SMĚRNICE EVROPSKÉHO PARLAMENTU A RADY 2013/40/EU
ze dne 12. srpna 2013
o útocích na informační systémy a nahrazení rámcového rozhodnutí Rady 2005/222/SVV
EVROPSKÝ PARLAMENT A RADA EVROPSKÉ UNIE,
s ohledem na Smlouvu o fungování Evropské unie, a zejména na čl. 83 odst. 1 této smlouvy,
s ohledem na návrh Evropské komise,
po postoupení návrhu legislativního aktu vnitrostátním parlamentům,
s ohledem na stanovisko Evropského hospodářského a sociálního výboru (1),
v souladu s řádným legislativním postupem (2),
vzhledem k těmto důvodům:
(1)
Cílem této směrnice je sblížit ustanovení trestního práva členských států v oblasti útoků na informační systémy prostřednictvím stanovení minimálních pravidel týkajících se definice trestných činů a příslušných sankcí a zlepšit spolupráci mezi příslušnými orgány, včetně policie a dalších specializovaných donucovacích orgánů členských států, jakož i mezi příslušnými specializovanými agenturami a institucemi Unie, jako je Eurojust, Europol a jeho Evropské centrum pro boj proti kyberkriminalitě a Evropská agentura pro bezpečností sítí a informací (ENISA).
(2)
Informační systémy jsou klíčovým prvkem politické, sociální a hospodářské interakce v Unii. Společnost je na takových systémech značně závislá a tato závislost se neustále zvyšuje. Hladké fungování a bezpečnost těchto systémů v Unii jsou nezbytné pro rozvoj vnitřního trhu a konkurenceschopného a inovativního hospodářství. Zajištění odpovídajících úrovní ochrany informačních systémů by mělo být součástí účinného komplexního rámce preventivních opatření doprovázejících kroky v oblasti trestního práva podnikané v reakci na kybernetickou kriminalitu.
(3)
Útoky na informační systémy, zejména útoky spojené s organizovanou trestnou činností, představují rostoucí hrozbu jak v Unii, tak i v celosvětovém měřítku, a zvyšuje se obava z potenciálních teroristických anebo politicky motivovaných útoků na informační systémy, které jsou součástí kritické infrastruktury členských států a Unie. Tato skutečnost ohrožuje vytváření bezpečnější informační společnosti a oblasti svobody, bezpečnosti a práva, a proto je třeba na ni reagovat na úrovni Unie a dosáhnout intenzivnější spolupráce a koordinace na mezinárodní úrovni.
(4)
V Unii existuje řada kritických infrastruktur, jejichž narušení nebo zničení by mělo závažné přeshraniční dopady. Z nutnosti zvýšit schopnost ochrany kritické infrastruktury v Unii je zřejmé, že opatření pro boj proti kybernetickým útokům by měla být doprovázena přísnými trestními sankcemi odpovídajícími závažnosti takových útoků. Kritickou infrastrukturou můžeme rozumět prostředky, systémy a jejich části nacházející se v členském státě, které jsou zásadní pro zachování nejdůležitějších společenských funkcí, zdraví, bezpečnosti, zabezpečení nebo dobrých hospodářských či sociálních podmínek obyvatel, jako jsou elektrárny, dopravní sítě nebo vládní sítě, a jejichž narušení nebo zničení by mělo pro členský stát závažný dopad v důsledku selhání těchto funkcí.
(5)
Existují důkazy o směřování k čím dál tím nebezpečnějším a opakovaným rozsáhlým útokům na informačním systémy, které mají často kritický význam pro členské státy nebo pro konkrétní funkce ve veřejném nebo soukromém sektoru. Tuto tendenci doprovází rozvoj čím dál tím vyspělejších metod, jako je vytváření a používání tzv. „botnetů“, což se vyznačuje několika stádii trestného činu, kdy by každé samotné stádium mohlo představovat vážné nebezpečí pro veřejné zájmy. Tato směrnice usiluje mimo jiné o zavedení trestních sankcí za vytváření „botnetů“, tedy skutku, kdy na základě cílených kybernetických útoků dojde v důsledku napadení škodlivým softwarem k dálkovému ovládání značného počtu počítačů. Jakmile dojde k takovému propojení, může být napadená síť počítačů, která tvoří „botnet“, aktivována bez vědomí uživatelů počítačů s cílem spustit rozsáhlé kybernetické útoky, které jsou obvykle schopné způsobit závažnou škodu, jak je uvedeno v této směrnici. Členské státy by měly mít možnost stanovit, co se rozumí závažnou škodou podle jejich vnitrostátního práva a praxe, jako jsou například narušení systémových služeb značného veřejného významu, nebo vznik velkých finančních nákladů či způsobení ztrát osobních údajů nebo citlivých informací.
(6)
Rozsáhlé kybernetické útoky mohou způsobit závažné hospodářské škody, a to jak v důsledku přerušení informačních systémů a komunikací, tak i v důsledku ztráty nebo pozměnění důvěrných informací nebo jiných údajů důležitých z obchodního hlediska. Zvláštní pozornost je třeba věnovat tomu, aby se v důsledku větší závislosti inovativních malých a středních podniků na řádném fungování a dostupnosti informačních systémů a často omezených zdrojů, jež mají k dispozici pro účely informační bezpečnosti, zvyšovalo jejich povědomí o hrozbách souvisejících s takovými útoky a jejich zranitelnosti vůči těmto útokům.
(7)
Pro zajištění konzistentního přístupu členských států k uplatňování této směrnice jsou v této oblasti důležité společné definice.
(8)
Je třeba dosáhnout společného přístupu k základním prvkům trestných činů zavedením společných trestných činů neoprávněného přístupu k informačním systémům, neoprávněného zasahování do informačních systémů, neoprávněného zasahování do údajů a neoprávněného sledování.
(9)
Sledování zahrnuje mimo jiné poslech, monitorování nebo kontrolu obsahu komunikace a získávání obsahu údajů, a to buď přímo přístupem a využitím informačních systémů, nebo nepřímo pomocí technických prostředků pro elektronický či jiný odposlech.
(10)
Členské státy by měly stanovit sankce za útoky na informační systémy. Tyto sankce by měly být účinné, přiměřené a odrazující a jejich součástí by měl být trest odnětí svobody nebo peněžitý trest.
(11)
Tato směrnice stanoví trestní sankce alespoň pro případy, které se nepovažují za méně závažné. Členské státy by měly mít možnost stanovit, co se rozumí méně závažným případem v souladu s jejich vnitrostátním právem a praxí. Za méně závažný případ lze považovat například situaci, kdy škoda vzniklá v důsledku trestného činu nebo ohrožení veřejných nebo soukromých zájmů nastalé v důsledku trestného činu, jako je například nedotknutelnost počítačového systému nebo počítačových údajů nebo nedotknutelnost osoby, jejích práv či jiných zájmů, jsou zanedbatelné nebo takové povahy, že uložení trestní sankce v rámci zákonné hranice trestních sazeb nebo uložení trestní odpovědnosti není nutné.
(12)
Zjišťování a oznamování hrozeb a rizik vyplývajících z kybernetických útoků a zranitelnost informačních systémů s nimi související představují rozhodný faktor pro účinné předcházení kybernetickým útokům a reakci na ně a pro zdokonalování bezpečnosti informačních systémů. Poskytování pobídek k oznamování bezpečnostních nedostatků by mohlo přispět k tomuto zdokonalování. Členské státy by měly vynaložit úsilí k poskytnutí příležitostí pro zákonné odhalování a oznamování bezpečnostních nedostatků.
(13)
Je vhodné zavést přísnější sankce v případě, že je útok na informační systém spáchán v rámci zločinného spolčení vymezeného v rámcovém rozhodnutí Rady 2008/841/SVV ze dne 24. října 2008 o boji proti organizované trestné činnosti (3), nebo pokud se jedná o rozsáhlý kybernetický útok, který má dopad na velký počet informačních systémů, včetně případu, kdy má útok vytvořit „botnet“, nebo pokud kybernetický útok způsobí závažnou škodu, včetně případu, kdy je útok proveden prostřednictvím „botnetu“. Je rovněž vhodné stanovit přísnější sankce, pokud je útok veden na kritickou infrastrukturu členského státu nebo Unie.
(14)
Dalším důležitým prvkem integrovaného přístupu k boji proti kybernetické kriminalitě je zavedení účinných opatření proti krádeži totožnosti a jiným trestným činům týkajícím se totožnosti. Případnou akci na úrovni Unie proti tomuto druhu trestné činnosti by bylo možné zvážit také v rámci vyhodnocení potřeby existence komplexního horizontálního nástroje Unie.
(15)
V závěrech ze zasedání Rady ve dnech 27. a 28. listopadu 2008 bylo uvedeno, že by se ve spolupráci s členskými státy a Komisí měla vypracovat nová strategie, která by přihlížela k obsahu Úmluvy Rady Evropy o kyberkriminalitě z roku 2001. Tato úmluva představuje právní referenční rámec pro boj s kybernetickou kriminalitou, včetně útoků na informační systémy. Tato směrnice z úmluvy vychází. Bezodkladné dokončení procesu ratifikace uvedené úmluvy ze strany všech členských států by proto mělo být považováno za prioritu.
(16)
S ohledem na různé způsoby, jimiž lze útoky provést, a na rychlý vývoj hardwaru a softwaru odkazuje tato směrnice na nástroje, které lze používat k páchání trestných činů stanovených v této směrnici. Tyto nástroje by mohly zahrnovat škodlivý software, včetně softwaru schopného vytvářet botnety, používaný k páchání kybernetických útoků. I pokud je takový nástroj vhodný nebo obzvláště vhodný k páchání trestných činů stanovených v této směrnici, je možné, že byl vyroben pro zákonný účel. Je potřeba zabránit kriminalizaci v případech, kdy jsou tyto prostředky vyrobeny a uvedeny na trh pro zákonný účel, jako je testování spolehlivosti výrobků informačních technologií nebo bezpečnosti informačních systémů, a proto musí být kromě požadavku obecného úmyslu splněn také požadavek přímého úmyslu použít tyto prostředky pro účely spáchání některého z trestných činů stanovených v této směrnici.
(17)
Cílem této směrnice není stanovit trestní odpovědnost v případech, kdy jsou naplněny znaky skutkové podstaty trestných činů stanovených v této směrnici, avšak tyto činy jsou spáchány bez protiprávního úmyslu, například pokud určitá osoba nevěděla, že se jedná o neoprávněný přístup, nebo v případě nařízeného testování či ochrany informačních systémů, například svěřila-li společnost či prodejce určité osobě úkol provést test odolnosti jejich bezpečnostního systému. V rámci této směrnice smluvní závazky nebo dohody o omezení přístupu k informačním systémům prostřednictvím uživatelské politiky nebo služebních podmínek, jakož i pracovněprávní spory ohledně přístupu k informačním systémům zaměstnavatele a jejich využívání k soukromým účelům by neměly vést ke vzniku trestní odpovědnosti v případech, kdy by přístup za těchto podmínek byl považován za neoprávněný, a představoval by tak jediný základ pro trestní řízení. Touto směrnicí není dotčeno právo na přístup k informacím, jak je stanoveno ve vnitrostátním právu a v právu Unie, toto právo však zároveň nesmí sloužit jako odůvodnění neoprávněného nebo svévolného přístupu k informacím.
(18)
Kybernetické útoky by mohly být usnadněny různými okolnostmi, například pokud má pachatel v rámci svého zaměstnání přístup k bezpečnostním systémům spojeným se zasaženými informačními systémy. V rámci vnitrostátního práva by tyto okolnosti měly být v průběhu trestního řízení odpovídajícím způsobem zohledněny.
(19)
Členské státy by ve svém vnitrostátním právu měly v souladu s příslušnými pravidly týkajícími se přitěžujících okolností danými jejich právním řádem stanovit přitěžující okolnosti. Měly by zajistit, aby soudci mohli k těmto přitěžujícím okolnostem přihlédnout při stanovení druhu trestu a jeho výměry pachateli. Je na uvážení soudce, aby tyto okolnosti posoudil spolu s ostatními skutečnostmi daného případu.
(20)
Tato směrnice neupravuje, pokud jde o trestné činy v ní uvedené, podmínky pro provádění trestního stíhání, jako je oznámení oběti učiněné v místě, kde byl trestný čin spáchán, oznámení ze strany státu, na jehož území byl trestný čin spáchán, nebo nestíhání pachatele v místě, kde byl trestný čin spáchán.
(21)
V rámci této směrnice musí státy a veřejnoprávní subjekty plně zajišťovat respektování lidských práv a základních svobod v souladu se stávajícími mezinárodními závazky.
(22)
Tato směrnice posiluje význam sítí, jako je síť G8 nebo síť kontaktních míst Rady Evropy s nepřetržitým provozem. Tato kontaktní místa by měla být schopna poskytovat účinnou pomoc, a usnadňovat tak například výměnu příslušných dostupných informací poskytování technické pomoci či právních informací pro účely vyšetřování nebo soudních řízení ohledně trestných činů týkajících se informačních systémů a souvisejících údajů dožadujícího členského státu. Za účelem zajištění bezproblémového fungování sítí by mělo být každé kontaktní místo schopno urychleně komunikovat s kontaktním místem jiného členského státu za podpory mimo jiné vyškoleného a technicky vybaveného personálu. Vzhledem k rychlosti, kterou lze provést rozsáhlé kybernetické útoky, by členské státy měly mít možnost rychle reagovat na naléhavé žádosti z této sítě kontaktních míst. V těchto případech se může jevit účelné, aby žádost o informace obsahovala kontaktní telefonní číslo, díky němuž může dožadovaný členský stát zajistit, že žádost bude zpracována okamžitě a že do osmi hodin bude poskytnuta odpověď.
(23)
Pro předcházení útokům na informační systémy a boj proti nim je velmi důležitá spolupráce veřejných orgánů na jedné straně a soukromého sektoru a občanské společnosti na straně druhé. Je nezbytné upevnit a zlepšit spolupráci mezi poskytovateli služeb, výrobci, donucovacími orgány a justičními orgány, a to při plném dodržování právních norem. Taková spolupráce by mohla zahrnovat podporu ze strany poskytovatelů služeb úsilí o zajištění potenciálních důkazů, při poskytování prvků přispívajících k identifikaci pachatelů a v krajním případě při úplném nebo částečném přerušení fungování informačních systémů nebo funkcí, jež byly ohroženy nebo zneužity pro protiprávní účely, provedeném v souladu s vnitrostátním právem a praxí. Členské státy by měly rovněž uvážit zřízení sítí pro spolupráci a partnerství, do nichž by byli zapojeni poskytovatelé služeb a výrobci za účelem výměny informací týkajících se trestných činů v oblasti působnosti této směrnice.
(24)
Je třeba shromažďovat srovnatelné údaje o trestných činech stanovených v této směrnici. Pro získání ucelenější představy o problému kybernetické kriminality a o bezpečnosti sítí a informací na úrovni Unie a pro nalezení účinnějších forem reakce, by relevantní údaje měly být zpřístupněny příslušným specializovaným agenturám a institucím Unie, jako je Europol a agentura ENISA, v souladu s jejich úkoly a informačními potřebami. Členské státy by měly předávat informace o způsobu, jímž pachatelé páchají trestnou činnost, Europolu a jeho Evropskému centru pro boj proti kyberkriminalitě za účelem provedení posouzení hrozeb a strategických analýz kybernetické kriminality v souladu s rozhodnutím Rady 2009/371/SVV ze dne 6. dubna 2009 o zřízení Evropského policejního úřadu (Europol) (4). Poskytování informací může napomoci lepšímu porozumění stávajících budoucích hrozeb, a přispět tak k vhodnějšímu a cílenému rozhodování o boji proti útokům zaměřeným na informační systémy a k jejich předcházení.
(25)
Komise by měla předložit zprávu o uplatňování této směrnice a připojit nezbytné legislativní návrhy, jež by mohly vést k rozšíření její oblasti působnosti, přičemž zohlední vývoj v oblasti kybernetické činnosti kriminality. Tento vývoj by mohl zahrnovat technologický vývoj, který například umožní účinnější prosazování práva v oblasti útoků na informační systémy či usnadní prevenci nebo zmírňování dopadů těchto útoků. Komise by za tímto účelem měla zohlednit dostupné analýzy a zprávy vypracované příslušnými aktéry a zejména Europolem a agenturou ENISA.
(26)
Má-li být boj proti kybernetické kriminalitě účinný, je nutné zvýšit odolnost informačních systémů přijetím vhodných opatření s cílem účinněji je chránit před kybernetickými útoky. Členské státy by měly přijmout opatření nezbytná k ochraně své kritické infrastruktury před kybernetickými útoky, přičemž by v daném rámci měly zvážit ochranu svých informačních systémů a souvisejících údajů. Základní součástí komplexního přístupu účinnému boji proti kybernetické kriminalitě je zajištění odpovídající úrovně ochrany bezpečnosti informačních systémů právnickými osobami, například v souvislosti poskytováním veřejně dostupných služeb elektronických komunikací v souladu se stávajícími právními předpisy Unie v oblasti ochrany soukromí a elektronických komunikací a ochrany údajů. Je třeba poskytnout dostatečnou úroveň ochrany před přiměřeně rozpoznatelnými hrozbami a ochranu zranitelným místům v souladu se stavem techniky v konkrétním odvětví a s ohledem na konkrétní situaci zpracování údajů. Náklady a zátěž vzniklé v souvislosti s touto ochranou by měly odpovídat pravděpodobné výši škody, která by dotčeným subjektům v důsledku kybernetického útoku vznikla. Členské státy se vybízí, aby pro případy, kdy právnická osoba jednoznačně nezajistila odpovídající úroveň ochrany proti kybernetickým útokům, stanovily příslušná opatření k zajištění odpovědnosti podle jejich vnitrostátního práva.
(27)
Výrazné nedostatky a rozdíly v právu a v trestních řízeních členských států v oblasti útoků na informační systémy mohou bránit boji s organizovanou trestnou činností a terorismem a mohou komplikovat efektivní policejní a justiční spolupráci v této oblasti. Z nadnárodní hranicemi neomezené povahy moderních informačních systémů vyplývá, že útoky na tyto systémy mají přeshraniční rozměr, což podtrhuje naléhavou potřebu dalších opatření na sbližování ustanovení trestního práva v této oblasti. Kromě toho by koordinace stíhání případů útoků na informační systémy měla být usnadněna odpovídajícím prováděním uplatňováním rámcového rozhodnutí Rady 2009/948/SVV ze dne 30. listopadu 2009 předcházení kompetenčním sporům při výkonu pravomoci v trestním řízení a jejich řešení (5). Členské státy by ve spolupráci s Unií měly také usilovat o zlepšení mezinárodní spolupráce týkající se bezpečnosti informačních systémů, počítačových sítí a počítačových údajů. V případě jakékoli mezinárodní dohody zahrnující výměnu údajů by měla být věnována řádná pozornost bezpečnosti předávání a uchovávání údajů.
(28)
Lepší spolupráce mezi příslušnými donucovacími orgány a justičními orgány v celé Unii je pro efektivitu boje proti kybernetické kriminalitě nezbytná. V této souvislosti je třeba podpořit zvýšení úsilí s cílem poskytnout příslušným orgánům odpovídající odbornou přípravu v zájmu většího povědomí o kybernetické kriminalitě a jejím dopadu a posílit spolupráci a výměnu osvědčených postupů, například prostřednictvím příslušných specializovaných agentur a institucí Unie. Tato odborná příprava by měla být mimo jiné zaměřena na zvyšování povědomí o odlišnostech jednotlivých vnitrostátních právních řádů, možných právních a technických výzvách v rámci vyšetřování v trestních věcech a o rozdělení pravomocí mezi příslušné vnitrostátní orgány.
(29)
Tato směrnice respektuje lidská práv a základní svobody a ctí zásady uznané zejména Listinou základních práv Evropské unie a Evropskou úmluvou o ochraně lidských práv a základních svobod, včetně ochrany osobních údajů, práva na soukromí, svobody projevu a informací, práva na spravedlivý proces, presumpce neviny a práva na obhajobu i zásady zákonnosti a přiměřenosti trestných činů a trestů. Cílem této směrnice je zejména zajistit plné dodržování těchto práv a zásad a v souladu s nimi musí být provedena.
(30)
Ochrana osobních údajů je jedním ze základních práv podle čl. 16 odst. 1 Smlouvy o fungování Evropské unie a článku 8 Listiny základních práv Evropské unie. Veškeré zpracovávání osobních údajů v souvislosti s prováděním této směrnice by proto mělo být plně v souladu s příslušnými právními předpisy Unie v oblasti ochrany údajů.
(31)
V souladu s článkem 3 Protokolu o postavení Spojeného království a Irska s ohledem na prostor svobody, bezpečnosti a práva, připojeného ke Smlouvě o Evropské unii a ke Smlouvě o fungování Evropské unie, oznámily tyto členské státy své přání účastnit se přijímání a používání této směrnice.
(32)
V souladu s články 1 a 2 Protokolu o postavení Dánska, připojeného ke Smlouvě o Evropské unii a ke Smlouvě o fungování Evropské unie, se Dánsko neúčastní přijímání této směrnice, a tato směrnice pro ně není závazná ani použitelná.
(33)
Jelikož cílů této směrnice, totiž zajistit, aby se na útoky na informační systémy ve všech členských státech vztahovaly účinné, přiměřené a odrazující trestní sankce, a zlepšit a podpořit spolupráci mezi justičními a jinými příslušnými orgány, nemůže být uspokojivě dosaženo na úrovni členských států, a proto jich může být z důvodu jejich rozsahu účinků, lépe dosaženo na úrovni Unie, může Unie přijmout opatření v souladu se zásadou subsidiarity stanovenou v článku 5 Smlouvy o Evropské unii. V souladu se zásadou proporcionality stanovenou v uvedeném článku nepřekračuje tato směrnice rámec toho, co je nezbytné pro dosažení těchto cílů.
(34)
Cílem této směrnice je pozměnit a rozšířit působnost ustanovení rámcového rozhodnutí Rady 2005/222/SVV ze dne 24. února 2005 o útocích proti informačním systémům (6). Vzhledem k tomu, že změn, které je třeba provést, je značný počet a jsou podstatné, mělo by být rámcové rozhodnutí 2005/222/SVV v zájmu přehlednosti nahrazeno v plném rozsahu ve vztahu k členským státům, které se účastní přijímání této směrnice,
PŘIJALY TUTO SMĚRNICI:
Článek 1
Předmět
Tato směrnice stanoví minimální pravidla týkající se vymezení trestných činů a sankcí ve vztahu k útokům na informační systémy. Jejím cílem je rovněž usnadnit předcházení těmto trestným činům a zlepšit spolupráci mezi justičními a jinými příslušnými orgány.
Článek 2
Definice
Pro účely této směrnice se rozumí:
a)
„informačním systémem“ jakýkoli přístroj nebo skupina vzájemně propojených nebo přidružených přístrojů, z nichž jeden nebo více provádí na základě programu automatické zpracování počítačových údajů, jakož i počítačové údaje uložené, zpracované, opětovně vyhledané nebo přenesené tímto přístrojem či skupinou přístrojů za účelem jeho či jejich provozu, použití, ochrany a údržby;
b)
„počítačovými údaji“ jakékoli zachycení skutečností, informací nebo pojmů ve formě vhodné ke zpracování informačním systémem, včetně programu vhodného k zajištění provedení některé funkce informačním systémem;
c)
„právnickou osobou“ každý subjekt, který má postavení právnické osoby podle příslušného práva, avšak nejedná se o státy, nebo veřejnoprávní subjekty při výkonu veřejné moci nebo organizace mezinárodního práva veřejného;
d)
„neoprávněným“ jednání uvedené v této směrnici včetně přístupu, zásahu nebo sledování, které není povoleno majitelem či jiným držitelem práv k systému nebo k jeho části nebo které není povoleno vnitrostátním právem.
Článek 3
Neoprávněný přístup k informačním systémům
Členské státy přijmou nezbytná opatření k zajištění toho, aby neoprávněný přístup k celému informačnímu systému nebo k některé jeho části je-li spáchán úmyslně, byl trestným činem, je-li tím porušeno bezpečnostního opatření, a to alespoň tehdy, pokud se nejedná o méně závažný případ.
Článek 4
Neoprávněné zasahování do informačních systémů
Členské státy přijmou nezbytná opatření k zajištění toho, aby úmyslné a neoprávněné závažné narušení nebo přerušení fungování informačního systému vložením počítačových údajů či jejich přenosem, poškozením, vymazáním, znehodnocením, pozměněním, potlačením nebo znepřístupněním bylo trestným činem, a to alespoň tehdy, pokud se nejedná o méně závažný případ.
Článek 5
Neoprávněné zasahování do údajů
Členské státy přijmou nezbytná opatření k zajištění toho, aby úmyslné a neoprávněné vymazání, poškození, znehodnocení, pozměnění nebo potlačení počítačových údajů v informačním systému, nebo jejich znepřístupnění bylo trestným činem, a to alespoň tehdy, pokud se nejedná o méně závažný případ.
Článek 6
Neoprávněné sledování údajů
Členské státy přijmou nezbytná opatření k zajištění toho, aby úmyslné a neoprávněné sledování neveřejných přenosů počítačových údajů do, z nebo uvnitř informačního systému prováděné technickými prostředky, včetně elektromagnetického záření z informačního systému nesoucího takové počítačové údaje, bylo trestným činem, a to alespoň tehdy, pokud se nejedná o méně závažný případ.
Článek 7
Nástroje použité k páchání trestných činů
Členské státy přijmou nezbytná opatření k zajištění toho, aby úmyslná výroba, prodej, opatření si k užití, dovoz, distribuce nebo jiné formy zpřístupnění některého z následujících nástrojů byly trestným činem, jsou-li provedeny neoprávněně a se záměrem použít tyto nástroje pro účely spáchání některého z trestných činů uvedených v článcích 3 až 6, a to alespoň tehdy, pokud se nejedná o méně závažný případ:
a)
počítačového programu, který byl vytvořen nebo přizpůsoben prvotně pro účely spáchání některého z trestných činů uvedených v článcích 3 až 6;
b)
počítačového hesla, přístupového kódu nebo obdobných údajů, které umožňují přístup k celému informačnímu systému nebo k jeho části.
Článek 8
Návod, pomoc nebo jiná forma účastenství a pokus
1. Členské státy zajistí trestnost návodu, pomoci či jiné formy účastenství na spáchání trestných činů uvedených v článcích 3 až 7.
2. Členské státy zajistí trestnost pokusu trestných činů uvedených v článcích 4 až 5.
Článek 9
Sankce
1. Členské státy přijmou opatření nezbytná k zajištění toho, aby pro trestné činy uvedené v článcích 3 až 8 byly stanoveny účinné, přiměřené a odrazující trestní sankce.
2. Členské státy přijmou opatření nezbytná k zajištění toho, aby pro trestné činy uvedené v článcích 3 až 7 byl stanoven trest odnětí svobody s horní hranicí trestní sazby nejméně dva roky, a to alespoň tehdy, pokud se nejedná o méně závažný případ.
3. Členské státy přijmou opatření nezbytná k zajištění toho, aby byl pro trestné činy uvedené v článcích 4 a 5 stanoven trest odnětí svobody s horní hranici trestní sazby nejméně tři roky, jsou-li spáchány úmyslně a pokud došlo k útoku s dopadem na velký počet informačních systémů za použití nástroje uvedeného v článku 7, vytvořeného nebo přizpůsobeného prvotně pro tento účel.
4. Členské státy přijmou opatření nezbytná k zajištění toho, aby pro trestné činy uvedené v článcích 4 a 5 byl stanoven trest odnětí svobody s horní hranicí trestní sazby nejméně pět let, pokud:
a)
byly spáchány v rámci zločinného spolčení vymezeného v rámcovém rozhodnutí Rady 2008/841/SVV bez ohledu na trestní sazbu stanovenou v uvedeném rozhodnutí;
b)
jejich spácháním byla způsobena závažná škoda, nebo
c)
byly spáchány proti informačnímu systému kritické infrastruktury.
5. Členské státy přijmou opatření nezbytná k zajištění toho, aby v případě, že trestné činy uvedené v článcích 4 a 5 byly spáchány prostřednictvím zneužití osobních údajů jiné osoby s cílem získat důvěru třetí strany, čímž vznikla újma skutečnému nositeli totožnosti, mohla být tato skutečnost v souladu s vnitrostátním právem považována za přitěžující okolnost, není-li takováto okolnost již zahrnuta ve skutkové podstatě jiného činu, který je podle vnitrostátního práva trestný.
Článek 10
Odpovědnost právnických osob
1. Členské státy přijmou opatření nezbytná k zajištění toho, aby právnické osoby mohly být činěny odpovědnými za trestné činy uvedené v článcích 3 až 8, spáchané v jejich prospěch osobou jednající samostatně nebo jako člen orgánu dané právnické osoby, která v rámci této právnické osoby působí ve vedoucím postavení na základě oprávnění:
a)
jednat jménem této právnické osoby;
b)
přijímat rozhodnutí jménem této právnické osoby;
c)
vykonávat kontrolu v rámci této právnické osoby.
2. Členské státy přijmou opatření nezbytná k zajištění toho, aby právnické osoby mohly být činěny odpovědnými v případech, kdy nedostatek dohledu nebo kontroly ze strany osoby uvedené v odstavci 1 umožnil spáchání trestných činů uvedených v článcích 3 až 8 ve prospěch této právnické osoby osobou jí podřízenou.
3. Odpovědnost právnických osob podle odstavců 1 a 2 nevylučuje trestní stíhání fyzických osob, které jsou pachateli, návodci, pomocníky či podílníky trestných činů uvedených v článcích 3 až 8.
Článek 11
Sankce vůči právnickým osobám
1. Členské státy přijmou opatření nezbytná k zajištění toho, aby právnické osoby odpovědné podle čl. 10 odst. 1 podléhaly účinným, přiměřeným a odrazujícím sankcím, které zahrnují pokuty trestní nebo jiné povahy, a které mohou zahrnovat i jiné sankce, jako například:
a)
zbavení oprávnění pobírat veřejné výhody nebo podpory;
b)
dočasný nebo trvalý zákaz provozování obchodní činnosti;
c)
uložení soudního dohledu;
d)
zrušení této právnické osoby rozhodnutím soudu;
e)
dočasné nebo trvalé uzavření provozoven použitých ke spáchání trestného činu.
2. Členské státy přijmou opatření nezbytná k zajištění toho, aby právnické osoby odpovědné podle čl. 10 odst. 2 podléhaly účinným, přiměřeným a odrazujícím sankcím nebo jiným opatřením.
Článek 12
Soudní příslušnost
1. Členské státy stanoví svou soudní příslušnost ve vztahu k trestným činům uvedeným v článcích 3 až 8, které byly spáchány:
a)
zcela nebo částečně na jejich území nebo
b)
jejich státními příslušníky, alespoň v případech, kdy je daný skutek trestným činem v místě, kde byl spáchán.
2. Při stanovení své soudní příslušnosti podle odst. 1 písm. a) členský stát zajistí, aby tato příslušnost zahrnovala případy, kdy:
a)
pachatel spáchal trestný čin v době své fyzické přítomnosti na jeho území, a to bez ohledu na to, zda byl trestný čin namířen proti informačnímu systému na jeho území či nikoli, nebo
b)
trestný čin byl namířen proti informačnímu systému na jeho území, a to bez ohledu na to, zda pachatel spáchal trestný čin v době své fyzické přítomnosti na jeho území či nikoli.
3. Členský stát informuje Komisi, pokud se rozhodne rozšířit soudní příslušnost ve vztahu k trestným činům uvedeným v článcích 3 až 8, které byly spáchány mimo jeho území, mimo jiné pokud:
a)
má pachatel obvyklé bydliště na jeho území nebo
b)
je trestný čin spáchán ve prospěch právnické osoby usazené na jeho území.
Článek 13
Výměna informací
1. Za účelem výměny informací týkajících se trestných činů uvedených v článcích 3 až 8 členské státy zajistí, aby měly k dispozici funkční národní kontaktní místo, a aby využívaly stávající síť funkčních kontaktních míst s nepřetržitým provozem. Členské státy rovněž zajistí, aby byly zavedeny postupy, které příslušnému orgánu v případě naléhavých žádostí o pomoc umožní podat nejpozději osm hodin od obdržení žádosti informaci alespoň o tom, zda bude na žádost o pomoc reagovat, a dále uvést formu a předpokládaný termín této reakce.
2. Členské státy informují Komisi o kontaktních místech uvedených v odstavci 1, která určily. Komise tyto informace předá ostatním členským státům a příslušným specializovaným agenturám a institucím Unie.
3. Členské státy přijmou opatření nezbytná k zajištění toho, aby měly za účelem usnadnění neprodleného oznamování trestných činů uvedených v článcích 3 až 6 příslušné vnitrostátní orgány k dispozici vhodné informační kanály.
Článek 14
Sledování a statistika
1. Členské státy zajistí, aby byl zaveden systém pro záznam, produkci a poskytování statistických údajů o trestných činech uvedených v článcích 3 až 7.
2. Statistické údaje uvedené v odstavci 1 musí zahrnovat alespoň stávající údaje o počtu trestných činů uvedených v článcích 3 až 7 zaznamenaných členskými státy a o počtu osob stíhaných a odsouzených za spáchání trestných činů uvedených v článcích 3 až 7.
3. Údaje shromážděné podle tohoto článku předávají členské státy Komisi. Komise zajistí, že komplexní přehled těchto statistických zpráv bude zveřejněn a předložen příslušným specializovaným agenturám a institucím Unie.
Článek 15
Nahrazení rámcového rozhodnutí 2005/222/SVV
Rámcové rozhodnutí 2005/222/SVV se nahrazuje ve vztahu k členským státům, které se účastní přijímání této směrnice, aniž jsou dotčeny povinnosti členských států týkající se lhůt pro provedení rámcového rozhodnutí ve vnitrostátním právu.
Ve vztahu k členským státům, které se účastní přijímání této směrnice, se odkazy na rámcové rozhodnutí 2005/222/SVV považují za odkazy na tuto směrnici.
Článek 16
Provedení
1. Členské státy uvedou v účinnost právní a správní předpisy nezbytné pro dosažení souladu s touto směrnicí do 4. září 2015.
2. Členské státy předloží Komisi znění vnitrostátních právních předpisů, kterými ve svém vnitrostátním právu provádějí povinnosti, jež pro ně vyplývají z této směrnice.
3. Tyto předpisy přijaté členskými státy musí obsahovat odkaz na tuto směrnici nebo musí být takový odkaz učiněn při jejich úředním vyhlášení. Způsob odkazu si stanoví členské státy.
Článek 17
Podávání zpráv
Do 4. září 2017 předloží Komise Evropskému parlamentu a Radě zprávu, ve které zhodnotí, do jaké míry členské státy přijaly opatření nezbytná k dosažení souladu s touto směrnicí, a případně připojí legislativní návrhy. Komise v této souvislosti rovněž zohlední technický a právní vývoj v oblasti kybernetické kriminality, a to zejména s ohledem na oblast působnosti této směrnice.
Článek 18
Vstup v platnost
Tato směrnice vstupuje v platnost dvacátým dnem po vyhlášení v Úředním věstníku Evropské unie.
Článek 19
Určení
Tato směrnice je určena členským státům v souladu se Smlouvami.
V Bruselu dne 12. srpna 2013.
DIREKTIVA 2013/40/EU EUROPSKOG PARLAMENTA I VIJEĆA
od 12. kolovoza 2013.
o napadima na informacijske sustave i o zamjeni Okvirne odluke Vijeća 2005/222/PUP
EUROPSKI PARLAMENT I VIJEĆE EUROPSKE UNIJE,
uzimajući u obzir Ugovor o funkcioniranju Europske unije, a posebno njegov članak 83. stavak 1.,
uzimajući u obzir prijedlog Europske komisije,
nakon prosljeđivanja nacrta zakonodavnog akta nacionalnim parlamentima,
uzimajući u obzir mišljenje Europskoga gospodarskog i socijalnog odbora (1),
u skladu s redovnim zakonodavnim postupkom (2),
budući da:
(1)
Ciljevi su ove Direktive približiti kazneno pravo država članica u području napada na informacijske sustave, utvrđivanjem minimalnih pravila o definiranju kaznenih djela i odgovarajućih sankcija te poboljšati suradnju između nadležnih tijela, uključujući policiju i druge specijalizirane službe zadužene za izvršavanje zakona država članica, kao i nadležnih specijaliziranih agencija i tijela Unije kao što su Eurojust, Europol i njegov Europski centar za kibernetički kriminal te Europska agencija za sigurnost mreža i podataka (ENISA).
(2)
Informacijski su sustavi ključni element političke, društvene i gospodarske interakcije u Uniji. Društvo sve više ovisi o takvim sustavima. Nesmetano djelovanje i sigurnost tih sustava u Uniji ključni su za razvoj unutarnjeg tržišta i konkurentnog i inovativnog gospodarstva. Osiguranje odgovarajuće razine zaštite informacijskih sustava trebalo bi biti sastavni dio učinkovitog sveobuhvatnog okvira preventivnih mjera koje prate odgovore kaznenog prava na kibernetički kriminal.
(3)
Napadi na informacijske sustave, a posebno napadi povezani s organiziranim kriminalom sve su veća prijetnja kako u Uniji tako i u svijetu te postoji sve veća zabrinutost zbog potencijalnih terorističkih ili politički motiviranih napada na informacijske sustave koji su dio ključne infrastrukture država članica i Unije. To predstavlja prijetnju ostvarenju sigurnijeg informacijskog društva i područja slobode, sigurnosti i pravde te stoga zahtijeva odgovor na razini Unije te poboljšanu suradnju i koordinaciju na međunarodnoj razini.
(4)
U Uniji postoji određen broj ključnih infrastruktura čiji bi poremećaj u radu ili uništenje imalo značajan prekogranični učinak. Iz potrebe da se poveća sposobnost zaštite ključne infrastrukture u Uniji postalo je jasno da bi mjere protiv kibernetičkih napada trebale biti dopunjene strogim kaznenopravnim sankcijama koje bi odražavale ozbiljnost takvih napada. Ključna infrastruktura mogla bi se protumačiti kao element, sustav ili njihov dio smješten u državi članici te je izvanredno važna za održavanje ključnih društvenih funkcija, zdravlja, zaštite, sigurnosti, gospodarske ili socijalne dobrobiti naroda, kao što su elektrane, prometne mreže ili državne mreže, te bi njihov poremećaj ili uništenje imalo značajan učinak u državi članici kao rezultat nemogućnosti održavanja tih funkcija.
(5)
Postoje dokazi o tendenciji prema sve opasnijim i češćim napadima velikih razmjera na informacijske sustave, što često može imati ključnu važnost za države članice ili određene funkcije u javnom ili privatnom sektoru. Tu tendenciju prati razvoj sve sofisticiranijih metoda, kao što je stvaranje i uporaba takozvanih „botneta”, što uključuje nekoliko faza kaznenog djela, pri čemu bi svaka faza mogla samostalno predstavljati ozbiljnu opasnost javnim interesima. Cilj je ove Direktive, među ostalim, uvesti kaznenopravne sankcije za stvaranje „botneta”, to jest za uspostavu kontrole na daljinu nad značajnim brojem računala tako što se zaraze zlonamjernim softverom putem ciljnih kibernetičkih napada. Nakon što je stvorena, zaražena mreža računala koja čine „botnet” može biti aktivirana bez znanja korisnika računala kako bi se pokrenuo kibernetički napad velikih razmjera, što u pravilu može uzrokovati ozbiljnu štetu, kako je navedeno u ovoj Direktivi. Države članice mogu u skladu sa svojim nacionalnim pravom i praksom odrediti što predstavlja ozbiljnu štetu, kao što je prekid mrežnih usluga od velikog javnog značenja ili uzrokovanje velikih financijskih troškova ili gubitak osobnih podataka ili osjetljivih informacija.
(6)
Kibernetički napadi velikih razmjera mogu uzrokovati znatnu gospodarsku štetu zbog prekida rada informacijskih sustava i komunikacija te zbog gubitka ili mijenjanja komercijalno važnih povjerljivih informacija ili drugih podataka. Trebalo bi se posebno potruditi da inovativna mala i srednja poduzeća budu bolje informirana o prijetnjama povezanima s takvim napadima i svojoj osjetljivosti na takve napade, s obzirom na to da sve više ovise o ispravnom funkcioniranju i dostupnosti informacijskih sustava, a resursi za informacijsku sigurnost često su ograničeni.
(7)
U ovom su području zajedničke definicije važne kako bi se u državama članicama osigurao dosljedan pristup primjeni ove Direktive.
(8)
Potrebno je postići zajednički pristup sastavnim elementima kaznenih djela uvođenjem zajedničkih kaznenih djela nezakonitog pristupa informacijskom sustavu, nezakonitog ometanja sustava, nezakonitog ometanja podataka i nezakonitog presretanja.
(9)
Presretanje uključuje, ali se nužno ne ograničava na slušanje, praćenje ili nadzor sadržaja komunikacija te pribavljanje sadržaja podataka bilo izravno kroz pristup i uporabu informacijskih sustava, ili neizravno tehničkim sredstvima uporabom elektroničkih naprava za prisluškivanje.
(10)
Države članice trebale bi predvidjeti sankcije za napade na informacijske sustave. Te bi sankcije trebale biti učinkovite, proporcionalne i odvraćajuće te bi trebale uključivati kazne oduzimanja slobode i/ili novčane kazne.
(11)
Ovom se Direktivom predviđaju kaznenopravne sankcije barem kada nije riječ o lakšim slučajevima. Države članice mogu u skladu sa svojim nacionalnim pravom i praksom odrediti što čini lakši slučaj. Slučaj se može smatrati lakšim kada su, primjerice, šteta uzrokovana kaznenim djelom i/ili rizik za javne ili privatne interese, kao što je integritet računalnog sustava ili računalni podaci, ili integritet, prava i drugi interesi osobe, nevažni ili su takve prirode da nije potrebno nametanje kaznenopravne sankcije u zakonskom okviru ni uvođenje kaznene odgovornosti.
(12)
Utvrđivanje i izvješćivanje o prijetnjama i rizicima koje predstavljaju kibernetički napadi i povezana osjetljivost informacijskih sustava bitan su element učinkovitog sprječavanja i odgovora na kibernetičke napade te poboljšane sigurnosti informacijskih sustava. U tom bi kontekstu pomoglo osiguranje poticajnih mjera za izvješćivanje o sigurnosnim propustima. Države članice trebale bi nastojati predvidjeti mogućnosti otkrivanja i izvješćivanja o sigurnosnim propustima u pravnom smislu.
(13)
Prikladno je predvidjeti strože sankcije kada napad na informacijski sustav počini zločinačka organizacija, kako je definirano u Okvirnoj odluci Vijeća 2008/841/PUP od 24. listopada 2008. o borbi protiv organiziranog kriminala (3), kada je počinjen kibernetički napad velikih razmjera, čime je zahvaćen znatan broj informacijskih sustava, uključujući i kada je cilj napada stvaranje „botneta”, ili kada kibernetički napad prouzroči ozbiljnu štetu, uključujući i kada je napad izveden putem „botneta”. Također je prikladno predvidjeti strože sankcije kada je napad počinjen na ključnu infrastrukturu država članica ili Unije.
(14)
Uspostava učinkovitih mjera protiv krađe identiteta i drugih kaznenih djela povezanih s identitetom predstavlja još jedan važan element integriranog pristupa borbi protiv kibernetičkog kriminala. Svaka potreba za djelovanjem na razini Unije u borbi protiv ovakve vrste kriminalnog ponašanja također bi se mogla razmatrati u kontekstu evaluacije potrebe za sveobuhvatnim horizontalnim instrumentom Unije.
(15)
Zaključci Vijeća od 27. do 28. studenog 2008. naznačili su kako bi s državama članicama i Komisijom trebalo izraditi novu strategiju, uzimajući u obzir sadržaj Konvencije Vijeća Europe o kibernetičkom kriminalu iz 2001. Ta je Konvencija pravni referentni okvir za borbu protiv kibernetičkog kriminala, uključujući napade na informacijske sustave. Ova se Direktiva nadovezuje na tu konvenciju. Dovršetak procesa ratifikacije te konvencije od svih država članica u najkraćem mogućem roku trebalo bi smatrati prioritetom.
(16)
S obzirom na različite načine na koje se napadi mogu izvesti i s obzirom na brzinu kojom se hardver i softver razvijaju, ova Direktiva upućuje na alate putem kojih je moguće počiniti kaznena djela utvrđena u ovoj Direktivi. Takvi bi alati mogli uključivati zlonamjeran softver, uključujući one koji mogu stvoriti „botnete”, koji se koriste za izvođenje kibernetičkih napada. Čak i kada je takav alat prikladan ili osobito prikladan za izvođenje nekog od kaznenih djela utvrđenih u ovoj Direktivi, moguće je da je proizveden u zakonitu svrhu. S ciljem da se izbjegne kriminalizacija u slučajevima kada se takvi alati proizvode i plasiraju na tržište u zakonite svrhe, kao što je testiranje pouzdanosti proizvoda informacijskih tehnologija ili sigurnosti informacijskih sustava, ti alati, uz uvjete opće namjere, također moraju ispunjavati uvjet izravne namjere uporabe tih alata za počinjenje jednog ili više kaznenih djela utvrđenih u ovoj Direktivi.
(17)
Ovom se Direktivom ne nameće kaznena odgovornost kada su ispunjeni objektivni kriteriji za kaznena djela utvrđena u ovoj Direktivi, ali su djela počinjena bez namjere da se počini djelo, primjerice kada osoba ne zna da pristup nije dopušten ili u slučaju obveznog testiranja ili zaštite informacijskih sustava, primjerice, kada poduzeće ili prodavatelj zaduži neku osobu da testira snagu njegovog sigurnosnog sustava. U kontekstu ove Direktive, ugovorne obveze ili dogovori da se ograniči pristup informacijskim sustavima putem korisničkih uvjeta ili općih uvjeta, kao i radni sporovi koji se odnose na pristup informacijskim sustavima poslodavca i njihovo korištenje za privatne svrhe ne bi trebali uzrokovati kaznenu odgovornost kada bi se pristup pod takvim okolnostima smatrao neovlaštenim te bi na taj način predstavljao jedinu osnovu za kazneni postupak. Ovom se Direktivom ne dovodi u pitanje pravo na pristup informacijama kako je utvrđeno u nacionalnom pravu i u pravu EU-a, ali istodobno ne može služiti kao opravdanje za nezakonit ili proizvoljan pristup informacijama.
(18)
Razne okolnosti mogu olakšati kibernetičke napade, kao što je situacija kada počinitelj u okviru svojeg zaposlenja ima pristup sigurnosnim sustavima koji su neodvojivi od zahvaćenih informacijskih sustava. U kontekstu nacionalnog prava, takve bi okolnosti trebalo na odgovarajući način uzeti u obzir tijekom kaznenog postupka.
(19)
Države članice trebale bi u svojem nacionalnom pravu predvidjeti otegotne okolnosti u skladu s mjerodavnim pravilima koje su njihovi pravni sustavi uspostavili za otegotne okolnosti. Trebale bi osigurati da suci te otegotne okolnosti mogu uzeti u obzir prilikom izricanja kazne za počinitelje. Sudac zadržava slobodu ocjenjivanja tih okolnosti zajedno s drugim činjenicama određenog slučaja.
(20)
Ovom se Direktivom ne uređuju uvjeti za izvršavanje nadležnosti nad bilo kojim kaznenim djelom koje je u njoj navedeno, kao što je izjava žrtve na mjestu gdje je kazneno djelo počinjeno, odricanje od strane države mjesta gdje je kazneno djelo počinjeno, ili činjenica da protiv počinitelja nije bio poduzet kazneni progon u mjestu gdje je kazneno djelo počinjeno.
(21)
U kontekstu ove Direktive, države i tijela javnog prava ostaju u potpunosti obvezna jamčiti poštovanje ljudskih prava i temeljnih sloboda, u skladu s postojećim međunarodnim obvezama.
(22)
Ova Direktiva jača važnost mreža kao što je mreža kontaktnih točaka G8 ili Vijeća Europe koje su dostupne dvadeset četiri sata dnevno i sedam dana u tjednu. Te bi kontaktne točke trebale biti u mogućnosti pružiti učinkovitu pomoć kako bi se, primjerice, olakšala razmjena dostupnih relevantnih informacija ili pružanje tehničkih savjeta ili pravnih informacija u svrhu istrage ili postupka koji se tiču kaznenih djela u vezi s informacijskim sustavima i povezanim podacima koji uključuju državu članicu koja podnosi zahtjev. Kako bi se osigurao nesmetan rad mreža, svaka kontaktna točka trebala bi imati kapacitet za komunikaciju s kontaktnom točkom druge države članice po žurnom postupku, uz potporu, među ostalim, osposobljenog osoblja koje posjeduje odgovarajuću opremu. S obzirom na brzinu kojom se kibernetički napadi velikih razmjera mogu izvršavati, države članice trebale bi biti u stanju brzo odgovoriti na hitne zahtjeve koji dolaze iz ove mreže kontaktnih točaka. U takvim slučajevima bilo bi korisno da zahtjev za informacijama bude popraćen telefonskim kontaktom kako bi se osigurala brza obrada zahtjeva od strane države članice kojoj je zahtjev upućen te da se povratna informacija pruži u roku od osam sati.
(23)
Suradnja između tijela javne vlasti, s jedne strane, i privatnog sektora te civilnog društva, s druge strane, od velike je važnosti u sprječavanju i borbi protiv napada na informacijske sustave. Potrebno je poticati i poboljšavati suradnju između pružatelja usluga, proizvođača, tijela zaduženih za izvršavanje zakona i pravosudnih tijela, istodobno u potpunosti poštujući vladavinu prava. Takva suradnja može uključivati potporu od pružatelja usluga u smislu pomoći da se očuvaju potencijalni dokazi, iznošenja elemenata koji mogu pomoći u utvrđivanju počinitelja te, kao posljednja opcija, a u skladu s nacionalnim pravom i praksom, cjelokupnog ili djelomičnoga gašenja informacijskih sustava ili funkcija koji su zahvaćeni ili korišteni u nezakonite svrhe. Države članice također bi trebale razmotriti formiranje mreža suradnje i partnerstva s pružateljima usluga i proizvođačima s ciljem razmjene informacija o kaznenim djelima u okviru područja primjene ove Direktive.
(24)
Postoji potreba za prikupljanjem usporedivih podataka o kaznenim djelima utvrđenima u ovoj Direktivi. Relevantni bi se podaci trebali staviti na raspolaganje nadležnim specijaliziranim agencijama i tijelima Unije kao što su Europol i ENISA u skladu s njihovim zadaćama i potrebama za informacijama, kako bi se dobila kompletnija slika problema kibernetičkog kriminala i sigurnosti mreža i informacija na razini Unije, čime bi se doprinijelo oblikovanju učinkovitijeg odgovora. Države članice trebale bi Europolu i njegovom Europskom centru za kibernetički kriminal dostaviti informacije o načinu djelovanja počinitelja s ciljem procjena opasnosti i provođenja strateških analiza kibernetičkog kriminala u skladu s Odlukom Vijeća 2009/371/PUP od 6. travnja 2009. o osnivanju Europskog policijskog ureda (Europol) (4). Pružanje informacija može olakšati bolje razumijevanje sadašnjih i budućih prijetnji te na taj način doprinijeti prikladnijem i ciljnom donošenju odluka o borbi i sprječavanju napada na informacijske sustave.
(25)
Komisija bi trebala dostaviti izvješće o primjeni ove Direktive te izraditi potrebne zakonodavne prijedloge koji bi mogli dovesti do širenja njezinog područja primjene, uzimajući u obzir razvoj u području kibernetičkog kriminala. Takav bi razvoj mogao obuhvaćati tehnološka poboljšanja, primjerice, ona koja omogućuju učinkovitije izvršavanje zakona u području napada na informacijske sustave ili koja olakšavaju sprječavanje odnosno svode na najmanju moguću mjeru učinak takvih napada. U tu bi svrhu Komisija trebala uzeti u obzir dostupne analize i izvješća koja su izradili relevantni sudionici, a posebno Europol i ENISA.
(26)
Kako bi borba protiv kibernetičkog kriminala bila učinkovita, potrebno je povećati otpornost informacijskih sustava poduzimanjem odgovarajućih mjera kako bi se što učinkovitije zaštitili od kibernetičkih napada. Države članice trebale bi poduzeti potrebne mjere za zaštitu svojih ključnih infrastruktura protiv kibernetičkih napada, a u okviru toga trebale bi razmotriti zaštitu svojih informacijskih sustava i povezanih podataka. Osiguranje odgovarajuće razine zaštite i sigurnosti informacijskih sustava od pravnih osoba, primjerice u vezi s pružanjem javno dostupnih elektroničkih komunikacijskih usluga u skladu s postojećim zakonodavstvom Unije o privatnosti i elektroničkim komunikacijama te zaštiti podataka, ključan je dio sveobuhvatnog pristupa učinkovitom suzbijanju kibernetičkog kriminala. Protiv prijetnji i osjetljivosti koje se na razuman način mogu utvrditi trebalo bi osigurati odgovarajuće razine zaštite u skladu s najsuvremenijom tehnologijom za pojedine sektore i konkretnim okolnostima obrade podataka. Trošak i opterećenje takve zaštite trebali bi biti razmjerni mogućoj šteti koju bi kibernetički napad prouzročio onima koji su njime zahvaćeni. Države članice potiču se da osiguraju, u okviru svojeg nacionalnog prava, relevantne mjere koje bi uključivale odgovornost pravnih osoba u slučajevima kada one nisu jasno osigurale odgovarajuću razinu zaštite protiv kibernetičkih napada.
(27)
Značajni nedostaci i razlike u zakonodavstvima i kaznenim postupcima država članica u području napada na informacijske sustave mogu usporiti borbu protiv organiziranog kriminala i terorizma te otežati učinkovitu policijsku i pravosudnu suradnju u ovom području. Kako su suvremeni informacijski sustavi nadnacionalni i bezgranični, napadi na takve sustave imaju prekograničnu dimenziju, zbog čega su potrebne daljnje žurne mjere kako bi se uskladilo kazneno pravo u tom području. Osim toga, koordiniranje progona slučajeva napada na informacijske sustave trebalo bi biti olakšano odgovarajućom provedbom i primjenom Okvirne odluke Vijeća 2009/948/PUP od 30. studenoga 2009. o sprečavanju i rješavanju sporova o izvršavanju nadležnosti u kaznenim postupcima (5). Države članice u suradnji s Unijom također bi trebale težiti poboljšanju međunarodne suradnje koja se odnosi na sigurnost informacijskih sustava, računalnih mreža i računalnih podataka. U svakom međunarodnom sporazumu koji uključuje razmjenu podataka trebalo bi posebnu pozornost pridati sigurnosti prijenosa i skladištenja podataka.
(28)
Poboljšana suradnja između nadležnih tijela za izvršavanje zakona i pravosudnih tijela u Uniji ključna je za učinkovitu borbu protiv kibernetičkog kriminala. U tom bi kontekstu trebalo poticati jačanje napora za osiguravanje odgovarajućeg osposobljavanja relevantnih tijela kako bi se poboljšalo razumijevanje kibernetičkog kriminala i njegovog utjecaja te potaknula suradnja i razmjena najboljih praksi, primjerice, putem nadležnih specijaliziranih agencija i tijela Unije. Cilj takvog osposobljavanja, među ostalim, trebalo bi biti podizanje svijesti o različitim nacionalnim pravnim sustavima, mogućim pravnim i tehničkim izazovima kaznenih istraga i podjeli nadležnosti između relevantnih nacionalnih tijela.
(29)
Ova Direktiva poštuje ljudska prava i temeljne slobode i drži se načela koja su posebno priznata u Povelji Europske unije o temeljnim pravima i u Europskoj konvenciji za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda, uključujući zaštitu osobnih podataka, pravo na privatnost, slobodu izražavanja i informiranja, pravo na pošteno suđenje, pretpostavku nedužnosti i pravo na obranu, kao i načela zakonitosti i proporcionalnosti kaznenih djela i kazni. Ovom se Direktivom posebno nastoji osigurati potpuno poštovanje tih prava i načela i mora se na odgovarajući način provesti.
(30)
Zaštita osobnih podataka temeljno je pravo u skladu s člankom 16. stavkom 1. UFEU-a i člankom 8. Povelje o temeljnim pravima. Stoga bi svaka obrada osobnih podataka u kontekstu provedbe ove Direktive trebala biti potpuno u skladu s relevantnim pravom Unije o zaštiti podataka.
(31)
U skladu s člankom 3. Protokola o stajalištu Ujedinjene Kraljevine i Irske s obzirom na područje slobode, sigurnosti i pravde, koji je priložen Ugovoru o Europskoj uniji i Ugovoru o funkcioniranju Europske unije, te države članice obavijestile su da žele sudjelovati u usvajanju i primjeni ove Direktive..
(32)
U skladu s člancima 1. i 2. Protokola o stajalištu Danske, koji je priložen Ugovoru o Europskoj uniji i Ugovoru o funkcioniranju Europske unije, Danska ne sudjeluje u usvajanju ove Direktive te ona za nju nije obvezujuća niti podliježe njezinoj primjeni.
(33)
Budući da ciljeve ove Direktive, to jest podvrgavanje napada na informacijske sustave u svim državama članicama učinkovitim, proporcionalnim i odvraćajućim kaznenopravnim sankcijama te poboljšanje i poticanje suradnje između pravosudnih i drugih nadležnih tijela, ne mogu dostatno ostvariti države članice, nego se, zbog svojeg opsega i učinka, mogu na bolji način ostvariti na razini Unije, Unija može donijeti mjere u skladu s načelom supsidijarnosti određenim u članku 5. Ugovora o Europskoj uniji. U skladu s načelom proporcionalnosti određenim u tom članku, ova Direktiva ne prelazi ono što je potrebno za ostvarivanje tih ciljeva.
(34)
Cilj je ove Direktive izmijeniti i proširiti odredbe Okvirne odluke Vijeća 2005/222/PUP od 24. veljače 2005. o napadima na informacijske sustave (6). Budući da su izmjene koje treba izvršiti brojne i važne, Okvirnu odluku 2005/222/PUP radi jasnoće bi trebalo u cijelosti zamijeniti u odnosu na države članice koje sudjeluju u usvajanju ove Direktive,
DONIJELI SU OVU DIREKTIVU:
Članak 1.
Predmet
Ovom se Direktivom utvrđuju minimalna pravila o definiranju kaznenih djela i sankcija u području napada na informacijske sustave. Njezin je cilj također olakšavanje sprečavanja takvih djela i poboljšavanje suradnje između pravosudnih i drugih nadležnih tijela.
Članak 2.
Definicije
Za potrebe ove Direktive primjenjuju se sljedeće definicije:
(a)
„informacijski sustav” znači uređaj ili skupina međupovezanih ili srodnih uređaja, od kojih jedan ili više njih, sukladno programu, provodi automatsku obradu računalnih podataka, te računalni podaci koji su pohranjeni, obrađeni, pronađeni ili preneseni pomoću tog uređaja ili skupine uređaja za potrebe njegovog ili njihovog funkcioniranja, uporabe, zaštite i održavanja;
(b)
„računalni podaci” znači predstavljanje činjenica, informacija ili koncepata u obliku koji je prikladan za obradu u informacijskom sustavu, uključujući odgovarajući program kojim informacijski sustav provodi neku funkciju;
(c)
„pravna osoba” znači pravni subjekt koji ima status pravne osobe prema primjenjivom pravu, ali ne uključuje države ni tijela javnog prava u obnašanju državne vlasti ni javne međunarodne organizacije;
(d)
„bespravan” znači postupanje iz ove Direktive, uključujući pristup, ometanje ili presretanje, bez dopuštenja vlasnika ili drugog nositelja prava sustava ili njegova dijela, ili koje nacionalno pravo ne dopušta.
Članak 3.
Nezakonit pristup informacijskim sustavima
Države članice poduzimaju potrebne mjere kojima osiguravaju da je bespravni pristup cjelokupnom informacijskom sustavu ili nekom njegovom dijelu, kada se počini s namjerom, kažnjiv kao kazneno djelo ako je počinjen kršenjem sigurnosne mjere, barem kada nije riječ o lakšim slučajevima.
Članak 4.
Nezakonito ometanje sustava
Države članice poduzimaju potrebne mjere kojima osiguravaju da je ozbiljno ometanje ili prekidanje funkcioniranja informacijskog sustava unosom, prijenosom, oštećivanjem, brisanjem, uništavanjem, mijenjanjem ili prikrivanjem računalnih podataka, ili onemogućavanjem pristupa takvim podacima, kada se počini s namjerom i bespravno, kažnjivo kao kazneno djelo, barem kada nije riječ o lakšim slučajevima.
Članak 5.
Nezakonito ometanje podataka
Države članice poduzimaju potrebne mjere kojima osiguravaju da je brisanje, oštećivanje, uništavanje, mijenjanje ili prikrivanje računalnih podataka informacijskog sustava, ili onemogućavanje pristupa takvim podacima, kada se počini s namjerom i bespravno, kažnjivo kao kazneno djelo, barem kada nije riječ o lakšim slučajevima.
Članak 6.
Nezakonito presretanje
Države članice poduzimaju potrebne mjere kojima osiguravaju da je presretanje, pomoću tehničkih sredstava, prijenosa računalnih podataka koji nije javan prema informacijskom sustavu, iz informacijskog sustava ili unutar njega, uključujući elektromagnetne emisije iz informacijskog sustava koji prenosi takve računalne podatke, kada se počini s namjerom i bespravno, kažnjivo kao kazneno djelo, barem kada nije riječ o lakšim slučajevima.
Članak 7.
Alati koji se koriste za počinjenje kaznenih djela
Države članice poduzimaju potrebne mjere kojima osiguravaju da su namjerna proizvodnja, prodaja, nabava radi korištenja, uvoz, distribucija ili drugo stavljanje na raspolaganje jednog od sljedećih alata, kada se počine bespravno i s namjerom da se koriste u svrhu počinjenja bilo kojeg od kaznenih djela iz članaka od 3. do 6., kažnjivi kao kazneno djelo, barem kada nije riječ o lakšim slučajevima:
(a)
računalnog programa, namijenjenog ili prilagođenog ponajprije u svrhu počinjenja bilo kojeg od kaznenih djela iz članaka od 3. do 6.;
(b)
računalne lozinke, pristupnog koda ili sličnih podataka pomoću kojih se može pristupiti cijelom informacijskom sustavu ili nekom njegovom dijelu.
Članak 8.
Poticanje i pomaganje te pokušaj
1. Države članice osiguravaju da je poticanje na počinjenje ili pomaganje u počinjenju djela iz članaka od 3. do 7. kažnjivo kao kazneno djelo.
2. Države članice osiguravaju da je pokušaj počinjenja djela iz članaka 4. i 5. kažnjiv kao kazneno djelo.
Članak 9.
Sankcije
1. Države članice poduzimaju potrebne mjere kojima osiguravaju da su kaznena djela iz članaka od 3. do 8. kažnjiva učinkovitim, proporcionalnim i odvraćajućim kaznenopravnim sankcijama.
2. Države članice poduzimaju potrebne mjere kojima osiguravaju da su kaznena djela iz članaka od 3. do 7. kažnjiva maksimalnom kaznom oduzimanja slobode u trajanju od najmanje dvije godine, barem kada nije riječ o lakšim slučajevima.
3. Države članice poduzimaju potrebne mjere kojima osiguravaju da su kaznena djela iz članaka 4. i 5., kada se počine s namjerom, kažnjiva maksimalnom kaznom oduzimanja slobode u trajanju od najmanje tri godine kada je značajan broj informacijskih sustava pogođen korištenjem nekog od alata iz članka 7., namijenjenog ili prilagođenog za tu svrhu.
4. Države članice poduzimaju potrebne mjere kojima osiguravaju da su kaznena djela iz članaka 4. i 5. kažnjiva maksimalnom kaznom oduzimanja slobode u trajanju od najmanje pet godina kada:
(a)
su počinjena u okviru zločinačke organizacije, kako je definirana u Okvirnoj odluci 2008/841/PUP, neovisno o sankciji predviđenoj u toj okvirnoj odluci;
(b)
prouzroče ozbiljnu štetu; ili
(c)
su počinjena protiv informacijskog sustava ključne infrastrukture.
5. Države članice poduzimaju potrebne mjere kojima osiguravaju da se, kada su kaznena djela iz članaka 4. i 5. počinjena zloporabom osobnih podataka druge osobe, s ciljem zadobivanja povjerenja treće strane, i time nanoseći štetu legitimnom vlasniku identiteta, ti elementi mogu u skladu s nacionalnim pravom smatrati otegotnim okolnostima, osim ako su te okolnosti već obuhvaćene drugim djelom kažnjivim prema nacionalnom pravu.
Članak 10.
Odgovornost pravnih osoba
1. Države članice poduzimaju potrebne mjere kojima osiguravaju da pravne osobe mogu biti odgovorne za kaznena djela iz članaka od 3. do 8. koja u njihovu korist počini bilo koja osoba samostalno ili kao član tijela pravne osobe, čiji se rukovodeći položaj pri toj pravnoj osobi temelji na:
(a)
ovlasti za zastupanje pravne osobe;
(b)
ovlasti za donošenje odluka u ime pravne osobe;
(c)
ovlasti za provedbu kontrole unutar pravne osobe.
2. Države članice poduzimaju potrebne mjere kojima osiguravaju da pravne osobe mogu biti odgovorne ako je nedostatak nadzora ili kontrole osobe iz stavka 1. omogućio da osoba koja je podređena toj pravnoj osobi počini kaznena djela iz članaka od 3. do 8. u korist te pravne osobe.
3. Odgovornost pravne osobe u skladu sa stavcima 1. i 2. ne isključuje kaznene postupke protiv fizičkih osoba koje kao počinitelji, poticatelji ili pomagači sudjeluju u kaznenim djelima iz članaka od 3. do 8.
Članak 11.
Sankcije za pravne osobe
1. Države članice poduzimaju potrebne mjere kojima osiguravaju da su za pravnu osobu odgovornu na temelju članka 10. stavka 1. predviđene učinkovite, proporcionalne i odvraćajuće sankcije, koje uključuju novčane kazne prema kaznenom i drugom pravu, a mogu uključivati i druge sankcije kao što su:
(a)
isključenje iz prava na javne naknade ili pomoć;
(b)
privremena ili stalna zabrana obavljanja poslovne djelatnosti;
(c)
stavljanje pod sudski nadzor;
(d)
sudski nalog za likvidaciju;
(e)
privremeno ili trajno zatvaranje ustanova koje su korištene za počinjenje kaznenog djela.
2. Države članice poduzimaju potrebne mjere kojima osiguravaju da su za pravnu osobu odgovornu na temelju članka 10. stavka 2. predviđene učinkovite, proporcionalne i odvraćajuće sankcije ili druge mjere.
Članak 12.
Nadležnost
1. Države članice utvrđuju svoju nadležnost za kaznena djela iz članaka od 3. do 8. kada je kazneno djelo počinjeno:
(a)
u potpunosti ili djelomično na njihovom državnom području; ili
(b)
od strane njezinog državljanina, barem u slučajevima kada djelo predstavlja kazneno djelo ondje gdje je počinjeno.
2. Pri utvrđivanju nadležnosti u skladu sa stavkom 1. točkom (a), država članica osigurava da ima nadležnost u slučajevima u kojima:
(a)
počinitelj počini kazneno djelo kada je fizički prisutan na njezinom državnom području, neovisno o tome radi li se o kaznenom djelu protiv informacijskog sustava na njezinom državnom području; ili
(b)
se radi o kaznenom djelu protiv informacijskog sustava na njezinom državnom području, neovisno o tome je li počinitelj bio fizički prisutan na njezinom državnom području kada je počinio kazneno djelo.
3. Država članica obavješćuje Komisiju ako odluči utvrditi nadležnost nad kaznenim djelom iz članaka od 3. do 8. počinjenim izvan njezinog državnog područja, uključujući ako:
(a)
počinitelj ima uobičajeno boravište na njezinom državnom području; ili
(b)
je kazneno djelo počinjeno u korist pravne osobe s poslovnim nastanom na njezinom državnom području.
Članak 13.
Razmjena informacija
1. Za potrebe razmjene informacija koje se odnose na kaznena djela iz članaka od 3. do 8., države članice osiguravaju raspolaganje operativnom nacionalnom kontaktnom točkom i uporabu postojeće mreže operativnih kontaktnih točaka koje su dostupne 24 sata dnevno i sedam dana u tjednu. Države članice također osiguravaju uspostavu postupaka kako bi, u slučaju hitnih zahtjeva za pomoć, nadležno tijelo u roku od osam sati od primitka moglo barem naznačiti hoće li odgovoriti na zahtjev, kao i oblik i procijenjeno vrijeme za takav odgovor.
2. Države članice obavješćuju Komisiju o svojim utvrđenim kontaktnim točkama iz stavka 1. Komisija dostavlja te informacije drugim državama članicama i nadležnim specijaliziranim agencijama i tijelima Unije.
3. Države članice poduzimaju potrebne mjere kojima osiguravaju dostupnost prikladnih kanala izvješćivanja kako bi se olakšalo izvješćivanje nadležnih nacionalnih tijela o kaznenim djelima iz članaka od 3. do 6. bez nepotrebne odgode.
Članak 14.
Praćenje i statistički podaci
1. Države članice osiguravaju uspostavu sustava za snimanje, proizvodnju i pružanje statističkih podataka o kaznenim djelima iz članaka od 3. do 7.
2. Statistički podaci iz stavka 1. obuhvaćaju barem postojeće podatke o broju kaznenih djela iz članaka od 3. do 7. zabilježenih u državama članicama i broj osoba protiv kojih je poduzet kazneni progon i koje su osuđene za kaznena djela iz članaka od 3. do 7.
3. Države članice Komisiji dostavljaju podatke prikupljene na temelju ovog članka. Komisija osigurava da se konsolidirani pregled tih statističkih izvješća objavi i preda nadležnim specijaliziranim agencijama i tijelima Unije.
Članak 15.
Zamjena Okvirne odluke 2005/222/PUP
Okvirna odluka 2005/222/PUP ovime se zamjenjuje u odnosu na države članice koje sudjeluju u donošenju ove Direktive, ne dovodeći u pitanje obveze država članica u vezi s rokom za prenošenje Okvirne odluke u nacionalno pravo.
U odnosu na države članice koje sudjeluju u donošenju ove Direktive, upućivanja na Okvirnu odluku 2005/222/JHA smatraju se upućivanjima na ovu Direktivu.
Članak 16.
Prenošenje
1. Države članice donose zakone i druge propise potrebne za usklađivanje s ovom Direktivom do 4. rujna 2015.
2. Države članice dostavljaju Komisiji tekst mjera kojima se u njihovo nacionalno pravo prenose obveze koje im nameće ova Direktiva.
3. Kada države članice donose ove mjere, te mjere prilikom njihove službene objave sadržavaju uputu na ovu Direktivu ili se uz njih navodi takva uputa. Načine tog upućivanja određuju države članice.
Članak 17.
Izvješćivanje
Komisija do 4. rujna 2017. Europskom parlamentu i Vijeću podnosi izvješće u kojem ocjenjuje u kojoj su mjeri države članice poduzele mjere potrebne za usklađivanje s ovom Direktivom, prema potrebi zajedno sa zakonodavnim prijedlozima. Komisija također uzima u obzir tehnički i pravni razvoj u području kibernetičkog kriminala, posebno u odnosu na područje primjene ove Direktive.
Članak 18.
Stupanje na snagu
Ova Direktiva stupa na snagu dvadesetog dana od dana objave u Službenom listu Europske unije.
Članak 19.
Adresati
Ova je Direktiva upućena državama članicama u skladu s Ugovorima.
Sastavljeno u Bruxellesu 12. kolovoza 2013.