odst. 2 a 3.
IV. PŘIPOMÍNKY NIZOZEMSKA
(33)
Dne 7. května 2007 byly obdrženy připomínky Nizozemska k rozhodnutí o zahájení řízení, které byly doplněny dodatečnými sděleními v letech 2007 a 2008, včetně právního posudku prof. Hancherové.
(34)
Nizozemské orgány tvrdí, že přístup, který ve svém rozhodnutí použila Komise, je nesprávný ve třech bodech. Zaprvé Komise spojuje samostatná kritéria „výhody“ a „selektivity“ do jednoho kritéria „selektivní výhody“. To není v souladu s obvyklou praxí Komise ani s judikaturou, která předepisuje, že tato dvě kritéria se musí používat odděleně.
(35)
Zadruhé Komise neposuzuje samostatně jednotlivé složky daňového režimu pro úroky ve skupině. Samostatně je nutné posoudit možný prvek podpory ve snížené sazbě pro přijatý úrok uvnitř skupiny a možný prvek podpory ve snížené sazbě pro zaplacený úrok uvnitř skupiny.
(36)
Zatřetí dělá Komise chybu, když čistý účinek na plátce a příjemce posuzuje společně a dospívá k závěru, že čistý účinek je pravděpodobně neutrální u národních skupin, kde je jak plátce, tak příjemce usazen v Nizozemsku, ale u nadnárodních skupin, kde je plátce zahraniční společnost ze skupiny a příjemce je domácí společnost, vzniká čistá výhoda. Podle nizozemských orgánů nemá takovéto spojení oporu v nizozemském daňovém právu. U nizozemských společností patřících do skupiny se provádí konsolidace pro daňové účely pouze v případě vlastnictví 95 % nebo více akcií.
(37)
Dále jsou nizozemské orgány toho názoru, že daňový režim pro úroky ve skupině nelze považovat za odchylku od běžné metody zdanění. Jedná se o úpravu, která do daňového systému doplňuje analytický prvek. Výsledkem je nová běžná metoda zdanění, a neposkytuje se tudíž žádná výhoda.
(38)
Nizozemské orgány existenci výhody popírají ještě z dalšího důvodu. Čistá změna vzniklá v důsledku daňového režimu pro úroky ve skupině v nadnárodních skupinách ve srovnání s národními skupinami může být pro tyto nadnárodní skupiny výhodná, ale i nevýhodná. Nadnárodní skupině s nizozemskou přidruženou společností může vzniknout výhoda nebo nevýhoda v závislosti na její objektivní pozici dlužníka nebo věřitele a na daňových sazbách použitelných v jiných členských státech a v Nizozemsku.
(39)
Pokud ovšem skutečně existuje výhoda, je Nizozemsko toho názoru, že možná čistá výhoda pro nadnárodní skupiny není výsledkem nižší nizozemské sazby pro přijaté úroky uvnitř skupiny, nýbrž neomezeného odpočtu zaplacených úroků uvnitř skupiny v zahraničí. Tato výhoda nemůže být přičítána nizozemskému státu a není financována z nizozemských státních prostředků.
(40)
Potenciálně výhodnější čistý účinek na nadnárodní skupiny ve srovnání s národními skupinami není důsledkem selektivní působnosti nizozemského daňového režimu pro úroky ve skupině, nýbrž rozdílů vyplývajících z odlišných pravidel pro odpočitatelnost úroků ve skupině v EU. Nizozemsko může změnou svého daňového systému tento rozdíl zvětšit nebo zmenšit za předpokladu, že jsou změny obecně použitelné pro všechny nizozemské daňové poplatníky, kteří se ve světle cíle, který dotyčná změna sleduje, nacházejí ve srovnatelné právní a skutkové situaci.
(41)
Podle nizozemských orgánů bude celkový účinek daňových změn na nadnárodní skupiny provádějící přeshraniční transakce vždy odlišný od účinku na domácí skupiny, jež provádějí jen domácí transakce. To má pro účely státní podpory význam jen v případě, že jsou rozdíly způsobeny opatřením samotného členského státu, např. existuje-li nižší daňová sazba pouze pro úrokové výnosy zahraničních skupin. Nemá to však význam v případě obecného opatření použitelného pro úrokové výnosy všech skupin, jak domácích, tak zahraničních, které vede k přeshraničním rozdílům.
(42)
K situaci, kdy jsou čisté daňové důsledky přeshraničních transakcí odlišné od čistého účinku čistě domácích transakcí, může vést i pouhá koexistence neharmonizovaných daňových systémů. Tento efekt může být jak nevýhodný (ekonomické dvojí zdanění), tak výhodný (ekonomické nezdanění).
(43)
Je-li to nezbytné pro vytvoření nebo řádné fungování společného trhu, mohou být právním základem směrnic nebo nařízení, které slaďují stávající úpravy, články 94 a 95 Smlouvy o ES. Článek 96 navíc Komisi umožňuje přijmout opatření, jestliže rozdíly mezi právními předpisy platnými v různých členských státech vážně narušují podmínky hospodářské soutěže na společném trhu.
(44)
Nizozemské orgány jsou toho názoru, že v tomto případě neexistuje selektivita. Tím, že selektivitu posuzuje srovnáním kombinace zahraničního dlužníka a domácího věřitele s kombinací domácího dlužníka a domácího věřitele, volí Komise nesprávný referenční rámec. Při posuzování selektivity nizozemských daňových úprav může referenční rámec zahrnovat nanejvýš všechny nizozemské daňové poplatníky. Podle ustálené praxe Komise nemůže referenční rámec zahrnovat společnosti, které v Nizozemsku nepodléhají dani.
(45)
Nizozemské orgány zdůrazňují, že daný daňový režim není omezen na některé podniky ani některé činnosti nebo funkce či určité regiony. Režim skupiny společností nijak nerozlišuje podle toho, zda jsou rezidenty, nebo nerezidenty. Co se týče způsobilosti pro daňový režim pro úroky, nepoužívají se žádné prahy způsobilosti související s konkrétními činnostmi či funkcemi.
(46)
Kromě toho jsou vzhledem k cíli daňového režimu pro úroky ve skupině ve srovnatelné právní a skutkové situaci pouze podniky, které jsou součástí skupiny. Pouze tyto podniky by měly problém arbitráže popsaný v oddílu II.1.
(47)
Nizozemsko upozorňuje, že rozhodnutí o financování v rámci skupin jsou určena k minimalizaci daňového zatížení v rámci použitelného daňového systému. Na rozdíl od daňového rozlišení nemá obchodní rozlišení mezi financováním vlastního kapitálu a dluhovým financováním (podmínky splácení, odpovědnost, bezpečnost) z velké části žádný význam. Mimo skupiny jsou obchodní rozdíly mezi financováním vlastního kapitálu a dluhovým financováním naopak velice významné a nepochybně mohou převážit nad daňovými motivy.
(48)
Nizozemské orgány trvají na tom, že opatření omezená na skupiny jsou daňovými opatřeními čistě technické povahy, která nepředstavují státní podporu. Uvádějí, že v rozhodnutí o francouzském daňovém opatření Komise souhlasila s tím, že opatření, které zavádí výjimku z obecného pravidla, že úrokové platby jsou u mezipodnikových úvěrů odpočitatelným výdajem, je obecným opatřením, ale další výjimku z tohoto pravidla ve prospěch podnikových finančních centrál zřízených ve Francii nadnárodními společnostmi považovala za selektivní výhodu (7).
(49)
Nizozemské orgány tvrdí, že ve skutečnosti by k selektivitě vedlo rozšíření působnosti daňového režimu pro úroky ve skupině. Pokud by byly úroky přijaté od třetích stran rovněž zdaňovány sníženou sazbou, výsledkem by byla výhoda pro finanční instituce.
(50)
Dále tvrdí, že předpoklad, že zvláštní daňová pravidla pro úroky sama o sobě zahrnují selektivitu, je nesprávný. Financování v rámci skupiny organizací nelze charakterizovat jako hospodářskou činnost, nýbrž jednoduše jako hospodářskou realitu. Úrokové toky jako takové nejsou samostatnou hospodářskou činností nebo oborem podnikání; slouží totiž pouze k financování hospodářské činnosti nebo oboru podnikání. Dluhové financování je samo o sobě zvláštní činností jen v případě finančních institucí, jejichž podnikání spočívá ve financování třetích stran. Kromě toho u úroků z krátkodobých vkladů, jejichž cílem je získat alespoň 5 % akcií společnosti, (opatření B) měla Komise v rozhodnutí o zahájení řízení sama za to, že nižší daňová sazba pro takovéto úroky sama o sobě nezpůsobuje selektivitu, protože je považována za obecné opatření.
(51)
Dále nizozemské orgány tvrdí, že mezi dividendami a úroky neexistuje koncepční rozdíl. Oboje představuje náhradu za používání nebo poskytnutí finančních prostředků, ať ve formě vlastního nebo cizího kapitálu. V obou případech příjemce tyto finanční prostředky využívá k financování podnikatelských činností. Každý daňový systém obsahuje pravidla, podle nichž jsou vyplacené dividendy a úroky odpočitatelné, částečně odpočitatelné nebo neodpočitatelné, a pravidla, podle nichž jsou dividendy a úroky zdanitelné, částečně zdanitelné nebo osvobozené od daně. Neexistuje žádný mezinárodní daňový standard určující, jak by se s těmito složkami mělo pro daňové účely zacházet.
(52)
Rovněž uvádějí, že omezené zdanění předchází vnitřní nesourodosti nizozemského systému, a proto je oprávněné z hlediska povahy a účelu tohoto systému. Omezené zdanění úroků přijatých v rámci skupiny je opodstatněno omezeným odpočtem úrokových plateb v rámci této skupiny. Podnikům organizovaným ve skupině to umožňuje vyhnout se nevýhodě omezeného odpočtu a plného zdanění, zatímco podniky organizované jako jediný subjekt neprovádějí žádné vnitřní úrokové platby, a proto nevýhodou tohoto typu postiženy nejsou.
(53)
Základní zásadou nizozemského daňového práva je symetrické zacházení s příjmy a výdaji. Podle vnitřní logiky nizozemského daňového systému jsou příjmy a výdaje dvěma stranami jedné mince. Má-li se zamezit dvojímu zdanění, je omezené zdanění logickým důsledkem omezeného odpočtu.
(54)
Cílem navrhovaného opatření je zajistit používání zásady neutrality v nizozemském daňovém systému odstraněním arbitráže mezi dluhovým financováním a financováním vlastního kapitálu v rámci skupin. Opatřením se zmenšuje rozdíl mezi dvěma druhy financování uvnitř skupin, čímž se posiluje neutralita daňového systému. Jeho omezení na úroky ve skupině má proto ekonomické opodstatnění a z hlediska účelnosti daňového systému je nezbytné a funkční.
(55)
Nizozemské orgány podotýkají, že okruh podniků, které budou využívat daňový režim pro úroky ve skupině, bude mnohem širší než 87 podniků, které využívaly dřívější režim mezinárodních finančních aktivit. Tvrdí dále, že žádná z omezujících podmínek uvedeného režimu, jako byl požadavek dvou světadílů či čtyř zemí, není v daňovém režimu pro úroky ve skupině obsažena. Daňový režim pro úroky je čistě daňovým opatřením, které upravuje daňovou zátěž kapitálu jako výrobního faktoru. Kromě toho se vztahuje na veškeré přijaté a poskytnuté úvěry ve skupině a je zcela nezávislý na podnikání dotyčné společnosti. Ze všech uvedených důvodů je působnost opatření zcela nemožné srovnávat s působností režimu mezinárodních finančních aktivit.
(56)
Tím, že je opatření povinné pro všechny daňové poplatníky, kteří platí úroky přidruženým společnostem nebo je od nich přijímají, je zdůrazněn cíl daňového režimu pro úroky, tedy posílit neutralitu daňového systému a tím omezit arbitráž a zvýšit výnosy z nizozemské daně z příjmu právnických osob. Současně se tak odstraňuje prvek, který by mohl způsobit, že daňový režim pro úroky povede k selektivní výhodě.
(57)
Povinný daňový režim pro úroky nejen odměňuje zachovávání kapitálu v Nizozemsku, ale současně obsahuje i prvek, podobný předpisům o podkapitalizaci, který odrazuje od přílivu dluhového financování do Nizozemska. Nizozemské předpisy o podkapitalizaci odrazují od nadměrného používání dluhového kapitálu ve skupinách tím, že omezují odpočitatelnost úroků uvnitř skupiny, zatímco daňový režim pro úroky ve skupině nabízí sníženou sazbu pro přijaté úroky uvnitř skupiny za předpokladu, že jsou financovány z vlastních zdrojů. Daňový režim pro úroky ve skupině posiluje nizozemskou daňovou základnu, protože podporuje vyšší poměr vlastních zdrojů k dluhovému kapitálu, a pomáhá předcházet odlivu vlastních zdrojů, a tedy i daňové základny, z Nizozemska.
(58)
Daňový režim pro úroky je čistě technické opatření, které mění způsob, jakým systém zachází s úroky uvnitř skupin, prostřednictvím zvýšení daňového zatížení některých daňových poplatníků a snížení daňového zatížení jiných poplatníků, a to na základě horizontálních a objektivních skutečností a okolností. Jakmile se odstraní možnost neúčasti, neposkytuje daňový režim pro úroky žádnou hospodářskou výhodu, protože pouze přesouvá daňové zatížení mezi daňovými poplatníky podle čistě horizontálních a objektivních kritérií.
(59)
Nizozemské orgány zdůrazňují, že faktická selektivita může vzniknout, pouze pokud existuje riziko, že přestože má opatření obecnou povahu, v praxi by vždy zvýhodňovalo identifikovatelnou skupinu. Tento druh selektivity by mohl existovat, kdyby bylo opatření volitelné, ale nikoli v případě, že se zavede jako povinné. Daňoví poplatníci, kteří jsou znevýhodněni v jednom roce, mohou být zvýhodněni v dalším roce a naopak. Režim tedy nezvýhodňuje stejnorodou kategorii poplatníků.
(60)
Nizozemské orgány zastávají rovněž názor, že nová definice skupiny, založená na skutečné kontrole, je v lepším souladu s účelem režimu. Jestliže má jedna společnost skutečnou kontrolu nad financováním jiné společnosti, tato jiná společnost již nemůže svobodně volit mezi financováním prostřednictvím vnitřního a vnějšího dluhu, ani mezi dluhovým financováním a financováním vlastního kapitálu. O tom, jak se finanční prostředky získané zvnějšku, ať již ve formě vnějšího dluhového kapitálu nebo vnějších investic do vlastního kapitálu, mají rozdělit ve skupině, tj. buď formou vnitřního dluhového kapitálu, nebo vnitřních investic do vlastního kapitálu, rozhoduje vedení celé skupiny. Skutečnost, že tyto dva nástroje financování v rámci skupiny mají odlišné daňové důsledky, motivuje k tomu, aby byl konkrétní nástroj zvolen výlučně kvůli svým daňovým důsledkům.
(61)
Konečně změna právního předpisu o společnostech s ručením omezeným daňovým poplatníkům v budoucnosti umožní snadno reorganizovat jejich právní strukturu do podoby skupiny, protože administrativní zátěž a kapitálové požadavky budou zrušeny nebo dramaticky sníženy.
V. PŘIPOMÍNKY ZÚČASTNĚNÝCH STRAN
(62)
Připomínky byly obdrženy od Nizozemské konfederace průmyslu VNO-NCW (8), od Belgie a od Maďarska. Připomínky další strany byly obdrženy po stanovené lhůtě, a proto nemohly být v řízení zohledněny. Připomínky od uvedené třetí strany by v žádném případě neovlivnily posouzení a závěry v tomto rozhodnutí.
V.1 Připomínky Nizozemské konfederace průmyslu
(63)
VNO-NCW se domnívá, že dotyčný režim nemůže být neslučitelnou státní podporou ve smyslu čl. 87 odst. 1 Smlouvy o ES z níže uvedených důvodů.
(64)
Zaprvé VNO-NCW považuje daňový režim pro úroky ve skupině za obecné, daňově neutrální a technické opatření, protože cílem režimu je omezit daňovou arbitráž mezi financováním vlastního kapitálu a dluhovým financováním ve skupině společností. Vzhledem k neutralitě opatření nevede tento režim k zvýhodnění určitých podniků nebo určitých odvětví výroby ve smyslu čl. 87 odst. 1 Smlouvy o ES.
(65)
Zadruhé je daňové zvýhodnění nadnárodních skupin společností důsledkem rozdílů mezi daňovým zacházením s úroky uvnitř skupiny v různých členských státech a nelze je připisovat Nizozemsku. Daňové zvýhodnění vzniká proto, že v jiném členském státě mohou být úroky odpočítávány podle daňové sazby vyšší, než jaká se uplatňuje v daňovém režimu pro úroky, kdežto v domácí situaci je použitelnou sazbou sazba daňového režimu pro úroky ve skupině; tato skutečnost je však přímým důsledkem rozdílů mezi právními předpisy členských států o daňovém zacházení s úroky ve skupině. Pokud by měla Komise v úmyslu odstranit narušení, k nimž může daňový režim pro úroky ve skupině vést, navrhuje VNO-NCW, aby k tomu využila článek 94 nebo článek 96 Smlouvy o ES.
(66)
Zatřetí se VNO-NCW domnívá, že z hlediska cíle dotyčného režimu, kterým je omezit daňovou arbitráž mezi vlastním a cizím kapitálem, nejsou společnosti patřící do skupiny ve stejné právní a faktické situaci jako společnosti, které do skupiny nepatří. Rozdílné daňové zacházení s vlastním a cizím kapitálem způsobuje narušení především v rámci skupin, protože mateřská společnost vykonává určitou kontrolu nad svými dceřinými společnostmi, takže může do značné míry určovat jejich možnosti financování, o jejichž volbě často rozhodují především daňové úvahy. Ve vztazích s třetími stranami o volbě financování často rozhodují především jiné faktory než daňové úvahy. V důsledku toho nelze mít za to, že je dotyčný režim selektivní ve smyslu čl. 87 odst. 1 Smlouvy o ES. Navíc se VNO-NCW domnívá, že pokud by pouhá skutečnost, že je nějaké daňové zvýhodnění ve větší či menší míře omezeno na společnosti patřící do skupiny, vedla k závěru, že jde o opatření státní podpory, systémy daně z příjmu právnických osob členských států by byly v rozporu s čl. 87 odst. 1 Smlouvy o ES v mnoha ohledech.
V.2 Připomínky maďarských orgánů
(67)
Maďarské orgány se domnívají, že režim není opatřením podpory, a předkládají dva argumenty. Zaprvé nelze režim považovat za selektivní proto, že je omezen na skupiny. V oblasti (mezinárodního) zdanění jsou pravidla pro skupiny společností běžná a nevyhnutelná. Řada pravidel s působností omezenou na skupiny byla navržena OECD (vnitropodnikové oceňování) i Komisí (např. směrnice o úrocích a licenčních poplatcích). Zadruhé Maďarsko připomíná, že přímé zdanění je záležitostí členských států. Stanovení daňových sazeb týkajících se určitých zdanitelných událostí spadá do jejich vnitrostátní působnosti. Konečně Maďarsko považuje za obtížně pochopitelné, jak by v situaci, kdy přímé zdanění nebylo harmonizováno, mohla být Nizozemsku přikládána odpovědnost za vyšší odpočty způsobené vyššími daňovými sazbami v jiných zemích. Výhoda, kterou Komise popisuje, je jasně důsledkem rozdílů mezi daňovými systémy.
V.3 Připomínky belgických orgánů
(68)
Belgické orgány rovněž podporují názor, že režim není státní podporou, a předkládají obdobné argumenty ohledně neexistence selektivity jako ostatní zúčastněné strany. Belgie zdůrazňuje, že je logické, že podnik, který není součástí skupiny, nemůže z podstaty věci provádět činnosti týkající se financování uvnitř skupiny. Belgické orgány dále tvrdí, že pravidla státní podpory nejsou použitelná v situacích, kdy existují rozdíly mezi vnitrostátními daňovými systémy vlivem chybějící harmonizace na úrovni EU. V důsledku toho je daňový režim pro úroky ve skupině obecným opatřením, na které se pravidla státní podpory nevztahují, a Komise vedením řízení v této věci nesprávně používá své pravomoci.
VI. REAKCE NIZOZEMSKA NA PŘIPOMÍNKY TŘETÍCH STRAN
(69)
Nizozemské orgány konstatují, že připomínky všech tří stran podporují jejich názor. Jak Maďarsko, tak Belgie zdůrazňují, že snahou řešit narušení, která jsou důsledkem rozdílů mezi neharmonizovanými daňovými systémy, Komise zneužívá své pravomoci v oblasti státní podpory. To posiluje názor Nizozemska, že daňový režim pro úroky ve skupině nepředstavuje opatření podpory zakázané článkem 87 Smlouvy o ES.
(70)
Nizozemsko podtrhuje, že plně souhlasí s analýzou, kterou vypracovala VNO-NCW. Zvláštní význam přitom přikládá podrobné argumentaci ohledně institucionálního rámce, která jasně vysvětluje různá narušení na vnitřním trhu, jež mohou být způsobena vnitrostátními opatřeními členských států, a nástroje, které jsou podle Smlouvy o ES k dispozici k tomu, aby byla tato narušení v případě potřeby odstraněna.
(71)
Konečně nizozemské orgány podporují názor konfederace, že pro stanovení selektivity je nutné zjistit, zda jsou určité podniky nebo určitá odvětví výroby zvýhodněny oproti jiným podnikům či odvětvím, které jsou právně a fakticky srovnatelné ve světle cíle dotčeného opatření. Omezení na úroky ve skupině nevede k selektivitě, protože cílem daňového režimu pro úroky ve skupině je předcházet arbitráži mezi kapitálovým financováním a úvěrovým financováním uvnitř skupin. Při financování mezi společnostmi, které nejsou spojeny ve skupině, nehraje arbitráž žádnou roli. Omezení na úroky ve skupině je tedy ve světle cíle režimu logické, takže příslušný referenční rámec tvoří všechny společnosti, které jsou součástí nějaké skupiny.
VII. POSOUZENÍ REŽIMU
(72)
Za účelem stanovení, zda dotyčné opatření představuje podporu ve smyslu čl. 87 odst. 1 Smlouvy o ES, musí Komise posoudit, zda zvýhodňuje určité podniky nebo určitá odvětví výroby udělením výhody hospodářské povahy, zda tato případná výhoda narušuje nebo může narušit hospodářskou soutěž, zda je výhoda poskytnuta ze státních prostředků a zda tato výhoda ovlivňuje obchod mezi členskými státy.
(73)
Aby bylo opatření možné považovat za státní podporu, musí být specifické nebo selektivní tím, že zvýhodňuje pouze určité podniky nebo určitá odvětví výroby.
(74)
Nizozemské orgány tvrdí, že dotyčné opatření není omezeno na určitá odvětví, určité druhy společností ani určité části nizozemského území. Neexistují žádná další omezení týkající se obratu, velikosti, počtu zaměstnanců, členství v nadnárodní skupině či povahy operací, které jsou příjemci oprávněni provádět.
(75)
Podle použitelné judikatury je za účelem posouzení selektivity opatření třeba přezkoumat, zda v rámci daného právního režimu toto opatření určité podniky zvýhodňuje vůči jiným podnikům, které se nacházejí ve srovnatelné skutkové a právní situaci (9). Může se proto stát, že režim zdanění nepředstavuje státní podporu, i když ve všech ohledech neodpovídá obecnému systému zdanění příjmů právnických osob v daném členském státě. Soudní dvůr rovněž mnohokrát rozhodl, že čl. 87 odst. 1 Smlouvy o ES nerozlišuje opatření státní podpory podle příčin nebo cílů, nýbrž je definuje podle jejich účinků (10). Zejména se čl. 87 odst. 1 Smlouvy o ES vztahuje na daňová opatření, která nejsou přizpůsobením všeobecného systému zvláštním charakteristikám určitých podniků, ale byla navržena jako prostředek zlepšení jejich konkurenceschopnosti (11).
(76)
Pojem „státní podpora“ ovšem nezahrnuje podpůrná státní opatření zavádějící rozlišení mezi podniky, pokud toto rozlišení vyplývá z povahy nebo systematiky soustavy, do níž tato opatření patří. Jak je vysvětleno ve sdělení Komise o použití předpisů o státní podpoře v případě opatření týkajících se přímého zdanění podnikatelské činnosti (12) („sdělení o zdanění“), „některé podmínky mohou být odůvodněné objektivními rozdíly mezi poplatníky“.
(77)
Zaprvé je třeba vyjasnit, na jaké úrovni (úrovni skupiny, nebo úrovni podniku) se má posouzení provést. V rozhodnutí o zahájení řízení Komise uvedla svůj předběžný názor, že toto posouzení by se mělo provést na úrovni skupiny, s tím, že „pokud si společnosti čistě domácí skupiny zvolily daňový režim pro úroky ve skupině, výhoda sníženého zdanění úroků přijatých financující nizozemskou společností bude neutralizována nižší odpočitatelností úroků zaplacených financovanou nizozemskou společností“ (13).
(78)
Nizozemské orgány se domnívají, že jelikož je opatření symetrické a pouze by přesunulo daňové zatížení mezi poplatníky, vznikne některým společnostem výhoda a jiným nevýhoda podle jejich objektivní pozice dlužníka nebo věřitele. Daňový režim pro úroky ve skupině tak nezahrnuje podporu.
(79)
Jak nizozemské orgány upozornily ve svém dopise ze dne 18. prosince 2008, pokud má jedna společnost skutečnou kontrolu nad financováním jiné společnosti, tato jiná společnost již nemůže svobodně rozhodovat o svém financování ani svobodně volit mezi dluhovým financováním a financováním vlastního kapitálu. O tom, jak se finanční prostředky získané zvnějšku mají rozdělit ve skupině, buď formou vnitřního dluhového kapitálu, nebo vnitřních investic do vlastního kapitálu, rozhoduje vedení celé skupiny.
(80)
Komise ovšem podotýká, že se opatření týká konkrétní operace (financování společností ve spojení), a nikoli konsolidace na úrovni skupiny. Případná snížená daňová sazba se bude pro společnosti používat jednotlivě na základě salda jejich rámců pro úroky. Přestože lze předpokládat, že rozhodnutí o financování se přijímají v nejlepším zájmu skupiny jako celku, analýza na úrovni skupiny nemá oporu v nizozemském daňovém právu, jak upozornily nizozemské orgány. Podle nizozemských právních předpisů se daňová konsolidace provádí pouze v případě vlastnictví alespoň 95 % akcií. Jinými slovy se nizozemská daň z příjmu právnických osob nevybírá od skupin, ale od jednotlivých subjektů. V tomto smyslu název „daňový režim pro úroky ve skupině“ správně nevyjadřuje skutečnost, že se tento daňový režim používá pro jednotlivé subjekty provádějící konkrétní operace financování. Opatření se netýká bilance nákladů a příjmů konsolidované na úrovni skupiny.
(81)
Komise je proto toho názoru, že posouzení režimu by se mělo provést na úrovni jednotlivých společností. Režim v podobě pozměněné nizozemskými orgány lze popsat jako sníženou sazbu pro konkrétní druh příjmů (nebo nákladů) ve formě úroků z úvěru v případech, kdy se příslušná transakce odehrává mezi společnostmi ve spojení (14).
(82)
Kromě toho má Komise za to, že symetrická povaha opatření a jeho neutrální dopad na úrovni skupiny nejsou dostatečným důvodem k vyloučení možnosti, že představuje výhodu pro jednotlivé společnosti. Podobně nelze zdanění úroků jednoho subjektu ve skupině nižší sazbou odůvodňovat tím, že jiná společnost je - prostřednictvím snížené odpočitatelnosti úroků - zdaňována vyšší sazbou (15).
(83)
Komise se domnívá, že u zdanění konkrétních druhů příjmů může být důležité určit, zda režim nediskriminačním způsobem zahrnuje široké kategorie transakcí. Každá diskriminace, kterou nelze odůvodnit objektivními rozdíly mezi daňovými poplatníky, může vést k narušení hospodářské soutěže.
(84)
V tomto ohledu je vhodné poznamenat, že existence analytických prvků doplňujících syntetickou povahu daňového systému je charakteristickým rysem mnoha daňových systémů. Tak je tomu zejména v případě, že určité druhy příjmů, například úroky nebo dividendy, podléhají různému daňovému zacházení.
(85)
Následně je nutné určit, zda úvěrové transakce mezi společnostmi ve spojení mohou mít objektivně nárok na sníženou daňovou sazbu. Nizozemské orgány a VNO-NCW tvrdí, že k arbitráži mezi financováním prostřednictvím kapitálového vkladu a prostřednictvím úvěru může docházet pouze ve skupinách. Na rozdíl od společností, které nejsou součástí skupiny („samostatné společnosti“), musí společnosti ve skupině řešit arbitráž mezi vlastními zdroji a dluhovým kapitálem v rámci své skupiny. Tuto arbitráž z největší části ovlivňují daňové, spíše než hospodářské úvahy.
(86)
Komise zastává názor, že účinkem dotyčného opatření bude omezení této arbitráže (v domácí situaci), protože se zmenší rozdíl mezi zdaněním úroků uvnitř skupiny a zdaněním dividend uvnitř skupiny, čímž dojde k posílení technické neutrality daňového systému.
(87)
Pro objasnění tohoto bodu je nezbytné rozlišit tři různé druhy situací (viz obr. 1 níže), které zahrnují společnosti ve spojení a samostatné společnosti (včetně finančních institucí ve vztazích s nezávislými třetími stranami). Předpokládejme, že A-B-C je skupina společností, v níž společnost A kontroluje financování společností B a C, X je subjekt, který nepatří do žádné skupiny („samostatná“ společnost), a Y je úvěrová instituce, která poskytuje úvěry nezávislým stranám.
Obrázek 1
(88)
První situace zahrnuje finanční transakce mezi společnostmi ve spojení. Mateřská společnost A poskytuje likviditu svým dceřiným společnostem B a C buď formou úvěru, nebo formou financování vlastního kapitálu. Důsledkem těchto finančních transakcí budou platby buď úroků, nebo dividend (ze strany společností B a C).
(89)
Volba mezi financováním prostřednictvím úvěru a financováním vlastního kapitálu se provede na úrovni mateřské společnosti A v nejlepším zájmu celé skupiny společností ve spojení. Pokud mateřská společnost A financuje jednu ze svých dceřiných (nebo přidružených) společností, mezi úvěry a vlastním kapitálem bude v důsledku toho skutečně existovat arbitráž založená na několika kritériích. Zatímco dlouhodobá potřeba likvidity nebo investice budou obvykle vyžadovat kapitálový vklad, k řešení krátkodobých finančních potřeb postačí poskytnutí (krátkodobého) úvěru. Tyto hospodářské úvahy však mohou být ovlivněny úvahami daňovými.
(90)
Tím, že zmenší rozdíl v daňovém zacházení mezi výnosy z úvěrů uvnitř skupiny (úroky) a kapitálovými výnosy uvnitř skupiny (dividendy), opatření v domácí situaci zúží daňovou arbitráž mezi těmito dvěma druhy transakcí. Druhým typem transakcí je úvěrová transakce mezi finanční institucí (bankou Y) a jednou ze společností patřících do skupiny (společností B). Takováto situace v zásadě nastává tehdy, když finanční potřeby nelze uspokojit poskytnutím likvidity v rámci skupiny. V této situaci neexistuje žádná arbitráž z hlediska banky Y, protože pro ni kapitálový vklad do společnosti B není alternativou, a banka jednoduše vykonává svou podnikatelskou činnost spočívající v úvěrování třetích stran. Současně arbitráž mezi úvěrem a vlastním kapitálem neexistuje ani na úrovni společnosti B (ani na úrovni skupiny).
(91)
Finanční instituce (které poskytují úvěry nezávislým stranám) je od společností ve skupině (poskytujících likviditu přidruženým společnostem) možné odlišit ještě z dalšího důvodu. V případě finančních institucí jsou příjmy z takovýchto úvěrových transakcí vytvářeny v rámci běžné podnikatelské činnosti těchto institucí a mohou představovat významnou část jejich příjmů. V případě společností ve skupině jsou tyto příjmy recyklovány z transakcí s nezávislými účastníky trhu a přeměněny na příjmy uvnitř skupiny, aniž by vznikaly příjmy na úrovni skupiny. Úroky zaplacené společností B bance budou dodatečnými náklady nejen pro společnost B, ale i pro celou skupinu, kdežto v první popsané situaci úroky zaplacené společností B (nebo C) mateřské společnosti nebudou pro skupinu představovat dodatečné náklady ani příjmy.
(92)
V této souvislosti je vhodné poznamenat, že po zveřejnění rozhodnutí o zahájení řízení v Úředním věstníku Evropské unie finanční instituce nepodaly žádné stížnosti ani připomínky k působnosti režimu daňového režimu pro úroky.
(93)
Jestliže situaci posoudíme z pohledu dlužníka (společnost B vůči bance Y), když tato společnost uzavírá úvěrovou smlouvu s bankou Y, je lépe srovnatelná postavení se samostatnou společností, například společností X.
(94)
Třetí situaci představuje úvěrová transakce mezi finanční institucí (bankou Y) a samostatnou společností (společností X). Stejně jako v předchozí situaci není banka Y ani v tomto případě vystavena arbitráži, protože kapitálový vklad do společnosti X pro ni není alternativou.
(95)
Přestože finanční potřeby společnosti X mohou být za určitých okolností uspokojeny poskytnutím úvěru nebo kapitálového vkladu ze strany jednotlivých akcionářů, tato situace není srovnatelná s první uvedenou situací, protože potenciální poskytovatelé likvidity (fyzické osoby) nepodléhají zdanění příjmů právnických osob. Zařazení takovýchto transakcí se soukromými investory do působnosti opatření (snížením odpočitatelnosti úroků zaplacených společností X jejím akcionářům a současným snížením zdanění těchto úroků na úrovni jednotlivých akcionářů) by navíc bylo nesmírně obtížné, poněvadž zdanění fyzických osob se neřídí stejnou logikou jako zdanění právnických osob (16).
(96)
Jestliže mohou být z pohledu dlužníka finanční potřeby společnosti X uspokojeny pouze půjčením prostředků od finanční instituce, výsledná transakce s bankou Y bude obdobná jako úvěrová transakce mezi společností B a bankou Y.
(97)
Jelikož samostatné společnosti, které nejsou úvěrovými nebo finančními institucemi, se v zásadě běžně nezabývají poskytováním úvěrů nezávislým stranám, nedochází vůči nim k diskriminaci ohledně úvěrových transakcí ve srovnání se společnostmi ve spojení, které poskytují úvěry přidruženým společnostem.
(98)
Konečně Nizozemsko také změnilo definici „skupiny“ pro účely opatření, tj. daňový režim pro úroky. Nizozemské orgány tvrdí, že tato změna je důsledkem zpřesnění přístupu k předcházení daňové arbitráži.
(99)
Podle nového návrhu se bude jednat o subjekty ve spojení, které jsou oprávněny úroky započítávat do daňového režimu pro úroky v případech, kdy má jeden subjekt přímo nebo nepřímo skutečnou kontrolu nad financováním jiného subjektu. Komise tuto změnu pokládá za důležitou, protože má-li jedna společnost skutečnou kontrolu nad financováním druhé společnosti, tato druhá společnost již nemůže svobodně volit mezi financováním prostřednictvím vnitřního a vnějšího dluhu ani mezi dluhovým financováním a financováním vlastního kapitálu. Arbitráž pak provádí vedení celé skupiny v jejím nejlepším zájmu.
(100)
Vztah mezi společnostmi A a B souvisí s rozdělováním finančních prostředků v rámci skupiny společností ve spojení, zatímco vztah mezi bankou Y a společností B (nebo společností X a bankou Y) souvisí především s financováním jakožto obchodní činností.
(101)
Komise je proto toho názoru, že pojem „přímá či nepřímá skutečná kontrola“ nad financováním druhého subjektu (nebo skutečná kontrola dvou subjektů účastnících se úvěrové transakce třetím subjektem) má význam pro stanovení toho, zda má opatření charakter podpory, s ohledem na cíl snížit motivaci k arbitráži mezi financováním kapitálovým vkladem a úvěrem a zajistit v tomto ohledu daňovou neutralitu.
(102)
Pokud jde o otázku, zda se dotyčným opatřením uděluje výhoda, je nepochybně třeba rozlišit mezi různými situacemi na úrovni jednotlivých společností. Zaprvé se každému daňovému poplatníkovi v Nizozemsku, který se účastní transakce dluhového financování se společnostmi, jež s ním nejsou ve spojení, dostává naprosto stejného zacházení a je zdaňován stejnou sazbou (25 %). To se týká i společností, které jsou součástí skupiny. Zadruhé pokud společnost získá úvěr od společnosti ve spojení, dostává se jí ve skutečnosti méně výhodného daňového zacházení než společnosti, která vstoupila do úvěrového vztahu se společností, jež s ní ve spojení není (odpočet podle pouze 5 % sazby). Zatřetí u společnosti poskytující úvěr společnosti ve spojení budou výsledné úrokové platby zdaněny nižší sazbou, než je sazba uplatňovaná u transakcí se společnostmi, jež ve spojení nejsou, a to je také jediná situace, kdy může existovat daňové zvýhodnění.
(103)
Z hlediska důsledků opatření však výhodu udělenou společnosti poskytující úvěr společnosti ve spojení nelze považovat za diskriminační, protože úvěr pro společnost ve spojení není srovnatelný s úvěrem pro společnost, která není ve spojení. Pokud jde o dluhové financování, společnosti ve spojení nejsou v právní a skutkové situaci srovnatelné se situací společností, které ve spojení nejsou. Důvodem je skutečnost, že na rozdíl od společností, jež nejsou ve spojení, se společnosti ve spojení, které se snaží získat úvěr nebo investici do vlastního kapitálu v rámci skupiny, neúčastní výlučně obchodní transakce. Mateřská společnost a dceřiná společnost mají stejné zájmy, zatímco u obchodní transakce s poskytovatelem finančních prostředků, který je třetí stranou, tomu tak není, protože v takovém případě se každá strana snaží maximalizovat svůj zisk na úkor druhé strany. Při poskytování úvěru společnosti B na společnost A společnost Y nevyvíjí žádný konkurenční tlak, a to z prostého důvodu, že společnost A kontroluje veškerá rozhodnutí společnosti B ohledně financování.
(104)
Požadavek výkonu kontroly nad jinou společností je tedy kritériem, jež se uplatňuje plošně pro všechny společnosti bez ohledu na velikost, odvětví či jakékoli jiné rozlišení. Odlišná daňová sazba pro dluhové financování mezi společnostmi ve spojení pouze odráží objektivní rozdíly a nemá vliv na daňovou neutralitu.
(105)
Při přípravě daňových předpisů jsou členské státy sice vázány pravidly volného pohybu zboží, služeb a kapitálu a svobodou usazování, zákazem diskriminace z důvodu státní příslušnosti a pravidly státní podpory, ale Komise musí uznat, že v oblasti zdanění ponechávají právní předpisy Společenství členským státům značný manévrovací prostor. Jak je zdůrazněno v bodě 13 sdělení o zdanění, pravidla státní podpory neznamenají omezení pravomoci členských států zvolit takovou hospodářskou politiku, jakou považují za nejvhodnější, a především rozdělit daňové zatížení tak, jak to odpovídá jejich požadavkům na různé faktory výroby.
(106)
V tomto rámci může být omezení stávající arbitráže mezi dluhovým financováním a financováním vlastního kapitálu uvnitř skupiny (jakož i předcházení zneužívání odpočtu úroků uvnitř skupiny) jistě oprávněným zájmem členských států. Komise zejména shledává, že arbitráž mezi vlastním a cizím kapitálem může vést k situacím, kdy je společnost svou mateřskou společností kvůli minimalizaci daně z příjmu právnických osob přinucena vzít si úvěr uvnitř skupiny místo navýšení vlastního kapitálu, a tedy zvýšit svůj pákový efekt. Z hospodářského hlediska ovšem vysoký pákový efekt dluhu či povinnost platit úroky místo využití dlouhodobějšího financování ve formě kapitálu nemusí být vždy žádoucí. Kromě toho v Nizozemsku vlivem arbitráže mezi cizím a vlastním kapitálem zřejmě došlo ke ztrátě daňových příjmů.
(107)
Opatření je otevřené všem společnostem podléhajícím dani z příjmu právnických osob a přijímajícím či vyplácejícím úroky v rámci vztahů ve skupině a neobsahuje žádné diskriminační prvky, jako je omezení ohledně země, v níž se má transakce provést.
(108)
Skutečnost, že má být zaváděný režim povinný, zajišťuje, že se bude používat pro všechny společnosti ve skupině (které provádějí úvěrové transakce uvnitř skupiny) bez možnosti z režimu vystoupit a bez rozdílného zacházení se společnostmi ve skupině. Kromě toho nová definice „společnosti ve skupině“ pro účely opatření, která je založena na kontrole (místo minimálního podílu), omezuje možné prvky právní selektivity rozšířením působnosti opatření.
(109)
V této souvislosti Komise konstatuje, že po zveřejnění rozhodnutí o zahájení řízení neobdržela žádné stížnosti ani připomínky od zástupců nizozemských zaměstnavatelů, v nichž by se tvrdilo, že opatření nebudou moci využívat malé a střední podniky.
(110)
V rozhodnutí o zahájení řízení Komise odlišila čistě vnitrostátní situaci, kdy jsou všechny společnosti patřící do skupiny usazeny v Nizozemsku, od přeshraniční situace, kdy nizozemská společnost půjčuje finanční prostředky přidružené společnosti usazené v zahraničí. Komise uvedla, že v čistě vnitrostátním rámci by opatření pravděpodobně bylo daňově neutrální. Avšak u přeshraničních transakcí by se na nizozemskou společnost vztahovalo nižší zdanění sazbou 5 %, zatímco na přidruženou společnost usazenou v zahraničí by se nevztahovala nizozemská pravidla omezující odpočitatelnost zaplacených úroků. Komise dospěla k závěru, že by režim mohl poskytovat faktickou selektivní výhodu, protože motivaci používat tento režim by měla pouze nadnárodní skupina společností, která provádí přeshraniční transakce s úroky uvnitř skupiny v daňových jurisdikcích s daní z příjmu právnických osob vyšší než 5 %.
(111)
Komise se domnívá, že její konečné posouzení by mezi čistě vnitrostátními situacemi a přeshraničními situacemi rozlišovat nemělo.
(112)
Zaprvé jsou konkrétní ustanovení režimu stejná jak ve vnitrostátních, tak v přeshraničních situacích. Režim neobsahuje žádné ustanovení, které by rozlišovalo mezi domácími a zahraničními příjmy či náklady.
(113)
Zadruhé, jak správně upozornily nizozemské orgány a zúčastněné strany, jakákoli výhoda získaná v přeshraničním kontextu jdoucí nad rámec výhody získané ve vnitrostátním kontextu není výsledkem nižší nizozemské sazby pro přijaté úroky uvnitř skupiny, nýbrž neomezeného odpočtu zaplacených úroků uvnitř skupiny, který se uplatňuje v zahraničí.
(114)
Sazby daně z příjmu právnických osob nejsou v EU harmonizovány a Nizozemsko nemá vliv na sazby používané jinými zeměmi. Pokud se podnikům podaří využít rozdílu v daňových sazbách, tj. neexistující harmonizace, Nizozemsko za to nenese odpovědnost. Jak potvrdil Soudní dvůr (17), podniky mohou využívat rozdílných úrovní zdanění v členských státech.
(115)
Komise souhlasí s tím, že případnou výhodu vyplývající z mezinárodního kontextu v případech, kdy nízká daňová sazba v Nizozemsku není spojena s nízkou mírou odpočtu v Nizozemsku, nýbrž s běžnou mírou odpočtu v zahraničí, nelze přičítat Nizozemsku (18).
(116)
Rovněž je třeba zdůraznit, že výhoda daná odpočtem podle běžné sazby v zahraničí nebude financována z nizozemských prostředků a že odpočet podle běžné sazby v dotčené zemi bude vycházet pouze z použití běžného daňového systému (a nikoli ze zvláštního opatření, které by se od něj odchylovalo).
(117)
V důsledku toho má Komise za to, že veškeré výhody na úrovni nadnárodní skupiny, které by vyplývaly z přeshraniční situace a které jsou popsány v rozhodnutí o zahájení řízení, jsou důsledkem daňových rozdílů mezi různými daňovými jurisdikcemi, a proto by neměly být součástí posouzení státní podpory.
(118)
Stejně jako u každého daňového opatření obecně nelze vyloučit, že společnosti patřící do skupiny, které působí v určitých odvětvích, mohou mít z opatření větší prospěch kvůli větší četnosti finančních transakcí v jejich odvětví. To platí zejména pro společnosti působící ve finančnictví, jejichž hlavní činností je půjčování finančních prostředků a které v důsledku opatření jistě mohou začít více půjčovat společnostem ve spojení. K tomu je ovšem nutné poznamenat, že nizozemské opatření kvůli zamezení svému zneužívání obsahuje ustanovení omezující částku, která může být zdaněna nebo odpočítána podle snížené sazby (viz oddíl II.3). Toto omezení se bude týkat zvláště společností ve finančním odvětví, a bude jím tedy omezeno veškeré riziko zneužití. Kromě toho se ve sdělení Komise o zdanění uvádí: „Skutečnost, že některé podniky nebo některá odvětví těží z těchto některých daňových opatření více než jiné, neznamená nezbytně, že se na ně vztahují soutěžní předpisy upravující státní podporu.“ (19).
(119)
V rozhodnutí o zahájení řízení Komise vyslovila názor, že nelze vyloučit, že hlavními příjemci v rámci režimu by mohli být dřívější příjemci v režimu mezinárodních finančních aktivit, o němž bylo rozhodnuto, že představuje neslučitelnou státní podporu.
(120)
Zde je třeba uvést, že aby byly způsobilé pro režim mezinárodních finančních aktivit, musely společnosti splňovat mimo jiné tyto podmínky:
-
společnost využívající režimu musela provádět finanční aktivity pro části skupiny, které působí alespoň ve čtyřech zemích nebo alespoň ve dvou světadílech,
-
způsobilé byly pouze finanční operace, které mohou být prováděny nezávisle na Nizozemsku,
-
ve společnostech ve skupině usazených v Nizozemsku nesmělo být přímo či nepřímo využíváno více než 10 % celkového kapitálu (vlastního a cizího), který společnost používá pro své finanční aktivity.
(121)
Vzhledem k těmto požadavkům a omezenému počtu příjemců (87) považovala Komise režim mezinárodních finančních aktivit za selektivní opatření.
(122)
Jak upozornily nizozemské orgány, režim daňového režimu pro úroky žádné takové požadavky neobsahuje. Kromě toho bude okruh podniků, které budou mít prospěch z daňového režimu pro úroky ve skupině, mnohem širší než 87 podniků, které využívaly režim mezinárodních finančních aktivit.
(123)
V této souvislosti nelze tvrdit, že velké (nadnárodní) společnosti budou mít k režimu snadnější přístup než malé a střední podniky, a budou z něj tudíž mít neúměrný užitek. Podle statistik předložených nizozemskými orgány, v nichž se jednoznačně rozlišuje mezi malými a středními podniky na jedné straně a velkými podniky na druhé straně, má 200 000 podniků (z celkových 335 000) alespoň jednu přidruženou společnost ve skupině, a tedy může přijímat nebo vyplácet úroky uvnitř skupiny. Z těchto podniků má 50 000 alespoň jednu zahraniční společnost patřící do skupiny a 47 000 (95 %) z tohoto počtu jsou malé a střední podniky. Z toho jasně vyplývá, že opatření nebude diskriminační vůči malým a středním podnikům.
(124)
V bodech 83 až 123 je vysvětleno, že opatření neuděluje diskriminačním způsobem výhodu podnikům v podobné situaci a že by ve skutečnosti mělo posílit daňovou neutralitu.
(125)
Rovněž bylo shledáno, že faktická výhoda nadnárodních společností, která může v přeshraničních situacích vyplývat z existence rozdílů mezi daňovými systémy, nespadá do působnosti pravidel státní podpory, protože tyto rozdíly nelze přičítat Nizozemsku.
(126)
V každém případě Komise soudí, že opatření je skutečně otevřené všem podnikům v Nizozemsku, poněvadž založení skupiny nebrání žádné právní ani hospodářské překážky.
(127)
Poslední změna, kterou nizozemské orgány zavedly, usnadní založení společnosti v Nizozemsku, protože ruší zákonný požadavek na kapitál společnosti s ručením omezeným ve výši 18 000 EUR. Každá společnost tak bude moci v Nizozemsku snadno založit (druhou) společnost, a tedy skupinu. Díky tomu bude mít přístup k opatření, tj. daňovému režimu pro úroky, kterákoli jednotlivá společnost, aniž by musela mít určitou hospodářskou sílu nebo významné kapitálové zdroje. Jelikož vytvoření skupiny se stane pouhou organizační záležitostí, která nebude spojena s neúměrnými náklady, požadavek, že musí být součástí skupiny společností, již nebude představovat překážku pro žádný podnik, který chce využívat daňového režimu pro úroky ve skupině.
VIII. ZÁVĚR
(128)
Komise shledává, že daňový režim pro úroky ve skupině, který hodlá zavést Nizozemsko, neuděluje selektivní výhodu, kterou by bylo možné přičítat Nizozemsku, společnostem usazeným v Nizozemsku, jež jsou součástí skupiny, ani zahraničním společnostem patřícím do skupiny, které mají stálou provozovnu v Nizozemsku, a tudíž toto opatření nepředstavuje státní podporu ve smyslu čl. 87 odst. 1 Smlouvy,
PŘIJALA TOTO ROZHODNUTÍ:
Článek 1
„Daňový režim pro úroky ve skupině“, který Nizozemsko hodlá zavést pro zdanění úrokových toků uvnitř skupin, nepředstavuje podporu ve smyslu čl. 87 odst. 1 Smlouvy.
Zavedení režimu se proto povoluje.
Článek 2
Toto rozhodnutí je určeno Nizozemskému království.
V Bruselu dne 8. července 2009.
KOMMISSIONENS BESLUT
av den 8 juli 2009
om den groepsrentebox-ordning som Nederländerna planerar att genomföra (C 4/07 (f.d. N 465/06))
[delgivet med nr K(2009) 4511]
(Endast den nederländska texten är giltig)
(Text av betydelse för EES)
(2009/809/EG)
EUROPEISKA GEMENSKAPERNAS KOMMISSION HAR ANTAGIT DETTA BESLUT
med beaktande av fördraget om upprättandet av Europeiska gemenskapen, särskilt artikel 88.2 första stycket,
med beaktande av avtalet om Europeiska ekonomiska samarbetsområdet, särskilt artikel 62.1 a,
efter att i enlighet med nämnda artiklar ha gett berörda parter tillfälle att yttra sig (1) och med beaktande av dessa synpunkter, och
av följande skäl:
I. FÖRFARANDE
(1)
Genom en skrivelse av den 13 juli 2006 anmälde de nederländska myndigheterna groepsrentebox-ordningen (koncernränteboxen), i vilken fastställs lägre beskattning och avdragsrätt för ränteinkomster och ränteutgifter inom ramen för koncerninterna förhållanden. De nederländska myndigheterna inkom med anmälan endast av rättssäkerhetsskäl eftersom de anser att ordningen är en allmän åtgärd. Ytterligare information lämnades genom skrivelser av den 5 september 2006 och den 9 november 2006.
(2)
Genom en skrivelse av den 7 februari 2007 underrättade kommissionen Nederländerna om sitt beslut att inleda det förfarande som anges i artikel 88.2 i EG-fördraget avseende den del av stödordningen som gäller lägre beskattning och avdragsrätt för koncerninterna räntebetalningar (åtgärd A).
(3)
I samma skrivelse informerade kommissionen även Nederländerna om att den ansåg att den lägre skatten på kortfristiga placeringar i syfte att förvärva minst 5 % av ett företag (åtgärd B) inte utgjorde statligt stöd i den mening som avses i artikel 87.1 i EG-fördraget.
(4)
Kommissionens beslut att inleda förfarandet har offentliggjorts i Europeiska unionens officiella tidning (2). Kommissionen har uppmanat berörda parter att inkomma med synpunkter.
(5)
De nederländska myndigheterna lämnade sina kommentarer på beslutet att inleda förfarandet genom en skrivelse av den 7 maj 2007.
(6)
Kommissionen har mottagit synpunkter från berörda parter. Dessa vidarebefordrades till de nederländska myndigheterna, som fick möjlighet att bemöta dem. Deras kommentarer mottogs genom en skrivelse av den 29 juni 2007.
(7)
Ytterligare information mottogs från de nederländska myndigheterna genom skrivelser av den 8 november 2007 och den 29 januari 2008.
(8)
Den 7 oktober 2008 inkom de nederländska myndigheterna med ett rättsligt utlåtande av Leigh Hancher, professor i EG-rätt vid universitetet i Tilburg, om huruvida den anmälda åtgärden omfattade statligt stöd.
(9)
Genom en skrivelse av den 18 december 2008 informerade de nederländska myndigheterna kommissionen om att de hade beslutat ändra beskattningsordningen.
II. DETALJERAD BESKRIVNING AV ÅTGÄRDEN
II.1 Syfte
(10)
Enligt de nederländska myndigheterna är syftet med åtgärden att minska skillnaden i skattebehandling mellan två instrument som används för koncernintern finansiering, nämligen eget kapital och lån.
(11)
För närvarande får ett företag inom en koncern som skjuter till kapital till ett annat företag inom samma koncern ersättning i form av utdelning som är befriad från skatt med stöd av reglerna om undantag för andelsinnehav, medan ett företag som beviljar ett lån till ett annat företag inom samma koncern beskattas för ränteinkomsterna till normal bolagsskattesats (25,5 %). För det företag som tar emot medlen är utdelningen på kapital inte avdragsgill, medan ränteutgifter för lån får dras av till normal bolagsskattesats.
(12)
Nederländerna påpekar att valet av organisationsstruktur i juridiskt oberoende organisationer normalt görs av bolagsrättsliga eller ekonomiska skäl. Skillnaderna i civilrätten mellan finansiering med eget kapital respektive lån (ekonomisk förpliktelse, återbetalningsvillkor, säkerhet, rösträtter etc.) är i hög grad oväsentligt i samband med koncernfinansiering, medan skattekonsekvenserna är mycket olika. I koncerner väljs de finansieringsvillkor som leder till lägsta möjliga beskattning enligt gällande skattesystem. Beslutet att erbjuda ett lån eller att skjuta till eget kapital inom koncerner vägleds därför i första hand av skattehänsyn.
(13)
I sitt rättsliga utlåtande understryker professor Hancher att effekterna av skillnaden i skattebehandling mellan finansiering med lån respektive eget kapital på företagsnivå, och möjliga lösningar för att komma till rätta med de negativa konsekvenser som detta kan leda till, står högt på den politiska dagordningen i många OECD-länder. Enligt professor Hancher har krav på en genomgripande reform av den nederländska bolagsbeskattningen och på en neutral behandling av finansiering med lån respektive eget kapital inom företagskoncerner upprepade gånger förts fram i den nederländska skattelitteraturen.
(14)
De nederländska myndigheterna framhåller att skillnaderna i skattebehandling leder till ett ur nationalekonomisk synvinkel icke önskvärt arbitrage mellan dessa två metoder för koncernintern finansiering. Inom en koncern är valet mellan att skjuta till ytterligare kapital eller (ytterligare) lån godtyckligt, men de två typerna av finansiering får olika skattekonsekvenser. Därmed kan det uppstå arbitrage som snedvrider skattesystemets neutralitet. Syftet med åtgärden är därför att förhindra arbitrage mellan finansiering med lån respektive eget kapital och öka det nederländska skattesystemets neutralitet.
(15)
Införandet av koncernränteboxen kommer att bidra till att valet av finansieringsmetod i koncernsammanhang främst baseras på ekonomiska hänsyn. Det kommer att leda till att skattebehandlingen av koncerninterna räntebetalningar i betydligt högre grad kommer att överensstämma med skattebehandlingen av koncerninterna utdelningar och på så sätt skapa ökad neutralitet mellan koncernintern finansiering med lån och koncernintern finansiering med eget kapital.
(16)
Arbitrageproblemet uppstår inte i samband med finansiering utanför koncerner. Då är skillnaden mellan de civilrättsliga konsekvenserna verkligen avsevärda, varför denna form av arbitrage inte äger rum. Med tanke på de naturliga skillnaderna mellan situationer inom respektive utanför koncerner är skatteneutralitet för finansieringstransaktioner utanför koncerner inte ett krav. Det är därför naturligt att åtgärden är begränsad till koncerninterna lån.
(17)
De nederländska myndigheterna påpekar också att nederländska företag på senare tid har gjort avdrag för alltmer orimliga räntebelopp. Företag utnyttjar också i ökande utsträckning skillnaden i skattebehandling mellan koncerninterna lån och eget kapital, vilket är till nackdel för statskassan.
(18)
Åtgärden är avsedd att motverka denna urholkning av skatteintäkterna genom att uppmuntra företag att använda eget kapital i stället för lån och att begränsa ränteavdragen i Nederländerna. Ordningen är därmed ett komplement till de nederländska reglerna om underkapitalisering, som har ett liknande syfte, i och med att den ska förhindra överdriven finansiering med lånekapital och förhindra en artificiell minskning av beskattningsunderlaget i Nederländerna.
(19)
Enligt de nederländska myndigheternas uppfattning är den anmälda ordningen en rent teknisk åtgärd.
II.2 Rättslig grund
(20)
Den rättsliga grunden för åtgärden är artikel 12c i 1969 års lag om bolagsskatt (Wet op de vennootschapsbelasting 1969). Denna bestämmelse infördes med verkan från och med den 1 januari 2007, men ikraftträdandet är uppskjutet till dess kommissionen har fattat ett beslut om dess förenlighet med reglerna om statligt stöd.
II.3 Hur åtgärden ska fungera
(21)
I Nederländerna beskattas ett företags inkomster i regel med en bolagsskatt på 25,5 % (3). Genom koncernränteboxen införs en annan skattebehandling för vissa koncerninterna räntebetalningar. Ränteutgifter och ränteinkomster i samband med koncernintern finansiering ska inte beskattas till den normala bolagsskattesatsen på 25,5 %. En positiv mellanskillnad mellan ränteinkomster och ränteutgifter i samband med koncerninterna finansieringstransaktioner ska beskattas i en ”koncernräntebox” med 5 % i stället för den normala bolagsskattesatsen på 25,5 %. Om mellanskillnaden mellan ränteinkomster och ränteutgifter är negativ ska den vara avdragsgill till en lägre procentsats på 5 % i stället för normala 25,5 %.
(22)
Det belopp som får beskattas eller dras av till den lägre skattesatsen får högst uppgå till en viss procent av den skattskyldiges beskattningsbara tillgångar (fiscale vermogen). Syftet med detta tak är att förhindra att underkapitaliserade företag utnyttjar åtgärden och att se till att den lägre skattesatsen bara tillämpas om avkastningen på koncerninterna lån har finansierats med eget kapital.
(23)
Det finns flera andra bestämmelser vars syfte är att förhindra att ränteboxen missbrukas. I synnerhet gäller att ränta som formellt ska betalas till en tredje part (en bank), men som i praktiken betalas till en organisation inom koncernen betraktas som en koncernintern ränteutgift. Detta är till exempel fallet med ”back-to-back”-lån (4). Ränta som ska betalas till en tredje part (en bank) betraktas också som en koncernintern ränteutgift med begränsad avdragsrätt om de medel som anskaffas genom lånet skjuts till kapitalet eller används i ett dotterbolag för att generera koncerninterna ränteinkomster i dotterbolaget som omfattas av låg beskattning.
(24)
I sin ursprungliga anmälan uppgav de nederländska myndigheterna att ordningen skulle vara valfri i minst tre år. Om ett företag i en koncern valde att tillämpa ordningen skulle den omfatta alla andra företag i koncernen som ligger i Nederländerna. Enligt definitionen i den ursprungliga ränteboxordningen ska berättigade företag ingå i en koncern som överensstämmer med den särskilda definitionen i ordningen, dvs. att ett företag måste äga mer än 50 % av ett annat företag. En koncern måste med andra ord bestå av minst två företag och moderföretaget äga mer än 50 % av aktierna i dotterföretaget. Varje enskilt företag ska vara skyldigt att betala bolagsskatt i Nederländerna. Ordningen är alltså tillämplig på alla företag med säte i Nederländerna och alla företag med säte utanför Nederländerna som har ett fast driftställe i Nederländerna.
II.4 Ändringar av ordningen
(25)
Under ärendets gång gjorde de nederländska myndigheterna klart att de tänkte göra ordningen obligatorisk. Detta bekräftades i en skrivelse av den 18 december 2008. Koncernränteboxen skulle nu vara tillämplig på alla som är skyldiga att betala bolagsskatt i Nederländerna beträffande räntebetalningar till koncernföretag och ränteinkomster från koncernföretag.
(26)
I denna skrivelse underrättade de nederländska myndigheterna också kommissionen om två andra ändringar av ordningen. Den första ändringen är en bredare definition av en koncern i samband med tillämpningen av ränteboxen. Definitionen av närstående företag ändras så att den omfattar alla arrangemang genom vilka ett företag direkt eller indirekt utövar faktisk kontroll över finansieringen av det andra företag, eller genom vilka en utomstående fysisk eller juridisk person utövar faktisk kontroll över finansieringen av de två företag som är parter i lånetransaktionen (5). Genom den andra ändringen införs en bestämmelse som gör det lättare att etablera ett (andra) företag enligt nederländsk civilrätt, så att den koncern som blir resultatet kan gynnas av koncernränteboxen. I synnerhet ska dagens lagstadgade kapitalkrav på 18 000 euro för aktiebolag (besloten vennootschap - BV) avskaffas.
II.5 Budget
(27)
Enligt den ursprungliga anmälan skulle den årliga budgeten för den anmälda åtgärden uppgå till 475 miljoner euro. I ett senare skede uppgav de nederländska myndigheterna att den obligatoriska ränteboxen skulle vara budgetmässigt neutral.
III. ANGIVANDE AV SKÄLEN TILL ATT FÖRFARANDET INLEDDES
(28)
I sitt beslut om att inleda förfarandet av den 7 februari 2007 uttryckte kommissionen tvivel om åtgärdens allmänna karaktär. Kommissionen betonade att bara företag som ingick i en koncern kunde dra nytta av den lägre beskattning som föreskrevs i ordningen (rättslig selektivitet), och misstänkte att ordningen skulle gynna multinationella koncerner genom att ge dessa koncerner en selektiv ekonomisk fördel (faktisk selektivitet).
(29)
Kommissionen menade att åtgärden förmodligen skulle vara skattemässigt neutral i uteslutande nationella situationer. Vid gränsöverskridande transaktioner skulle ett nederländskt företag som beviljar ett lån till ett närstående företag med säte utomlands dock omfattas av den lägre skattesatsen på 5 %, medan det närstående företaget utomlands inte skulle omfattas av de nederländska regler genom vilka avdragsrätten för räntebetalningar begränsas. Ordningen skulle medföra en faktiskt selektiv fördel, eftersom det bara skulle finnas ett incitament att utnyttja ordningen för multinationella koncerner som ägnar sig åt gränsöverskridande koncerninterna räntetransaktioner i skattejurisdiktioner där bolagsskatten är högre än 5 %.
(30)
I den mån åtgärden var avsedd som ett undantag från skattesystemets tillämpning betvivlade kommissionen dessutom att den var berättigad av hänsyn till det allmänna skattesystemets karaktär.
(31)
Kommissionen ansåg också att det inte kunde uteslutas att ordningen främst skulle gynna de som tidigare hade gynnats av den ordning för internationell finansieringsverksamhet som hade konstaterats utgöra oförenligt statligt stöd (6).
(32)
Kommissionen ansåg därför att ränteboxen kunde betraktas som stöd enligt artikel 87.1 i EG-fördraget och att inget av de undantag som fastställs i artikel 87.2 och 87.3 var tillämpliga.
IV. KOMMENTARER FRÅN NEDERLÄNDERNA
(33)
Nederländernas kommentarer när det gäller beslutet om att inleda förfarandet mottogs den 7 maj 2007 och kompletterades med ytterligare anmärkningar under 2007 och 2008, däribland ett rättsligt utlåtande av professor Hancher.
(34)
De nederländska myndigheterna gör gällande att det tillvägagångssätt som kommissionen tillämpar i sitt beslut är felaktigt i tre avseenden. För det första slår kommissionen ihop de olika kriterierna om ”fördel” och ”selektivitet” till ett enda kriterium, dvs. ”selektiv fördel”. Detta överensstämmer inte med kommissionens gängse praxis eller med rättspraxis, enligt vilken de två kriterierna ska tillämpas var för sig.
(35)
För det andra underlåter kommissionen att bedöma inslagen i koncernränteboxen var för sig. Det eventuella inslaget av stöd i den lägre skattesatsen för koncerninterna ränteinkomster och det eventuella inslaget av stöd i den lägre avdragsrätten för koncerninterna räntebetalningar måste bedömas var för sig.
(36)
För det tredje har kommissionen fel när den tittar på nettoeffekten för det betalande företaget och det mottagande företaget tillsammans och drar slutsatsen att nettoeffekten förmodligen är neutral för nationella koncerner när både det betalande och det mottagande företaget har sitt säte i Nederländerna, medan en nettofördel uppstår för multinationella koncerner när det betalande företaget är ett utländskt koncernföretag och det mottagande företaget är ett inhemskt koncernföretag. Enligt de nederländska myndigheterna har denna ekvation inget stöd i nederländsk skattelagstiftning. Nederländska företag som tillhör en koncern koncernbeskattas bara om delägandet uppgår till minst 95 %.
(37)
De nederländska myndigheterna anser vidare att koncernränteboxen inte kan betraktas som ett avsteg från den allmänna beskattningsmetoden. Den är en anpassning som innebär att det införs ett analysinslag i skattesystemet. Detta leder till en ny allmän beskattningsmetod och följaktligen inte till att någon part tilldelas en fördel.
(38)
De nederländska myndigheterna förnekar även av andra skäl att det föreligger någon fördel. Den skillnad som uppstår till följd av koncernränteboxen mellan multinationella koncerner och nationella koncerner kan vara till de multinationella koncernernas fördel, men även till deras nackdel. En multinationell koncern som har ett närstående företag i Nederländerna kan få en fördel eller en nackdel beroende på dess objektiva ställning som låntagare eller långivare samt de skattesatser som tillämpas i andra medlemsstater och i Nederländerna.
(39)
Om det verkligen föreligger en fördel anser Nederländerna dessutom att den möjliga nettofördelen för multinationella koncerner inte är resultatet av en lägre skattesats i Nederländerna för koncerninterna ränteinkomster, utan av en obegränsad avdragsrätt för koncerninterna räntebetalningar utomlands. Denna fördel kan den nederländska staten inte hållas ansvarig för och den finansieras inte med nederländska statliga medel.
(40)
En eventuellt större nettofördel för multinationella koncerner beror inte på att den nederländska koncernränteboxen har en selektiv räckvidd, utan på den skillnad som uppstår till följd av att det finns olika avdragsregler för koncerninterna räntebetalningar inom EU. Nederländerna har rätt att öka eller minska denna skillnad genom att ändra sitt skattesystem, så länge ändringarna är allmänt tillämpliga på alla nederländska skattskyldiga som mot bakgrund av det syfte som eftersträvas med ändringen i fråga befinner sig i en jämförbar rättslig och faktisk situation.
(41)
Enligt de nederländska myndigheterna kommer den samlade effekten av ändrade skattebestämmelser på multinationella koncerner som genomför gränsöverskridande transaktioner alltid att skilja sig från effekten på inhemska koncerner som uteslutande genomför inhemska transaktioner. Vid tillämpningen av reglerna om statligt stöd är detta bara av betydelse om skillnaderna orsakas av medlemsstatens åtgärd, dvs. om det finns en lägre skattesats som bara omfattar utländska koncerninterna ränteinkomster. Det har ingen betydelse om det handlar om en allmän åtgärd som är tillämplig på alla koncerninterna ränteinkomster, både inhemska och utländska, vilket leder till gränsöverskridande skillnader.
(42)
Bara det faktum att skattesystemen inte har harmoniserats kan ge upphov till situationer där gränsöverskridande transaktioner leder till andra skattekonsekvenser än inhemska transaktioner. Denna effekt kan vara både ofördelaktig (ekonomisk dubbelbeskattning) och fördelaktig (ekonomisk icke-beskattning).
(43)
I EG-fördraget utgör artiklarna 94 och 95 en rättslig grund för antagandet av direktiv eller förordningar i syfte att anpassa befintliga ordningar om detta är nödvändigt av hänsyn till den gemensamma marknadens upprättande eller korrekta funktion. Enligt artikel 96 får kommissionen dessutom vidta åtgärder om en skillnad mellan olika medlemsstaters gällande lagstiftning orsakar en allvarlig snedvridning av konkurrensvillkoren på den gemensamma marknaden.
(44)
De nederländska myndigheterna anser vidare att det inte föreligger någon selektivitet. Kommissionen väljer en felaktig referensram genom att bedöma selektiviteten utifrån en jämförelse av en situation med en utländsk låntagare och en inhemsk långivare, och en situation med en inhemsk låntagare och en inhemsk långivare. För att bedöma selektiviteten i de nederländska skattebestämmelserna får referensramen inte omfatta andra än alla nederländska skattskyldiga. Enligt kommissionens etablerade praxis kan referensramen inte omfatta företag som inte är skattskyldiga i Nederländerna.
(45)
De nederländska myndigheterna betonar att beskattningsordningen inte är begränsad till vissa aktiviteter eller funktioner, eller till särskilda regioner. Det görs ingen åtskillnad i ordningen mellan inhemska och utländska företag. Det finns inga tröskelvärden avseende särskilda aktiviteter eller funktioner som företag måste uppnå för att få tillämpa ränteboxen.
(46)
Med hänsyn till målet med koncernränteboxen är det dessutom bara företag som ingår i en koncern som befinner sig i en jämförbar rättslig och faktisk situation. Bara dessa företag skulle ha det arbitrageproblem som beskrivs i avdelning II.1.
(47)
Nederländerna påpekar att finansieringsbeslut inom koncerner fattas i syfte att minimera skattebördan enligt gällande skattesystem. Den affärsmässiga skillnaden mellan finansiering med eget kapital respektive lån (återbetalningsvillkor, ekonomisk förpliktelse, säkerhet) är i hög grad oväsentlig, vilket inte gäller skillnaden i skattehänseende. Utanför koncerner är den affärsmässiga skillnaden mellan finansiering med eget kapital respektive lån däremot högst relevant och kan mycket väl väga tyngre än skattehänsyn.
(48)
De nederländska myndigheterna hävdar bestämt att åtgärder som bara omfattar koncerner utgör rent tekniska skatteåtgärder och inte statligt stöd, och hänvisar till att kommissionen i sitt beslut om en fransk skattebestämmelse godtog att en åtgärd som innebar att den allmänna regeln att räntebetalningar är avdragsgilla utgifter i samband koncerninterna lån åsidosattes var en allmän åtgärd, men ansåg att ett annat undantag från denna regel till förmån för samordningscentraler som multinationella företag inrättar i Frankrike utgjorde en selektiv fördel (7).
(49)
De nederländska myndigheterna menar att det tvärtom skulle leda till selektivitet om tillämpningsområdet för koncernränteboxen utvidgades. Om även ränteinkomster från tredje parter skulle beskattas till en lägre skattesats skulle det uppstå en fördel för finansiella institut.
(50)
Det hävdas också att antagandet att särskilda skatteregler för räntebetalningar i sig skulle medföra selektivitet är felaktigt. Finansiering inom en grupp av organisationer kan inte beskrivas som en ekonomisk verksamhet, utan bara som en ekonomisk realitet. Ränteflöden utgör inte en separat ekonomisk verksamhet eller rörelsegren, utan har endast till syfte att finansiera en ekonomisk verksamhet eller rörelsegren. Finansiering med lån är bara en distinkt verksamhet i sig för finansiella institut vars verksamhet består i att erbjuda finansiering till tredje parter. När det gäller ränteinkomster från kortfristiga placeringar i syfte att förvärva minst 5 % av aktierna i ett företag (åtgärd B) ansåg kommissionen dessutom själv i beslutet om att inleda förfarandet att en lägre skatt på sådana ränteinkomster inte i sig orsakar selektivitet, eftersom den ansågs vara en allmän åtgärd.
(51)
De nederländska myndigheterna hävdar vidare att det inte finns någon begreppsmässig skillnad mellan utdelning och ränta. Båda utgör ersättning för att medel skjuts till eller beviljas i form av eget kapital eller lån. I båda fallen använder mottagaren dessa medel för att finansiera sin affärsverksamhet. Det finns i alla skattesystem regler enligt vilka utdelning och ränta är avdragsgilla, delvis avdragsgilla eller ej avdragsgilla, liksom regler enligt vilka utdelning och ränta är beskattningsbara, delvis beskattningsbara eller undantagna från beskattning. Det finns ingen internationell standard för skattebehandlingen av dessa komponenter.
(52)
Genom inskränkt skattskyldighet förhindras dessutom en intern skillnad i det nederländska systemet, varför det är berättigat av hänsyn till systemets karaktär och ändamål. Inskränkt skattskyldighet när det gäller koncerninterna ränteinkomster berättigas av den begränsade avdragsrätten för koncerninterna ränteutgifter. Detta gör att företag som är organiserade i en koncern kan undvika att drabbas av begränsad avdragsrätt men full beskattning, medan företag som är organiserade som ett enda företag inte har några interna räntebetalningar och därför inte kan drabbas av någon sådan nackdel.
(53)
Det är en grundläggande princip i nederländsk skattelagstiftning att inkomster och utgifter behandlas symmetriskt. Enligt det nederländska skattesystemets inneboende logik är inkomster och utgifter två sidor av samma mynt. För att undvika dubbelbeskattning är inskränkt skattskyldighet den logiska följden av begränsad avdragsrätt.
(54)
Den föreslagna åtgärden syftar till att se till att neutralitetsprincipen i det nederländska skattesystemet tillämpas genom att undanröja arbitrage mellan finansiering med lån respektive eget kapital inom koncerner. Genom åtgärden minskas skillnaden mellan två typer av koncernintern finansiering, vilket ökar skattesystemets neutralitet. Begränsningen till koncerninterna räntebetalningar baseras således på ekonomiska argument och är nödvändig och ändamålsenlig av hänsyn till skattesystemets effektivitet.
(55)
De nederländska myndigheterna påpekar att den krets av företag som kommer att utnyttja koncernränteboxen kommer att vara mycket större än de 87 företag som utnyttjade den tidigare ordningen för internationell finansieringsverksamhet. De hävdar vidare att restriktionerna i den ordningen, till exempel kravet på två världsdelar eller fyra länder, helt saknas i koncernränteboxen. Ränteboxen är enbart en skatteåtgärd som reglerar skattetrycket på kapital som en produktionsfaktor. Den är dessutom tillämplig på alla in- och utgående koncerninterna lån och är helt skiljd från den verksamhet som bedrivs av företaget i fråga. Det är av alla dessa skäl fullständigt omöjligt att jämföra åtgärdens tillämpningsområde med tillämpningsområdet för ordningen för internationell finansieringsverksamhet.
(56)
Det faktum att åtgärden är obligatorisk för alla skattskyldiga som får ränteinkomster från eller har ränteutgifter till närstående företag understryker ränteboxens syfte: att öka skattesystemets neutralitet och på så sätt minska arbitrage och öka de nederländska bolagsskatteinkomsterna. Genom åtgärden undanröjs dessutom en faktor som kan orsaka en selektiv fördel till följd av ränteboxen.
(57)
En obligatorisk räntebox främjar inte bara att kapital stannar i Nederländerna utan motverkar samtidigt - i likhet med regler om underkapitalisering - inflödet av lånefinansiering till Nederländerna. De nederländska reglerna om underkapitalisering syftar till att motverka en alltför stor lånefinansiering inom koncerner genom att begränsa avdragsrätten för koncerninterna räntebetalningar, medan koncernränteboxen erbjuder lägre skatt för koncerninterna ränteinkomster, under förutsättning att de finansieras med eget kapital. Koncernränteboxen förstärker det nederländska beskattningsunderlaget genom att uppmuntra en större andel egenkapitalfinansiering i förhållande till lånefinansiering, och bidrar till att förhindra ett utflöde av eget kapital, och därmed av beskattningsunderlaget, från Nederländerna.
(58)
Ränteboxen är en rent teknisk åtgärd som leder till att systemets behandling av koncerninterna räntebetalningar ändras genom att vissa skattskyldiga får en större och andra en mindre skattebörda, med utgångspunkt i horisontella och objektiva faktiska förhållanden och omständigheter. Så snart möjligheten att inte tillämpa ränteboxen tas bort kommer den inte att innebära någon ekonomisk fördel, eftersom den bara innebär att skattebördan omfördelas mellan skattskyldiga med utgångspunkt i helt och hållet horisontella och objektiva kriterier.
(59)
De nederländska myndigheterna understryker att faktisk selektivitet bara kan uppstå om det trots att åtgärden är allmän finns en risk att effekten i praktiken blir att en identifierbar grupp alltid gynnas. En sådan selektivitet skulle kunna uppstå om åtgärden var valfri, men inte om den är obligatorisk. Skattskyldiga som missgynnas ena året kan gynnas nästa år, och tvärtom. Ordningen gynnar därmed inte en homogen kategori av skattskyldiga.
(60)
De nederländska myndigheterna anser också att den nya definitionen av en koncern som utgår från faktisk kontroll är bättre anpassad till ordningens syfte. Om ett företag har faktisk kontroll över ett annat företags finansiering kan det senare företaget inte välja mellan finansiering med interna respektive externa lån, eller mellan finansiering med lån respektive eget kapital. Det är koncernledningen som beslutar hur externa medel - i form av antingen externa lån eller externt eget kapital - ska fördelas inom koncernen via interna lån eller internt eget kapital. Det faktum att skattekonsekvenserna av de två instrumenten för koncernintern finansiering är olika innebär att det finns ett incitament att välja ett visst instrument enbart på grund av de skattemässiga följderna.
(61)
Ändringen i lagen om aktiebolag kommer slutligen att göra det lättare för skattskyldiga att ändra sin juridiska struktur och bilda en koncern, eftersom de administrativa bördorna och kapitalkraven kommer att avskaffas eller sänkas betydligt.
V. SYNPUNKTER FRÅN BERÖRDA PARTER
(62)
Synpunkter mottogs från det nederländska näringslivsförbundet VNO-NCW (8), samt från Belgien och Ungern. Synpunkter inkom från en annan part efter det att tidsfristen hade löpt ut och kunde därför inte tas i beaktande i detta ärende. Synpunkterna från den tredje parten skulle under alla omständigheter inte ha påverkat bedömningen eller slutsatserna i detta beslut.
V.1 Synpunkter från det nederländska näringslivsförbundet
(63)
VNO-NCW anser att ordningen i fråga inte kan utgöra oförenligt statligt stöd enligt artikel 87.1 i fördraget av följande skäl.
(64)
VNO-NCW anser för det första att koncernränteboxen är en allmän, skatteneutral och teknisk åtgärd, eftersom syftet är att minska skattearbitrage mellan finansiering med eget kapital och finansiering med lån inom en koncern. Att åtgärden är neutral innebär att den inte gynnar vissa företag eller produktionen av vissa varor på det sätt som avses i artikel 87.1 i EG-fördraget.
(65)
För det andra är skattefördelen för multinationella företagskoncerner ett resultat av skillnaden mellan medlemsstaternas skattebehandling av koncerninterna räntebetalningar som Nederländerna inte kan hållas ansvarigt för. En skattefördel uppstår när räntan kan dras av i en annan medlemsstat till en högre skattesats än den som fastställs i koncernränteboxen, som är tillämplig på inhemska situationer, men detta är en direkt följd av skillnaderna mellan medlemsstaternas bestämmelser om skattebehandlingen av koncerninterna räntebetalningar. Om kommissionen vill undanröja de skillnader som kan uppstå på grund av koncernränteboxen föreslår VNO-NCW att det sker med hänvisning till artikel 94 eller 96 i EG-fördraget.
(66)
För det tredje anser VNO-NCW mot bakgrund av den berörda ordningens syfte, dvs. att minska skattearbitrage mellan finansiering med eget kapital respektive lån, att företag inom en koncern inte befinner sig i samma rättsliga och faktiska situation som företag som inte ingår i koncerner. Skillnaden i skattebehandling mellan finansiering med eget kapital respektive lån orsakar snedvridningar, i synnerhet inom koncerner, eftersom moderföretaget utövar en viss kontroll över dotterföretagen och därför i betydande grad kan bestämma deras finansieringsalternativ, ett val som till övervägande del ofta baseras på skattehänsyn. I förbindelser med tredje parter avgörs finansieringsbeslutet till övervägande del ofta av andra faktorer än skattehänsyn. Det kan därför inte hävdas att ordningen i fråga är selektiv i den mening som avses i artikel 87.1 i EG-fördraget. Om endast det faktum att en skatteförmån i större eller mindre omfattning är begränsad till koncernföretag leder till slutsatsen att detta utgör statligt stöd innebär detta enligt VNO-NCW dessutom att medlemsstaternas bolagsskattesystem i flera avseenden strider mot artikel 87.1 i EG-fördraget.
V.2 Synpunkter från de ungerska myndigheterna
(67)
De ungerska myndigheterna anser inte att ordningen är en stödåtgärd och anför två argument för detta. För det första innebär det faktum att en ordning är begränsad till koncerner inte att den är selektiv. I (internationella) skatteärenden är regler för företagskoncerner vanligen förekommande och oundvikliga. Många regler som bara gäller koncerner har utvecklats av OECD (internprissättning) och kommissionen (t.ex. direktivet om räntor och royalties). För det andra erinrar Ungern om att beslut om direktbeskattning ska fattas av medlemsstaterna. Att fastställa skattesatser för vissa beskattningsbara händelser faller under deras nationella behörighet. Ungern anser slutligen att det är svårt att se hur Nederländerna kan hållas ansvarigt för de högre avdrag som är en följd av högre skattesatser i andra länder, i ett läge där direktbeskattningen inte har harmoniserats. Det är uppenbart att den fördel som beskrivs av kommissionen är resultatet av en skillnad mellan skattesystemen.
V.3 Synpunkter från de belgiska myndigheterna
(68)
Även de belgiska myndigheterna ansluter sig till uppfattningen att ordningen inte utgör statligt stöd och lägger fram liknande argument som övriga berörda parter för att det inte föreligger selektivitet. Belgien understryker att det är logiskt att ett företag som inte ingår i en koncern per definition inte kan ha någon koncernintern finansieringsverksamhet. De belgiska myndigheterna hävdar också att reglerna om statligt stöd inte är tillämpliga i situationer där det finns skillnader mellan nationella skattesystem på grund av bristen på harmonisering på EU-nivå. Koncernränteordningen är följaktligen en allmän åtgärd som inte omfattas av reglerna om statligt stöd och kommissionen missbrukar sina befogenheter genom att driva detta ärende.
VI. NEDERLÄNDERNAS REAKTION PÅ SYNPUNKTERNA FRÅN TREDJE PART
(69)
De nederländska myndigheterna påpekar att dess uppfattning stöds av samtliga tre parter. Både Ungern och Belgien betonar att kommissionen missbrukar sina befogenheter inom området statligt stöd när den försöker motverka störningar som är följden av skillnader mellan icke harmoniserade skattesystem. Detta stärker Nederländerna i dess uppfattning att koncernränteboxen inte utgör en stödåtgärd som är förbjuden enligt artikel 87 i EG-fördraget.
(70)
De nederländska myndigheterna understryker att de till fullo instämmer i den analys som görs av VNO-NCW. De fäster särskild vikt vid det utförliga argumentet om den institutionella strukturen, där det ges en tydlig bakgrund till de störningar på den gemensamma marknaden som kan uppstå till följd av medlemsstaternas nationella åtgärder och vilka instrument som finns tillgängliga inom ramen för EG-fördraget för att vid behov undanröja sådana störningar.
(71)
De nederländska myndigheterna ställer sig slutligen bakom förbundets uppfattning att det för att konstatera om det föreligger selektivitet är nödvändigt att slå fast om vissa företag eller produktionen av vissa varor gynnas framför andra som är rättsligt och faktiskt jämförbara mot bakgrund av den berörda åtgärdens syfte. Begränsningen till koncerninterna lån innebär inte någon selektivitet eftersom syftet med koncernränteboxen är att förhindra arbitrage mellan finansiering med eget kapital respektive lån inom koncerner. Arbitrage spelar ingen som helst roll i finansiering mellan företag som inte ingår i en koncern. Begränsningen till koncerninterna lån är därför logisk mot bakgrund av ordningens syfte, varför den relevanta referensramen utgörs av alla företag som ingår i en koncern.
VII. BEDÖMNING AV ÅTGÄRDEN
(72)
För att slå fast om åtgärden i fråga utgör stöd i den mening som avses i artikel 87.1 i EG-fördraget måste kommissionen bedöma om den gynnar vissa företag eller produktionen av vissa varor genom att ge dem en ekonomisk fördel av ekonomisk karaktär, oavsett om denna fördel snedvrider eller hotar att snedvrida konkurrensen, om den ges genom statliga medel eller om den påverkar handeln mellan medlemsstaterna.
(73)
För att betraktas som statligt stöd måste en åtgärd vara specifik eller selektiv genom att bara gynna vissa företag eller produktionen av vissa varor.
(74)
De nederländska myndigheterna hävdar att åtgärden i fråga inte är begränsad till vissa sektorer, vissa typer av företag eller vissa delar av det nederländska territoriet. Det finns inga andra begränsningar vad gäller omsättning, storlek, antal anställda, tillhörighet till en multinationell koncern eller typ av verksamhet som företagen får bedriva.
(75)
Enligt gällande rättspraxis är det för att fastställa om en åtgärd är selektiv lämpligt att undersöka om åtgärden i ett särskilt rättssystem innebär en fördel för vissa företag jämfört med andra som befinner sig i en jämförbar rättslig och faktisk situation (9). Det kan därför hända att en beskattningsordning inte utgör statligt stöd även om den inte i alla avseenden överensstämmer med medlemsstatens allmänna system för bolagsbeskattning. EG-domstolen har dessutom vid ett flertal tillfällen slagit fast att det i artikel 87.1 i EG-fördraget inte görs någon åtskillnad med utgångspunkt i stödåtgärdernas bakgrund och syften, utan att de definieras utifrån sina effekter (10). Skatteåtgärder som inte innebär att det allmänna systemet anpassas till vissa företags egenskaper, utan har lagts fram som ett sätt att stärka deras konkurrenskraft omfattas av artikel 87.1 i EG-fördraget (11).
(76)
Begreppet statligt stöd omfattar emellertid inte statliga stödåtgärder där åtskillnad görs mellan företag, om denna åtskillnad beror på karaktären eller den allmänna strukturen hos det system i vilket de ingår. I kommissionens meddelande om tillämpningen av reglerna om statligt stöd på åtgärder som omfattar direkt beskattning av företag (12) (nedan kallat skattemeddelandet) konstateras att ”Vissa villkor kan slutligen motiveras av objektiva skillnader mellan skattebetalarna”.
(77)
Det bör för det första klargöras på vilken nivå (koncern- eller företagsnivå) bedömningen ska göras. I sitt beslut om att inleda förfarandet uppgav kommissionen att dess preliminära uppfattning var att bedömningen skulle göras på koncernnivå genom att hävda att om företag i en uteslutande nationell koncern väljer att tillämpa koncernränteboxen skulle fördelen av lägre skatt på ränteinkomster från ett nederländskt finansieringsbolag uppvägas av lägre avdrag för ränteutgifterna från det nederländska företag som har finansierats (13).
(78)
De nederländska myndigheterna menar att eftersom åtgärden är symmetrisk och bara leder till en omfördelning av skattebördan mellan de skattskyldiga kommer en del företag att gynnas och andra inte, beroende på deras objektiva ställning som låntagare eller långivare. Koncernränteboxen inbegriper därför inte stöd.
(79)
De nederländska myndigheterna påpekade i sin skrivelse av den 18 december 2008 att om ett företag har effektiv kontroll över ett annat företags finansiering kan det senare företaget inte fatta beslut om sin finansiering eller välja mellan finansiering med lån respektive eget kapital. Det är koncernledningen som beslutar hur externa medel ska fördelas inom koncernen, via interna lån eller internt eget kapital.
(80)
Kommissionen påpekar emellertid att åtgärden gäller en särskild verksamhet (finansiering av närstående företag) och inte konsolidering på koncernnivå. Den lägre skatten ska tillämpas på mellanskillnaden i enskilda företags ränteboxar. Även om finansieringsbeslut bör fattas med hänsyn till hela koncernens bästa har en analys på koncernnivå inget stöd i nederländsk skattelagstiftning, vilket har påpekats av de nederländska myndigheterna. Enligt nederländsk lagstiftning sker koncernbeskattning endast vid delägande som uppgår till minst 95 %. Den nederländska bolagsskatten påförs med andra ord enskilda företag, inte koncerner. I den meningen ger namnet ”koncernräntebox” inte en korrekt bild av det faktum att den tillämpas på enskilda företag som genomför särskilda finansieringstransaktioner. Åtgärden rör inte en mellanskillnad mellan utgifter och inkomster på koncernnivå.
(81)
Kommissionen anser därför att bedömningen av ordningen måste ske på enskilda företags nivå. Ordningen, så som den har ändrats av de nederländska myndigheterna, kan beskrivas som en lägre skatt på en viss typ av inkomster (eller utgifter) i form av räntor på lån när det handlar om en transaktion mellan närstående företag (14).
(82)
Kommissionen anser vidare att åtgärdens symmetri och neutrala effekt på koncernnivå inte räcker för att utesluta möjligheten att det uppstår en fördel för enskilda företag. Att beskatta ränteinkomsterna i ett företag inom koncernen till en lägre skattesats kan heller inte rättfärdigas med att ett annat företag beskattas till en högre skattesats - i form av sänkt avdragsrätt (15).
(83)
Kommissionen anser att det vid beskattning av särskilda typer av inkomster kan vara viktigt att fastställa om en ordning omfattar allmänna kategorier av transaktioner på ett icke-diskriminerande sätt. All diskriminering som inte är berättigad av hänsyn till objektiva skillnader mellan skattskyldiga kan leda till en snedvridning av konkurrensen.
(84)
Det bör i detta sammanhang påpekas att det är ett typiskt kännetecken för många skattesystem att de har analysinslag som ett komplement till skattesystemets syntetiska karaktär. Det gäller inte minst när det finns skillnader i skattebehandling mellan olika typer av inkomster såsom ränta eller utdelning.
(85)
Det måste dock ändå fastställas om lånetransaktioner mellan närstående företag rent objektivt kan beskattas till en lägre skattesats. De nederländska myndigheterna och VNO-NCW har hävdat att det bara är inom koncerner som det kan förekomma arbitrage mellan finansiering genom kapitaltillskott respektive utlåning. Till skillnad från företag som inte ingår i en koncern (”fristående företag”) ställs koncernföretag inför en arbitragemöjlighet mellan eget kapital och lånekapital inom koncernen. Denna arbitragemöjlighet grundas mer på skattehänsyn än ekonomiska hänsyn.
(86)
Kommissionen anser att åtgärden i fråga kommer att minska denna typ av arbitrage (i inhemska situationer), eftersom skillnaden mellan beskattningen av koncerninterna räntebetalningar och beskattningen av koncerninterna utdelningar kommer att minska och därmed öka skattesystemets tekniska neutralitet.
(87)
För att illustrera detta är det nödvändigt att skilja mellan tre olika typer av situationer (se figur 1 nedan) som rör närstående företag och fristående företag (inbegripet finansiella institut och deras förbindelser med oberoende tredje parter). Anta att A-B-C är en företagskoncern där A kontrollerar finansieringen av B och C, X är ett företag som inte ingår i någon koncern (”fristående företag”) och Y är ett kreditinstitut som erbjuder lån till oberoende parter.
Figur 1
(88)
Den första situationen gäller finansiella transaktioner mellan närstående företag. Moderföretaget A skjuter till likvida medel till dotterföretagen B och C i form av antingen lån eller eget kapital. Dessa finansiella transaktioner leder till att (B och C) får betala antingen ränta eller utdelning.
(89)
Valet mellan finansiering med lån eller eget kapital görs av moderföretag A med hänsyn till hela företagskoncernens bästa. Följden blir att när moderföretaget A ska finansiera ett av sina dotterföretag (eller ett närstående företag) kommer det verkligen att bli fråga om arbitrage mellan lån och eget kapital utifrån flera kriterier. Medan ett behov av likviditet på lång sikt eller en investering i allmänhet kräver ett kapitaltillskott kräver ett kortfristigt finansieringsbehov bara ett (kortfristigt) lån. Dessa ekonomiska överväganden kan emellertid påverkas av skattehänsyn.
(90)
Genom att minska skillnaden mellan skattebehandlingen av koncerninterna låneintäkter (ränta) och koncerninterna kapitalintäkter (utdelning) kommer åtgärden att minska skattearbitraget mellan de två typerna av transaktioner i inhemska situationer. Den andra typen av transaktion gäller lånetransaktioner mellan ett finansiellt institut (bank Y) och ett företag i en koncern (företag B). En sådan situation uppstår i princip när finansieringsbehovet inte kan tillgodoses genom tillförsel av likvida medel inom koncernen. I en sådan situation uppstår inget arbitrage eftersom ett kapitaltillskott till B inte är ett alternativ för Y, vars verksamhet uteslutande består i kreditgivning till tredje parter. Det uppstår heller inget arbitrage mellan lån och eget kapital på företag B:s nivå (eller på koncernnivå).
(91)
Det finns även ett annat skäl att skilja mellan finansiella institut (som erbjuder lån till oberoende parter) och koncernföretag (som förser sina närstående företag med likvida medel). När det gäller finansiella institut genereras inkomster från sådana lånetransaktioner som ett led i institutionernas normala verksamhet och kan utgöra större delen av deras inkomster. När det gäller koncernföretag omvandlas sådana inkomster från transaktioner med oberoende marknadsaktörer till koncerninterna inkomster, utan att det genereras några inkomster på koncernnivå. Den ränta som företag B betalar till banken blir en tillkommande utgift inte bara för företag B utan för koncernen som helhet, medan den ränta som i det förstnämnda fallet betalas av företag B (eller C) till moderföretaget inte blir någon tillkommande utgift eller inkomst för koncernen.
(92)
Det bör i detta sammanhang påpekas att finansiella institut inte klagade eller lade fram några synpunkter om ränteboxens omfattning efter det att beslutet om att inleda förfarandet hade offentliggjorts i Europeiska unionens officiella tidning.
(93)
Om vi betraktar situationen ur låntagarens synvinkel (B i förhållande till Y) är det lättare att jämföra företaget med ett fristående företag som företag X när det ingår ett låneavtal med banken Y.
(94)
Den tredje situationen gäller en lånetransaktion mellan ett finansiellt institut (banken Y) och ett fristående företag (X). Precis som i den föregående situationen ställs Y inte inför någon arbitragemöjlighet eftersom ett kapitaltillskott till B inte är ett alternativ för Y.
(95)
Även om behovet av finansiering i företag X under vissa omständigheter kan tillgodoses genom ett lån eller ett kapitaltillskott från enskilda aktieägare kan denna situation inte jämföras med den första, eftersom de som då kan skjuta till likvida medel (fysiska personer) inte är skyldiga att betala bolagsskatt. Det skulle dessutom vara ytterst svårt att låta sådana transaktioner med privata investerare ingå i åtgärden (genom att sänka avdragsrätten för den ränta som företag X betalar till sina aktieägare och samtidigt sänka skatten på denna ränta för de enskilda aktieägarna), eftersom personbeskattning följer en annan logik än bolagsbeskattning (16).
(96)
Om behovet av finansiering i företag X bara kan tillgodoses genom ett lån från ett finansiellt institut kommer den efterföljande transaktionen med Y att likna lånetransaktionen mellan företag B och Y.
(97)
Eftersom fristående företag som inte är kredit- eller finansinstitut i princip inte ägnar sig åt regelmässig utlåning till utomstående parter diskrimineras inte dessa när det gäller lånetransaktioner jämfört med närstående företag som ger varandra lån.
(98)
Nederländerna har slutligen ändrat definitionen av ”koncern” för tillämpningen av ränteboxåtgärden. De nederländska myndigheterna hävdar att detta är en följd av en förbättring av strategin för att förhindra skattearbitrage.
(99)
Enligt det nya förslaget är företag närstående, och har rätt att föra över räntebetalningar till ränteboxen, om det ena företaget direkt eller indirekt har faktisk kontroll över det andra företagets finansiering. Kommissionen anser att detta är en viktig förändring, eftersom ett företags effektiva kontroll över ett annat företags finansiering innebär att det senare företaget inte fritt kan välja mellan finansiering med interna respektive externa lån, eller mellan finansiering med lån respektive eget kapital. Valet görs av koncernledningen med hänsyn till vad som är bäst för koncernen som helhet.
(100)
Förhållandet mellan A och B har att göra med fördelningen av medel inom gruppen av närstående företag, medan förhållandet mellan Y och B (och X och Y) främst handlar om finansiering på affärsmässiga villkor.
(101)
Kommissionen anser därför att ”direkt eller indirekt effektiv kontroll över finansieringen av det andra företaget (eller effektiv kontroll av en tredje part över de två företag som deltar i lånetransaktionen) är relevant” för fastställandet av om åtgärden utgör statligt stöd, med hänsyn till målet att minska incitamenten till arbitrage mellan finansiering som sker i form av kapitaltillskott respektive lån, och härvidlag uppnå skatteneutralitet.
(102)
När det gäller frågan om den berörda åtgärden ger upphov till någon fördel står det klart att åtskillnad måste göras mellan olika situationer på de enskilda företagens nivå. För det första behandlas alla skattskyldiga i Nederländerna som deltar i en transaktion som rör lånefinansiering tillsammans med icke närstående företag på exakt samma sätt, och beskattas till samma skattesats (25 %). Detta omfattar även företag som ingår i en koncern. För det andra, om ett företag får ett lån från ett närstående företag blir dess skattebehandling i själva verket mindre gynnsam än för ett företag som ingår ett låneavtal med ett icke närstående företag (avdragsrätt på bara 5 %). För det tredje - och detta är den enda situation där det kan uppstå en skattemässig fördel - kommer ett företag som beviljar ett lån till ett närstående företag att få skatta för de därav följande ränteinkomsterna till en lägre procentsats än om transaktionen hade gällt ett icke närstående företag.
(103)
När det gäller åtgärdens följder kan den fördel som uppstår för företag som beviljar lån till närstående företag dock inte anses vara diskriminerande, eftersom ett lån till ett närstående företag inte kan jämföras med ett lån till ett icke närstående företag. När det gäller lånefinansiering befinner sig närstående företag inte i en jämförbar rättslig och faktisk situation som icke närstående företag. Det beror på att det för närstående företag, till skillnad från icke närstående företag som försöker få ett lån eller kapitaltillskott inom koncernen inte handlar om en uteslutande affärsmässig transaktion. Moderföretaget och dotterföretaget har gemensamma intressen, vilket inte är fallet vid en transaktion på affärsmässiga villkor med en utomstående finansiell förmedlare, då båda parter försöker maximera sin vinst på den andra partens bekostnad. Företag Y konkurrerar inte med företag A när det ger ett lån till företag B, eftersom företag A ju kontrollerar alla beslut som rör företag B:s finansiering.
(104)
Kravet på kontroll över ett annat företag är alltså det kriterium som gäller över hela linjen för alla företag oavsett storlek, sektor eller andra särdrag. En annan skattesats för lånefinansiering mellan närstående företag speglar bara objektiva skillnader och påverkar inte skatteneutraliteten.
(105)
Även om medlemsstaterna vid utformningen av skatteregler är bundna av bestämmelserna om fri rörlighet för varor, tjänster och kapital och etableringsrätt, samt av förbudet mot diskriminering på grundval av nationalitet och reglerna om statligt stöd, måste kommissionen erkänna att gemenskapsrätten ger medlemsstaterna en betydande handlingsfrihet på skatteområdet. Som understryks i punkt 13 i skattemeddelandet medför reglerna om statligt stöd ingen inskränkning av medlemsstaternas befogenheter att besluta om den ekonomiska politik som de anser vara mest lämplig och i synnerhet fördela skattebördan mellan olika produktionsfaktorer på det sätt de finner vara lämpligt.
(106)
Att begränsa det arbitrage som förekommer mellan finansiering med lån respektive eget kapital inom koncerner (och förhindra missbruk av avdragsrätten för koncerninterna ränteutgifter) kan i detta sammanhang mycket väl vara ett rättmätigt intresse för medlemsstaterna. Kommissionen konstaterar i synnerhet att arbitrage mellan finansiering med eget kapital respektive lån kan leda till situationer där moderföretag tvingar dotterföretag att ta koncerninterna lån i stället för att skjuta till kapital för att på detta sätt öka dotterföretagets belåningsgrad och därmed minimera bolagsskatten. Ur ekonomisk synvinkel är det emellertid inte alltid önskvärt med en hög belåningsgrad eller en skyldighet att betala ränta i stället för att få mer långsiktig finansiering i form av kapitaltillskott. Nederländerna verkar dessutom ha förlorat skatteintäkter till följd av arbitrage mellan finansiering med lån respektive eget kapital.
(107)
Åtgärden är öppen för alla företag som är skattskyldiga till bolagsskatt och som gör eller tar emot räntebetalningar i koncerninterna förhållanden, och innehåller inga diskriminerande inslag i form av t.ex. krav på att transaktionen ska äga rum i ett visst land.
(108)
Det faktum att den införda ordningen ska vara obligatorisk innebär att den kommer att tillämpas på alla koncernföretag (med koncerninterna lånetransaktioner) utan någon möjlighet till undantag och utan någon särbehandling mellan koncernföretag. Genom den nya definition av koncernföretag som har fastställts med anledning av åtgärden och som utgår från kontroll i stället för ett minsta aktieinnehav, minskas dessutom potentiella inslag av rättslig selektivitet genom att åtgärdens tillämpningsområde utvidgas.
(109)
Kommissionen konstaterar i detta sammanhang att den efter offentliggörandet av beslutet om att inleda förfarandet inte har mottagit några klagomål eller synpunkter från företrädare för nederländska arbetsgivare om att små och medelstora företag inte skulle kunna dra nytta av åtgärden.
(110)
I sitt beslut om att inleda förfarandet gjorde kommissionen åtskillnad mellan uteslutande nationella situationer, där alla företag i en koncern är etablerade i Nederländerna, och gränsöverskridande situationer, där ett nederländskt företag lånar ut medel till ett närstående företag som är etablerat utomlands. I en nationell situation menade kommissionen att åtgärden förmodligen skulle vara neutral i skattehänseende. När det gäller gränsöverskridande transaktioner skulle det nederländska företaget emellertid beskattas till den lägre skattesatsen på 5 %, samtidigt som det närstående företaget utomlands inte skulle omfattas av de nederländska regler genom vilka avdragsrätten för räntebetalningar begränsas. Kommissionen drog slutsatsen att ordningen kunde medföra en faktisk selektiv fördel, eftersom bara multinationella företagskoncerner som genomför gränsöverskridande koncerninterna räntetransaktioner i skattejurisdiktioner där bolagsskatten är högre än 5 % skulle ha ett incitament att utnyttja ordningen.
(111)
Kommissionen anser att det i dess slutliga bedömning inte ska göras någon åtskillnad mellan uteslutande nationella respektive gränsöverskridande situationer.
(112)
För det första är ordningens bestämmelser desamma i både nationella och gränsöverskridande situationer. Det finns ingen bestämmelse i ordningen där det görs någon åtskillnad mellan inhemska och utländska inkomster eller utgifter.
(113)
För det andra, som de nederländska myndigheterna och berörda parter också med rätta har påpekat, är eventuella fördelar som uppstår i ett gränsöverskridande sammanhang utöver den fördel som uppstår i ett nationellt sammanhang inte följden av en lägre nederländsk skattesats för koncerninterna ränteinkomster, utan av en obegränsad avdragsrätt för koncerninterna räntebetalningar till utlandet.
(114)
Bolagsskattesatserna är inte harmoniserade inom EU och Nederländerna har ingen kontroll över de skattesatser som tillämpas i andra länder. Om företag kan dra nytta av skillnaden i skattesatser, dvs. av bristen på harmonisering, är detta inte något som Nederländerna kan hållas ansvarigt för. EG-domstolen har slagit fast (17) att företag har rätt att dra nytta av skillnader mellan medlemsstaternas skattenivåer.
(115)
Kommissionen instämmer i att Nederländerna inte kan hållas ansvarigt för eventuella fördelar i internationella sammanhang som är en följd av att en låg skattesats i Nederländerna inte motsvaras av en låg avdragsrätt i Nederländerna, utan i stället av en normal avdragsrätt utomlands (18).
(116)
Det bör även understrykas att den fördel som blir följden av en normal avdragsrätt utomlands inte kommer att finansieras med nederländska medel utan i det berörda landet enbart vara resultatet av tillämpningen av det vanliga skattesystemet (och inte av en särskild åtgärd som innebär ett avsteg från systemet).
(117)
Kommissionen anser därför att alla fördelar för multinationella koncerner som skulle vara följden av en gränsöverskridande situation av det slag som beskrivs i beslutet om att inleda förfarandet beror på skatteskillnader mellan olika skattejurisdiktioner och därför inte bör beaktas i bedömningen av om det är fråga om statligt stöd.
(118)
Precis som för alla andra skatteåtgärder kan det rent generellt inte uteslutas att företag som tillhör en koncern med verksamhet inom särskilda sektorer kan gynnas mer av åtgärden därför att det förekommer fler finansiella transaktioner inom deras sektor. Detta gäller särskilt företag inom finanssektorn vars huvudsakliga verksamhet består i utlåning och som mycket väl kan öka utlåningen till närstående företag till följd av åtgärden. Det måste emellertid först påpekas att för att undvika att åtgärden missbrukas ingår det i den nederländska åtgärden en bestämmelse om ett tak för det belopp som kan beskattas eller dras av till en lägre skattesats (se avdelning II.3). Detta tak gäller särskilt företag inom finanssektorn och begränsar därmed risken för missbruk. I kommissionens skattemeddelande sägs vidare att ”det faktum att vissa företag eller sektorer gynnas mer än andra av vissa av dessa skatteåtgärder innebär inte nödvändigtvis att de omfattas av konkurrensreglerna om statligt stöd” (19).
(119)
I beslutet om att inleda förfarandet ansåg kommissionen att det inte kunde uteslutas att ordningen främst skulle gynna de som tidigare hade gynnats av den ordning för internationell finansieringsverksamhet som hade konstaterats utgöra oförenligt statligt stöd.
(120)
Det måste påpekas att företagen för att omfattas av ordningen för internationell finansieringsverksamhet var tvungna att uppfylla bl.a. följande villkor:
-
Företaget måste bedriva finansieringsverksamhet för delar av koncernen i minst fyra länder eller minst två världsdelar.
-
Bara finansieringsverksamhet som kunde bedrivas oberoende av Nederländerna kunde omfattas av ordningen.
-
Högst 10 % av det totala kapitalet (lån och eget kapital) som företaget använde för sin finansieringsverksamhet fick direkt eller indirekt användas i koncernföretag baserade i Nederländerna.
(121)
Mot bakgrund av dessa krav och det begränsade antal företag som gynnades (87) ansåg kommissionen att ordningen för internationell finansieringsverksamhet var en selektiv åtgärd.
(122)
Som de nederländska myndigheterna påpekar finns det inga sådana krav i samband med ränteboxen. Betydligt fler företag kommer vidare att gynnas av koncernränteboxen än de 87 företag som utnyttjade ordningen för internationell finansieringsverksamhet.
(123)
Det kan i detta sammanhang inte hävdas att det kommer att vara lättare för stora (multinationella) företag att utnyttja ordningen än för små och medelstora företag och att de därför skulle gynnas i oproportionerlig utsträckning. Enligt den statistik som har lämnats av de nederländska myndigheterna, där det görs en tydlig åtskillnad mellan små och medelstora företag och stora företag, har 200 000 företag (av 335 000) ett eller flera koncernföretag och kan därför göra eller ta emot koncerninterna räntebetalningar. Av dessa företag har 50 000 ett eller flera koncernföretag som ligger utomlands, varav 47 000 (95 %) är små eller medelstora företag. Detta visar tydligt att små och medelstora företag inte kommer att diskrimineras genom åtgärden.
(124)
Det har i punkterna 83-123 påvisats att åtgärden inte på ett diskriminerande sätt leder till en fördel för företag i likartade situationer och att den i själva verket bör öka skatteneutraliteten.
(125)
Det har också konstaterats att den faktiska fördel för multinationella företag som kan uppstå till följd av skillnader mellan skattesystem i gränsöverskridande situationer faller utanför tillämpningsområdet för reglerna om statligt stöd, eftersom Nederländerna inte kan hållas ansvarigt för dessa skillnader.
(126)
Kommissionen anser under alla omständigheter att ordningen verkligen är öppen för alla företag i Nederländerna eftersom det inte finns några rättsliga eller ekonomiska hinder för bildandet av en koncern.
(127)
Den sista ändringen som infördes av de nederländska myndigheterna kommer att göra det lättare att starta ett företag i Nederländerna genom att det lagstadgade kapitalkravet på 18 000 euro för aktiebolag avskaffas. Det kommer därmed att bli möjligt för alla företag att enkelt starta ett (andra) företag i Nederländerna och därigenom bilda en koncern. Därmed kommer ränteboxen att kunna utnyttjas av alla enskilda företag utan krav på en viss ekonomisk styrka eller betydande kapitalresurser. Eftersom bildandet av en koncern kommer att bli en rent organisatorisk fråga och inte medföra oproportionerliga kostnader kommer kravet att ingå i en företagskoncern inte längre att utgöra ett hinder för företag som vill dra fördel av koncernränteboxen.
VIII. SLUTSATS
(128)
Kommissionen finner att den koncernränteboxåtgärd som Nederländerna planerar att genomföra inte leder till en selektiv fördel som Nederländerna kan ställas till svars för och som gynnar företag etablerade i Nederländerna som ingår i en koncern eller för utländska företag som ingår i en koncern med fast driftställe i Nederländerna, och att den följaktligen inte utgör statligt stöd i den mening som avses i artikel 87.1 i fördraget.
HÄRIGENOM FÖRESKRIVS FÖLJANDE.
Artikel 1
Den groepsrentebox-ordning som Nederländerna planerar att genomföra när det gäller beskattningen av koncerninterna ränteflöden utgör inte ett stöd som omfattas av artikel 87.1 i fördraget.
Genomförandet av detta stöd godkänns följaktligen.
Artikel 2
Detta beslut riktar sig till Konungariket Nederländerna.
Utfärdat i Bryssel den 8 juli 2009.