NAŘÍZENÍ KOMISE V PŘENESENÉ PRAVOMOCI (EU) č. 1187/2014
ze dne 2. října 2014,
kterým se doplňuje nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) č. 575/2013, pokud jde o regulační technické normy pro určování celkové expozice vůči klientovi nebo ekonomicky spjaté skupině klientů v případě transakcí s podkladovými aktivy
(Text s významem pro EHP)
EVROPSKÁ KOMISE,
s ohledem na Smlouvu o fungování Evropské unie,
s ohledem na nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 575/2013 ze dne 26. června 2013 o obezřetnostních požadavcích na úvěrové instituce a investiční podniky a o změně nařízení (EU) č. 648/2012 (1), a zejména na čl. 390 odst. 8 třetí pododstavec uvedeného nařízení,
vzhledem k těmto důvodům:
(1)
S cílem určit celkovou expozici vůči určitému dlužníkovi, která vyplývá z expozic instituce vůči určité transakci s podkladovými aktivy, by měly být nejprve určeny hodnoty expozice pro každou z těchto expozic odděleně. Celková hodnota expozice by poté měla být určena jako souhrn těchto expozic, neměla by však být vyšší než hodnota expozice vzniklé ze samotného podkladového aktiva.
(2)
Pokud jsou expozice ostatních investorů rovnocenné expozici instituce, měla by hodnota expozice instituce vůči podkladovému aktivu odrážet poměrné rozdělení ztrát mezi rovnocenné expozice. To vyplývá ze skutečnosti, že pokud dojde u podkladového aktiva k selhání, ztráty jsou mezi rovnocenné expozice vždy rozděleny podle poměrného podílu každé z těchto expozic, a maximální výše ztráty, kterou instituce utrpí v případě úplné ztráty hodnoty podkladového aktiva, je tak omezena na podíl odpovídající poměru expozice instituce k celkové hodnotě všech rovnocenných expozic.
(3)
Je třeba rozlišovat mezi transakcemi, v nichž mají všichni investoři rovnocenné postavení, jako je tomu u subjektů kolektivního investování, a jinými transakcemi, jako jsou například sekuritizace, které mohou zahrnovat rozdělení do tranší, v nichž mohou mít expozice různou senioritu. V prvním případě výsledná expozice vůči podkladovému aktivu závisí výlučně na poměrném podílu expozice investora ve vztahu k expozicím všech investorů. Ve druhém případě jsou ztráty nejprve přiděleny určitým tranším v závislosti na jejich senioritě a následně, pokud do stejné tranše investoval více než jeden investor, poměrným dílem investorům. Se všemi tranšemi v sekuritizaci by se mělo zacházet stejným způsobem, jelikož v případě pesimistického scénáře mohou podřízené tranše velmi rychle zaniknout. Zejména by se měla zaúčtovat maximální výše ztráty, kterou v případě úplné ztráty hodnoty podkladového aktiva utrpí všichni investoři v určité tranši, jelikož z podřízených tranší by nemělo být zaúčtováno žádné snížení. Expozice instituce vůči podkladovému aktivu určité transakce by neměla překročit celkovou hodnotu expozice této tranše (jelikož ztráta investora z dané tranše, způsobená selháním podkladového aktiva, nemůže být nikdy vyšší než celková hodnota expozice tranše) a hodnotu expozice tvořené podkladovým aktivem (jelikož instituce nemůže nikdy ztratit více než hodnotu podkladového aktiva). Toto omezení maximální ztráty by mělo být zohledněno použitím nižší z obou hodnot expozice a následným uplatněním postupu pro účtování poměrného rozdělení ztrát mezi veškeré expozice, jež mají v této tranši rovnocenné postavení, v případě, že má tato tranše více než jednoho investora.
(4)
Ačkoli se předpokládá, že instituce identifikují všechny dlužníky podkladových aktiv transakcí, do nichž investují, mohou se vyskytnout případy, kdy by to pro instituce znamenalo neúnosné náklady nebo kdy okolnosti brání instituci v identifikaci určitých dlužníků. V takových případech, je-li expozice vůči podkladovému aktivu dostatečně malá, aby k celkové expozici vůči určitému klientovi nebo ekonomicky spjaté skupině klientů přispívala pouze nevýznamně, mělo by být dostatečné přiřadit tuto expozici k transakci jako samostatného klienta. Celkový objem takových expozic vůči podkladovým aktivům stejné transakce by měl poté být stále omezen limitem velkých expozic pro tuto transakci. Příspěvek podkladového aktiva k celkové expozici by měl být považován za nevýznamný, je-li k dosažení limitu 25 % způsobilého kapitálu instituce třeba nejméně 100 expozic vůči podkladovým aktivům transakce. To by vyžadovalo, aby hodnota expozice nepřekročila 0,25 % způsobilého kapitálu instituce.
(5)
S cílem zamezit neomezené celkové expozici vzniklé nedostatkem informací je třeba přiřadit expozice, jejichž hodnota přesahuje 0,25 % způsobilého kapitálu instituce a u nichž chybí informace o dlužníkovi, hypotetickému klientovi (neznámý klient), na něhož by se měl vztahovat 25 % limit velkých expozic.
(6)
Pokud instituce není schopna rozlišit objem jednotlivých podkladových aktiv v rámci transakce, existuje riziko, že se podkladová aktiva transakce vztahují ke stejnému dlužníkovi nebo ekonomicky spjaté skupině klientů. V takovém případě by instituce měla mít za účelem zmírnění tohoto rizika povinnost posoudit význam celkové hodnoty svých expozic v rámci transakce, než bude schopna přiřadit ji transakci jako samostatného klienta namísto „neznámého klienta“.
(7)
Struktura transakce by neměla představovat dodatečnou expozici, zajišťují-li okolnosti transakce, že ke ztrátám z expozice vůči této transakci může dojít pouze v důsledku selhání podkladových aktiv. Dodatečná expozice by se měla vykázat, pokud se transakce týká platební povinnosti určité osoby navíc k peněžním tokům (nebo přinejmenším před peněžními toky) z podkladových aktiv, vzhledem k tomu, že investorům by mohly v důsledku selhání této osoby vzniknout další ztráty, i když u podkladového aktiva k selhání nedojde. Dodatečná expozice by se rovněž měla vykázat, pokud okolnosti transakce umožňují přesměrování peněžních toků na osobu, která nemá nárok je obdržet, jelikož by investorům mohly vzniknout další ztráty, i když u podkladového aktiva k selhání nedošlo. Dodatečná expozice by se neměla vykazovat u subjektů kolektivního investování do převoditelných cenných papírů (SKIPCP) podle směrnice Evropského parlamentu a Rady 2009/65/ES (2), jelikož peněžní toky nelze přesměrovat na osoby, které podle podmínek transakce nemají nárok tyto peněžní toky obdržet. Stejný předpoklad by se měl uplatnit i u subjektů, na které se vztahují rovnocenné požadavky legislativních aktů Unie nebo třetí země.
(8)
Existence a hodnota expozic vůči klientovi nebo ekonomicky spjaté skupině klientů vyplývající z expozic vůči transakcím nezávisí na tom, zda jsou expozice vůči transakcím přiřazeny obchodnímu nebo investičnímu portfoliu. Podmínky a metodiky pro stanovení expozic vůči transakcím s podkladovými aktivy by proto měly být stejné bez ohledu na to, zda jsou tyto expozice přiřazeny obchodnímu nebo investičnímu portfoliu instituce.
(9)
Toto nařízení vychází z návrhů regulačních technických norem, které Komisi předložil Evropský orgán pro bankovnictví (EBA).
(10)
EBA uskutečnil otevřené veřejné konzultace o návrzích regulačních technických norem, z nichž toto nařízení vychází, analyzoval potenciální související náklady a přínosy a požádal o stanovisko skupinu subjektů působících v bankovnictví zřízenou podle článku 37 nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) č. 1093/2010 (3),
PŘIJALA TOTO NAŘÍZENÍ:
Článek 1
Předmět
Toto nařízení stanoví podmínky a metodiky pro stanovení celkové expozice instituce vůči klientovi nebo ekonomicky spjaté skupině klientů ve vztahu k expozicím prostřednictvím transakcí s podkladovými aktivy a podmínky, za kterých struktura transakcí s podkladovými aktivy nepředstavuje dodatečnou expozici.
Článek 2
Definice
Pro účely tohoto nařízení se použijí tyto definice:
a)
„transakcemi“ se rozumí transakce uvedené v čl. 112 písm. m) a o) nařízení (EU) č. 575/2013 a jiné transakce, u nichž existuje expozice vůči podkladovým aktivům;
b)
„neznámým klientem“ se rozumí jeden hypotetický klient, jemuž instituce přiřazuje všechny expozice, u nichž nebyl identifikován dlužník, pokud se nepoužije čl. 6 odst. 2 písm. a) a b) a čl. 6 odst. 3 písm. a) tohoto nařízení.
Článek 3
Identifikace expozic vzniklých z transakcí
1. Instituce stanoví příspěvek k celkové expozici vůči určitému klientovi nebo ekonomicky spjaté skupině klientů, jenž vznikne z určité transakce, v souladu s metodikou uvedenou v článcích 4, 5 a 6.
Instituce určí pro každé z podkladových aktiv samostatně svou expozici vůči tomuto podkladovému aktivu v souladu s článkem 5.
2. Instituce posoudí, zda určitá transakce představuje dodatečnou expozici, v souladu s článkem 7.
Článek 4
Podkladové expozice vůči transakcím, jež mají samy podkladová aktiva
1. Při posuzování podkladových expozic transakce (transakce A), jež má sama podkladovou expozici vůči jiné transakci (transakce B), pro účely článků 5 a 6 přistupuje instituce k expozici vůči transakci B, jako by byla nahrazena podkladovými expozicemi transakce B.
2. Odstavec 1 se použije, pokud jsou podkladové expozice expozicemi vůči transakcím s podkladovými aktivy.
Článek 5
Výpočet hodnoty expozice
1. Expozicí instituce vůči podkladovému aktivu transakce je nižší z těchto hodnot:
a)
hodnota expozice vyplývající z podkladového aktiva;
b)
celková hodnota expozic instituce vůči podkladovému aktivu vyplývající ze všech expozic instituce vůči transakci.
2. Pro každou expozici instituce vůči transakci se hodnota výsledné expozice vůči podkladovému aktivu stanoví takto:
a)
pokud jsou expozice všech investorů v této transakci rovnocenné, představuje hodnotu výsledné expozice vůči podkladovému aktivu poměrný podíl expozice dané instituce vůči transakci vynásobený hodnotou expozice tvořené podkladovým aktivem;
b)
v jiných případech než uvedených v písmeni a) představuje hodnotu výsledné expozice vůči podkladovému aktivu poměrný podíl expozice dané instituce vůči transakci vynásobený nižší z těchto hodnot:
i)
hodnota expozice tvořené podkladovým aktivem,
ii)
celková hodnota expozice dané instituce vůči transakci spolu se všemi ostatními expozicemi vůči této transakci, jež jsou rovnocenné expozici dané instituce.
3. Poměrný podíl expozice dané instituce vůči transakci představuje hodnota expozice dané instituce dělená celkovou hodnotou expozice dané instituce spolu se všemi ostatními expozicemi vůči této transakci, jež jsou rovnocenné expozici dané instituce.
Článek 6
Postup pro stanovení příspěvku podkladových expozic k celkovým expozicím
1. Pro každou expozici vůči úvěrovému riziku, u níž je identifikován dlužník, instituce zahrne hodnotu své expozice vůči příslušnému podkladovému aktivu do výpočtu celkové expozice vůči tomuto dlužníkovi jako individuálnímu klientovi nebo ekonomicky spjaté skupině klientů, k níž tento dlužník náleží.
2. Pokud instituce neidentifikovala dlužníka podkladové expozice vůči úvěrovému riziku nebo pokud instituce není schopna potvrdit, že podkladová expozice nepředstavuje expozici vůči úvěrovému riziku, přiřadí instituce tuto expozici následujícím způsobem:
a)
pokud hodnota expozice nepřesahuje 0,25 % způsobilého kapitálu instituce, přiřadí tuto expozici vůči transakci jako samostatného klienta;
b)
pokud je hodnota expozice nejméně 0,25 % způsobilého kapitálu instituce a instituce je schopna prostřednictvím mandátu transakce zajistit, že podkladové expozice transakce nejsou spojeny s žádnými jinými expozicemi v jejím portfoliu, včetně podkladových expozic z jiných transakcí, přiřadí tuto expozici vůči transakci jako samostatného klienta;
c)
v jiných případech než uvedených v písmenech a) a b) přiřadí tuto expozici neznámému klientovi.
3. Pokud instituce není schopna rozlišit podkladové expozice určité transakce, přiřadí celkovou hodnotu svých expozic vůči transakci takto:
a)
pokud tato celková hodnota expozice nepřesahuje 0,25 % způsobilého kapitálu instituce, přiřadí tuto celkovou hodnotu expozice vůči transakci jako samostatného klienta;
b)
v jiných případech než uvedených v písmeni a) přiřadí tuto celkovou hodnotu expozice neznámému klientovi.
4. Pro účely odstavců 1 a 2 instituce pravidelně alespoň jednou měsíčně monitorují uvedené transakce s cílem zjistit možné změny složení a relativního podílu podkladových expozic.
Článek 7
Dodatečná expozice představovaná strukturou transakce
1. Struktura transakce nepředstavuje dodatečnou expozici, pokud transakce splňuje obě tyto podmínky:
a)
právní a operační struktura transakce je navržena tak, aby správci transakce nebo třetí straně zabránila v přesměrování jakýchkoli peněžních toků, jež jsou výsledkem transakce, na osoby, které jinak podle podmínek transakce nemají nárok tyto peněžní toky obdržet;
b)
od emitenta ani žádné jiné osoby nelze podle podmínek transakce požadovat, aby ve prospěch instituce provedli platbu navíc k peněžním tokům z podkladových aktiv nebo jako zálohu na tyto peněžní toky.
2. Podmínka v odst. 1 písm. a) se považuje za splněnou, jedná-li se o jednu z těchto transakcí:
a)
SKIPCP ve smyslu čl. 1 odst. 2 směrnice 2009/65/ES;
b)
subjekt usazený ve třetí zemi vykonávající činnosti podobné těm, jež vykonávají SKIPCP, který podléhá dohledu na základě legislativního aktu Unie nebo právních předpisů třetí země, která uplatňuje požadavky v oblasti dohledu a regulace, jež jsou přinejmenším rovnocenné požadavkům, které jsou v Unii uplatňovány vůči SKIPCP.
Článek 8
Vstup v platnost
Toto nařízení vstupuje v platnost dvacátým dnem po vyhlášení v Úředním věstníku Evropské unie.
Toto nařízení je závazné v celém rozsahu a přímo použitelné ve všech členských státech.
V Bruselu dne 2. října 2014.
DELEGIRANA UREDBA KOMISIJE (EU) br. 1187/2014
оd 2. listopada 2014.
o dopuni Uredbe (EU) br. 575/2013 Europskog parlamenta i Vijeća u pogledu regulatornih tehničkih standarda za utvrđivanje ukupne izloženosti prema jednoj osobi ili grupi povezanih osoba u vezi s transakcijama s odnosnom imovinom
(Tekst značajan za EGP)
EUROPSKA KOMISIJA,
uzimajući u obzir Ugovor o funkcioniranju Europske unije,
uzimajući u obzir Uredbu (EU) br. 575/2013 Europskog parlamenta i Vijeća od 26. lipnja 2013. o bonitetnim zahtjevima za kreditne institucije i investicijska društva i o izmjeni Uredbe (EU) br. 648/2012 (1), a posebno njezin članak 390. stavak 8. treći podstavak,
budući da:
(1)
Kako bi se utvrdila ukupna izloženost prema određenom dužniku koja proizlazi iz izloženosti institucije prema određenoj transakciji s odnosnom imovinom, vrijednost izloženosti potrebno je prvo utvrditi za svaku od tih izloženosti zasebno. Zatim je kao zbroj tih izloženosti potrebno odrediti ukupnu vrijednost izloženosti, ali ona ne bi smjela biti veća od vrijednosti izloženosti koja proizlazi iz same odnosne imovine.
(2)
Ako su izloženosti drugih ulagača jednako rangirane kao i izloženost institucije, vrijednost izloženosti institucije prema odnosnoj imovini trebala bi odražavati proporcionalnu raspodjelu gubitaka među izloženostima koje su jednako rangirane. To proizlazi iz činjenice da se, u slučaju da za odnosnu imovinu nastupi status neispunjavanja obveza, gubitci uvijek raspoređuju među izloženostima koje su jednako rangirane proporcionalno udjelu svake od tih izloženosti, a najveći gubitak koji bi institucija mogla snositi u slučaju potpunog gubitka odnosne imovine ograničen je na dio koji odgovara udjelu izloženosti institucije u ukupnoj vrijednosti svih izloženosti koje su jednako rangirane.
(3)
Potrebno je razlikovati transakcije u kojima su svi ulagači jednako rangirani (kao što su subjekti za zajednička ulaganja) i ostale transakcije (primjerice sekuritizacije), koje mogu uključivati tranširanje pri kojemu izloženosti mogu imati različite statuse u redoslijedu naplate. Za prve, rezultirajuća izloženost prema odnosnoj imovini ovisi isključivo o proporcionalnom udjelu izloženosti ulagača u odnosu na izloženosti svih ulagača. Za druge, gubitci se prvo raspoređuju na određene tranše ovisno o njihovu statusu u redoslijedu naplate, a zatim, u slučaju da je istom tranšom obuhvaćeno više ulagača, među tim ulagačima prema načelu proporcionalnosti. Sve bi tranše u sekuritizaciji trebalo tretirati jednako jer bi, u najgorem mogućem scenariju, podređene tranše mogle nestati veoma brzo. Konkretno, budući da se smanjenja iz podređenih tranši ne bi trebala priznati, potrebno je priznati najveći gubitak koji bi svi ulagači u određenoj tranši mogli snositi u slučaju potpunog gubitka odnosne imovine. Izloženost institucije prema odnosnoj imovini transakcije ne bi trebala biti veća od ukupne vrijednosti izloženosti dotične tranše (budući da gubitak ulagača u danoj tranši koji je posljedica nastanka statusa neispunjavanja obveza odnosne imovine nikad ne može biti veći od ukupne vrijednosti izloženosti tranše) i vrijednosti izloženosti koja proizlazi iz odnosne imovine (budući da institucija nikad ne može izgubiti više od iznosa odnosne imovine). To bi ograničenje najvećeg gubitka trebalo uzeti u obzir tako da se uzme niža od tih dviju vrijednosti izloženosti i zatim primijeni postupak za priznavanje proporcionalne raspodjele gubitaka među izloženostima koje su u dotičnoj tranši jednako rangirane, u slučaju da je dotičnom tranšom obuhvaćeno više ulagača.
(4)
Iako se od institucija očekuje da utvrde sve dužnike odnosne imovine transakcija u koje ulažu, mogući su slučajevi u kojima bi to dovelo do neopravdanih troškova za institucije ili do drugih okolnosti koje bi im u praksi onemogućile utvrđivanje pojedinih dužnika. U takvim slučajevima, ako je izloženost prema odnosnoj imovini dovoljno mala da njezin utjecaj nije značajan za ukupnu izloženost prema jednoj osobi ili grupi povezanih osoba, trebalo bi biti dovoljno tu izloženost dodijeliti transakciji kao zasebnoj osobi. Ukupna vrijednost takvih izloženosti prema odnosnoj imovini iste transakcije i dalje bi trebala podlijegati ograničenju velikih izloženosti koje se primjenjuje na tu transakciju. Trebalo bi smatrati da utjecaj odnosne imovine na ukupnu izloženost nije značajan ako je potrebno najmanje 100 izloženosti odnosnoj imovini transakcije da se dosegne ograničenje od 25 % priznatog kapitala institucije. U skladu s tim, vrijednost izloženosti ne bi smjela prelaziti 0,25 % priznatog kapitala institucije.
(5)
Kako bi se spriječila neograničena ukupna izloženost kao posljedica nedostatka informacija, izloženosti čije vrijednosti prelaze 0,25 % priznatog kapitala institucije i za koje nisu dostupne informacije o dužniku trebaju se dodijeliti hipotetskoj osobi (nepoznatoj osobi) na koju bi trebalo primijeniti ograničenje velikih izloženosti od 25 %.
(6)
Ako institucija ne može razlikovati odnosne imovine transakcije prema njihovim iznosima, postoji opasnost da se odnosne imovine transakcije odnose na istog dužnika ili grupu povezanih osoba. Institucija bi u tom bi slučaju, radi smanjenja rizika, trebala biti obvezna procijeniti značajnost ukupne vrijednosti svojih izloženosti prema transakciji prije nego što bude u mogućnosti dodijeliti je transakciji kao zasebnoj osobi umjesto „nepoznatoj osobi”.
(7)
Struktura transakcije ne bi trebala činiti dodatnu izloženost ako okolnosti same transakcije osiguravaju da gubitci zbog izloženosti prema dotičnoj transakciji mogu proizaći isključivo iz događaja nastanka statusa neispunjavanja obveza odnosne imovine. Dodatnu bi izloženost trebalo priznati ako transakcija, uz novčane tokove iz odnosne imovine ili barem kao njihov predujam, uključuje obvezu plaćanja za određenu osobu jer bi u slučaju nastanka statusa neispunjavanja obveza te osobe ulagači mogli snositi dodatne gubitke unatoč tomu što za odnosnu imovinu nije nastupio status neispunjavanja obveza. Dodatnu bi izloženost trebalo priznati i ako okolnosti transakcije omogućuju preusmjeravanje novčanih tokova prema osobi koja ih nema pravo primiti jer bi ulagači mogli snositi dodatne gubitke unatoč tomu što za odnosnu imovinu nije nastupio status neispunjavanja obveza. Dodatnu izloženost ne bi trebalo priznati za subjekte za zajednička ulaganja u prenosive vrijednosne papire (UCITS) kako su utvrđeni u Direktivi 2009/65/EZ Europskog parlamenta i Vijeća (2) jer se novčani tokovi ne smiju preusmjeravati prema osobi koja u skladu s uvjetima transakcije te novčane tokove nema pravo primiti. To bi trebalo pretpostaviti i za subjekte koji podliježu istovjetnim zahtjevima u skladu sa zakonodavnim aktima Unije ili zakonodavstvom treće zemlje.
(8)
Postojanje i vrijednost izloženosti prema jednoj osobi ili grupi povezanih osoba koje su posljedica izloženosti prema transakcijama ne ovise o tome jesu li izloženosti prema transakcijama dodijeljene knjizi trgovanja ili knjizi pozicija kojima se ne trguje. Stoga bi uvjeti i metodologije koji će se primjenjivati za utvrđivanje izloženosti prema transakcijama s odnosnom imovinom trebali biti istovjetni neovisno o tome dodjeljuju li se te izloženosti knjizi trgovanja institucije ili njezinoj knjizi pozicija kojima se ne trguje.
(9)
Ova Uredba temelji se na nacrtu regulatornih tehničkih standarda koje je Europsko nadzorno tijelo za bankarstvo (EBA) dostavilo Komisiji.
(10)
EBA je provela otvoreno javno savjetovanje o nacrtu regulatornih tehničkih standarda na kojem se temelji ova Uredba, napravilo analizu mogućih povezanih troškova i koristi te zatražilo mišljenje Interesne skupine za bankarstvo osnovane u skladu s člankom 37. Uredbe (EU) br. 1093/2010 Europskog parlamenta i Vijeća (3),
DONIJELA JE OVU UREDBU:
Članak 1.
Predmet
Ovom se Uredbom utvrđuju uvjeti i metodologije koji se primjenjuju za utvrđivanje ukupne izloženosti institucije prema jednoj osobi ili grupi povezanih osoba u vezi s izloženostima na temelju transakcija s odnosnom imovinom i uvjeti pod kojima struktura transakcija s odnosnom imovinom ne čini dodatnu izloženost.
Članak 2.
Definicije
Za potrebe ove Uredbe primjenjuju se sljedeće definicije:
(a)
„transakcije” znači transakcije iz točaka (m) i (o) članka 112. Uredbe (EU) br. 575/2013 i druge transakcije pri kojima postoji izloženost prema odnosnoj imovini;
(b)
„nepoznata osoba” znači jedna hipotetska osoba kojoj institucija dodjeljuje sve izloženosti za koje nije utvrdila dužnika, pod uvjetom da članak 6. stavak 2. točke (a) i (b) i članak 6. stavak 3. točka (a) ove Uredbe nisu primjenjivi.
Članak 3.
Utvrđivanje izloženosti koje proizlaze iz transakcija
1. Institucija utvrđuje utjecaj određene transakcije na ukupnu izloženost prema jednoj osobi ili grupi povezanih osoba u skladu s metodologijom utvrđenom u člancima 4., 5. i 6.
Institucija za svaku odnosnu imovinu zasebno određuje njezinu izloženost prema toj odnosnoj imovini u skladu s člankom 5.
2. Institucija ocjenjuje čini li određena transakcija dodatnu izloženost u skladu s člankom 7.
Članak 4.
Odnosne izloženosti prema transakcijama koje i same imaju odnosnu imovinu
1. Pri ocjenjivanju odnosnih izloženosti transakcije (transakcija A) koja i sama ima odnosnu izloženost prema nekoj drugoj transakciji (transakcija B), institucija za potrebe članaka 5. i 6. smatra da odnosne izloženosti transakcije B zamjenjuju izloženost prema transakciji B.
2. Stavak 1. primjenjuje se sve dok su odnosne izloženosti izloženosti transakcijama s odnosnom imovinom.
Članak 5.
Izračun vrijednosti izloženosti
1. Izloženost institucije prema odnosnoj imovini transakcije odgovara nižoj od sljedećih vrijednosti:
(a)
vrijednost izloženosti koja proizlazi iz odnosne imovine;
(b)
ukupna vrijednost izloženosti institucije prema odnosnoj imovini koja proizlazi iz svih izloženosti institucije prema transakciji.
2. Za svaku izloženost institucije prema transakciji, vrijednost rezultirajuće izloženosti prema odnosnoj imovini utvrđuje se kako slijedi:
(a)
ako su izloženosti svih ulagača u dotičnoj transakciji jednako rangirane, vrijednost rezultirajuće izloženosti prema odnosnoj imovini jednaka je proporcionalnom udjelu izloženosti institucije prema transakciji pomnoženom s vrijednosti izloženosti koja proizlazi iz odnosne imovine;
(b)
osim u slučajevima iz točke (a), vrijednost rezultirajuće izloženosti prema odnosnoj imovini jednaka je proporcionalnom udjelu izloženosti institucije prema transakciji pomnoženom s nižom od sljedećih vrijednosti:
i.
vrijednost izloženosti koja proizlazi iz odnosne imovine;
ii.
ukupna vrijednost izloženosti institucije prema transakciji zajedno sa svim ostalim izloženostima prema toj transakciji koje su rangirane jednako kao i izloženost institucije.
3. Proporcionalni udio izloženosti institucije prema transakciji jest vrijednost izloženosti institucije podijeljena s ukupnom vrijednošću izloženosti institucije i svih ostalih izloženosti prema dotičnoj transakciji koje su rangirane jednako kao i izloženost institucije.
Članak 6.
Postupak za utvrđivanje utjecaja odnosnih izloženosti na ukupne izloženosti
1. Za svaku izloženost kreditnom riziku za koju je utvrđen identitet dužnika, vrijednost svoje izloženosti prema odgovarajućoj odnosnoj imovini institucija uključuje u izračun ukupne izloženosti prema dotičnom dužniku kao pojedinačnoj osobi ili prema grupi povezanih osoba kojoj dotični dužnik pripada.
2. Ako institucija nije utvrdila identitet dužnika odnosne izloženosti kreditnom riziku ili ako institucija ne može potvrditi da odnosna izloženost nije izloženost kreditnom riziku, institucija tu izloženost dodjeljuje kako slijedi:
(a)
ako vrijednost izloženosti ne prelazi 0,25 % priznatog kapitala institucije, institucija tu izloženost dodjeljuje transakciji kao zasebnoj osobi;
(b)
ako izloženost iznosi 0,25 % priznatog kapitala institucije ili više od te vrijednosti te ako institucija mandatom transakcije može osigurati da odnosne izloženosti transakcije nisu povezane s drugim izloženostima u njezinu portfelju, uključujući odnosne izloženosti iz drugih transakcija, institucija tu izloženost dodjeljuje transakciji kao zasebnoj osobi;
(c)
osim u slučajevima navedenima u točkama (a) i (b), institucija tu izloženost dodjeljuje nepoznatoj osobi.
3. Ako institucija ne može razlikovati odnosne izloženosti transakcije, ukupnu vrijednost svojih izloženosti institucija dodjeljuje transakciji kako slijedi:
(a)
ako ukupna vrijednost izloženosti ne prelazi 0,25 % priznatog kapitala institucije, institucija tu ukupnu vrijednost izloženosti dodjeljuje transakciji kao zasebnoj osobi;
(b)
osim u slučaju navedenom u točki (a), institucija tu ukupnu vrijednost izloženosti dodjeljuje nepoznatoj osobi.
4. Za potrebe stavaka 1. i 2. institucija redovito, a najmanje jednom mjesečno, prati takve transakcije zbog mogućih promjena u sastavu i relativnom udjelu odnosnih izloženosti.
Članak 7.
Dodatna izloženost koju čini struktura transakcije
1. Struktura transakcije ne čini dodatnu izloženost ako transakcija ispunjuje oba sljedeća uvjeta:
(a)
pravna i operativna struktura transakcije osmišljena je tako da sprječava da upravitelj transakcije ili treća osoba preusmjeravaju bilo koje novčane tokove koji proizlaze iz transakcije prema osobama koje u skladu s uvjetima transakcije nemaju pravo primiti te novčane tokove;
(b)
ni od izdavatelja ni od bilo koje druge osobe ne može se zahtijevati da u okviru transakcije izvrše plaćanje instituciji dodatno uz novčane tokove iz odnosne imovine ili kao predujam za njih.
2. Smatra se da je uvjet iz stavka 1. točke (a) ispunjen ako je riječ o jednoj od sljedećih transakcija:
(a)
UCITS kako je definiran u članku 1. stavku 2. Direktive 2009/65/EZ;
(b)
subjekt s poslovnim nastanom u trećoj zemlji, koji se bavi djelatnostima sličnim onima kojima se bavi UCITS i koji podliježe nadzoru na temelju zakonodavnog akta Unije ili na temelju zakonodavstva treće zemlje koja primjenjuje regulatorne zahtjeve i zahtjeve u pogledu nadzora koji su najmanje istovjetni onima koji se u Uniji primjenjuju na UCITS.
Članak 8.
Stupanje na snagu
Ova Uredba stupa na snagu dvadesetog dana od dana objave u Službenom listu Europske unije.
Ova je Uredba u cijelosti obvezujuća i izravno se primjenjuje u svim državama članicama.
Sastavljeno u Bruxellesu 2. listopada 2014.