ROZHODNUTÍ KOMISE
ze dne 10. prosince 2003
o státních podporách prováděných Francií ve prospěch France 2 a France 3
(oznámeno pod číslem K(2003) 4497)
(Pouze francouzské znění je závazné)
(Text s významem pro EHP)
(2004/838/ES)
KOMISE EVROPSKÝCH SPOLEČENSTVÍ,
s ohledem na Smlouvu o založení Evropského společenství, a zejména na čl. 88 odst. 2 první pododstavec této smlouvy,
s ohledem na Dohodu o Evropském hospodářském prostoru, a zejména na čl. 62 odst. 1 písm. a) této dohody,
poté, co vyzvala zúčastněné strany k podání připomínek v souladu s uvedenými ustanoveními (1) a s ohledem na tyto připomínky,
vzhledem k těmto důvodům:
I. POSTUP
(1)
Dne 10. března 1993 předložila Télévision Française 1 SA (dále jen TF1) Komisi stížnost, která se týká způsobů financování a provozování veřejnoprávních televizních kanálů France 2 a France 3 (2). Tato stížnost se zakládá na porušení článku 81, čl. 86 odst. 1 a článku 87 Smlouvy.
(2)
Podle článku 81 Smlouvy se TF1 domnívá, že France 2 a France 3 provedly určité množství jednání ve vzájemné shodě, jejichž cílem a účinkem bylo omezení hospodářské soutěže. TF1 podle článku 86 Smlouvy dokládá, že francouzský stát trvá na opatřeních, která jsou v protikladu se zásadou rovného zacházení mezi veřejnými a soukromými podniky, a na opatřeních, která prosazují nebo podporují protisoutěžní dohody. Konečně na základě článku 87 Smlouvy TF1 tvrdí, že poplatek za právo užívat televizní přijímače, různé podpory a kapitálové příspěvky a také oprávnění k deficitu, které France 2 a France 3 získaly na počátku 90. let, jsou státními podporami. TF1 rovněž hodnotí jako opatření s účinkem rovnocenným státní podpoře skutečnost, že Nejvyšší rada pro audiovizuální vysílání (dále jen NRAV) nemůže uložit veřejnoprávním televizním kanálům peněžité sankce. TF1 se domnívá, že tyto státní podpory umožnily veřejnoprávním televizním kanálům, aby se osvobodily od jakéhokoliv tlaku obchodní rentability a zvyšovaly nabídky při nákupu televizních práv a dosahovaly vyvolávacích cen a umělých snížení svých reklamních bloků nebo sponzorských činností.
(3)
Dne 16. července 1993 zaslala Komise žádost o informace TF1, která odpověděla dopisem ze dne 30. září 1993. Dne 12. srpna 1993 byla zaslána žádost o informace francouzským orgánům, které odpověděly dopisem ze dne 9. prosince 1993.
(4)
Dne 17. března 1994 zaslala TF1 Komisi dopis uvádějící hlavní údaje obsažené ve stížnosti.
(5)
Dopisem ze dne 23. září 1994 a v dokumentu ze dne 12. prosince 1994 poskytla TF1 doplňující informace. Ve stejném období se konalo několik setkání mezi zástupci Komise a zástupci TF1.
(6)
V dopise ze dne 9. června 1995 vyjádřila TF1 znepokojení nad zkoumáním stížnosti. Komise v dopise ze dne 5. července 1995 odpověděla, že studie, kterou si objednala k otázce financování veřejnoprávní televize ve všech členských státech, není stále k dispozici.
(7)
Dopisem ze dne 3. října 1995 požadovala TF1 na Komisi, aby jednala. Tato dopisem ze dne 11. prosince 1995 uvědomila tazatele, že dopisem ze dne 21. listopadu 1995 požádala francouzské orgány o další informace. V dokumentu ze dne 27. listopadu 1995 uvedla TF1 doplňující informace.
(8)
Dne 2. února 1996 podala TF1 žalobu pro nečinnost proti Komisi k Soudu prvního stupně Evropských společenství.
(9)
Dopisem ze dne 16. února 1996 odpověděly francouzské orgány na požadavek o informace, který jim byl zaslán dne 21. listopadu 1995. Dopisy ze dne 22. února, 28. června, 4. a 18. října 1996 zaslala Komise francouzským orgánům nové žádosti o informace. Tyto odpověděly různými dopisy a faxy s daty 21. března,28. března, 12. dubna, 18. července a 20. prosince 1996.
(10)
Dopisem ze dne 10. března 1997 zaslala TF1 Komisi doplněk ke své původní stížnosti.
(11)
V dopise zaslaném TF1 dne 15. května 1997 Komise usoudila, že žádné státní opatření neporušilo článek 86 ve spojení s články 81 a 82 Smlouvy.
(12)
Dopisem ze dne 21. října 1997 uvedly francouzské orgány Komisi doplňující informace.
(13)
Dne 10. července 1998 se konala schůzka mezi Komisí a TF1.
(14)
Rozhodnutím přijatým dne 2. února 1999 zamítla Komise důvody uvedené ve stížnosti TF1, které byly založeny na článcích 81 a 82 Smlouvy.
(15)
Dne 26. února 1999 zaslala Komise francouzským orgánům příkaz k poskytnutí informací, které odpověděly dopisem ze dne 29. dubna 1999.
(16)
Se vstupem Amsterodamské smlouvy v platnost dne 1. května 1999 byl ke Smlouvě připojen Protokol o systému veřejnoprávního vysílání v členských státech (dále jen „protokol“).
(17)
Dne 3. června 1999 odsoudil Soud prvního stupně Komisi za nečinnost poté, co zjistil, že Komise upustila od přijetí rozhodnutí o části stížnosti TF1, která se týká státních podpor (3).
(18)
Dopisem ze dne 27. září 1999 Komise uvědomila Francii o svém rozhodnutí zahájit řízení podle čl. 88 odst. 2 Smlouvy proti podporám na investice přijatým France 2 a France 3 a také proti kapitálovým příspěvkům obdrženým France 2 v letech 1988 až 1994.
(19)
Rozhodnutí Komise zahájit řízení bylo zveřejněno v Úředním věstníku Evropských společenství (4). Komise vyzvala zúčastněné strany, aby k dotyčným opatřením podaly své připomínky.
(20)
Dne 19. listopadu se konala schůzka mezi francouzskými orgány a Komisí. Francouzské orgány předložily své připomínky dopisem ze dne 10. prosince 1999. Dne 1. února 2000 zaslala Komisi své připomínky Asociace evropských komerčních televizí (dále jen ACT). Na tyto připomínky odpověděly francouzské orgány dopisem ze dne 15. června 2000.
(21)
Dne 10. února 2000 se konala schůzka mezi Komisí a zástupci TF1, poté dne 6. dubna a dne 2. října 2000 mezi Komisí, zástupci francouzských orgánů a France Télévisions.
(22)
Sdělení Komise o používání pravidel týkajících se státních podpor (5) na veřejnoprávní provozovatele vysílání (dále jen „sdělení“) bylo zveřejněno 15. listopadu 2001. Vymezuje zásady, které Komise hodlá sledovat při zkoumání opatření veřejného financování odsouhlasených veřejnoprávním televizním stanicím.
(23)
Dopisy ze dne 29. července, 18. října a 16. prosince 2002, poté ze dne 21. ledna, 20. března a 15. dubna 2003 požádala Komise francouzské orgány o nové informace. Tyto odpověděly dopisy ze dne 19. srpna 2002, poté ze dne 2. ledna, 11. února, 12. února, 19. května, 26. srpna a 7. listopadu 2003.
(24)
Kromě toho se dne 20. listopadu 2002 a dne 11. června 2003 konaly schůzky mezi Komisí a zástupci francouzských orgánů a France Télévisions; dne 14. dubna 2003 se konala schůzka mezi Komisí a zástupci TF1.
(25)
Toto rozhodnutí pojednává pouze o finančních opatřeních, která byla předmětem rozhodnutí o zahájení řízení, tzn. o podporách na investice přijatých France 2 a France 3, jakož i o kapitálových příspěvcích obdržených France 2 v letech 1988 až 1994. Toto rozhodnutí se netýká poplatku za právo užívat televizní přijímače, zavedeného francouzským zákonem č. 49-1032 ze dne 30. července 1949, neboť byl vyloučen z rozhodnutí o zahájení řízení.
(26)
Aby však měla Komise ucelený názor na finanční vztahy mezi francouzským státem a veřejnoprávními televizními kanály France 2 a France 3 v období, na něž se vztahuje toto rozhodnutí, musí vzít v úvahu nejen podpory na investice a kapitálové příspěvky, ale také poplatek. Proto bude Komise v tomto rozhodnutí odkazovat na tento poplatek, pokud to bude nutné pro její analýzu finančních opatření uvedených v 25. bodu odůvodnění.
II. PODROBNÝ POPIS DOTYČNÝCH OPATŘENÍ
(27)
Způsob financování France 2 a France 3 je smíšený, pokud je založen zároveň na poplatku, prostředcích z reklamy a sponzorských prostředcích. Poplatek je běžným veřejným financováním francouzských veřejnoprávních televizních kanálů. V období 1988-1994 však využívaly France 2 a France 3 podpory na investice a France 2 využívala kapitálové příspěvky.
A. Podpory na investice a jiné podpory
(28)
Od roku 1988 do roku 1994 obdržely televizní kanály France 2 a France 3, a to každý, od státu podpory na investice a jiné podpory uvedené v tabulkách 1 a 2.
TABULKA 1
Podpory obdržené France 2
(v milionech francouzských franků (FRF))
1988
1989
1990
1991
1992
1993
1994
Podpory na investice
130
136
-
178,3
195
139
-
Jiné podpory
-
-
0,74
86,52
-
-
21
Podpory celkem
130
136
0,74
264,82
195
139
21
TABULKA 2
Podpory obdržené France 3
(v milionech FRF)
1988
1989
1990
1991
1992
1993
1994
Podpory na investice
50
100
40
80
145
159
-
Jiné podpory
-
-
-
-
-
4,5
-
Podpory celkem
50
100
40
80
145
163,5
-
B. Kapitálové příspěvky
(29)
V uvedeném období využil televizní kanál France 2 rovněž tři kapitálové příspěvky. První kapitálový příspěvek poskytl stát v roce 1991 ve výši 500 milionů FRF, druhý v roce 1993 ve výši 55 milionů FRF a třetí v roce 1994 ve výši 355 milionů FRF.
(30)
Po ověření a s výjimkou poplatku neobdržely televizní kanály France 2 a France 3 další veřejné finance, které by jim umožňovaly financování jejich činnosti.
III. PŘIPOMÍNKY TŘETÍ ZÚČASTNĚNÉ STRANY
(31)
V rámci formálního vyšetřovacího řízení obdržela Komise dopisem ze dne 1. února 2000 připomínky ACT, která zastupuje největší podíl komerčních televizních kanálů ve Společenství.
(32)
ACT se předběžně domnívá, že soukromé televizní kanály TF1, M6 a Canal+ si uložily plnit povinnosti veřejné služby, aniž by obdržely státní finanční náhradu, a proto povinnosti veřejné služby, které spočívají na France 2 a France 3, nijak neospravedlňují jejich veřejné financování. Ostatně lituje, že některé informace, jako jsou dodatečné náklady vynaložené veřejnoprávními televizními kanály na jejich veřejné služby nebo na obsah reorganizačního plánu televizních kanálů, nejsou uvedeny v rozhodnutí o zahájení formálního vyšetřovacího řízení. Naproti tomu potvrzuje analýzu Komise, co se týče účinku dotyčných podpor na hospodářskou soutěž a jejich vlivu na obchod mezi členskými státy.
(33)
ACT především tvrdí, že od liberalizace audiovizuálního odvětví je poplatek státní podporou a že se jedná o podporu novou, neboť poplatek je vyplácen televizním kanálům každý rok. Dochází z toho k závěru, že by Komise měla zahrnout poplatek mezi opatření, která jsou předmětem formálního vyšetřovacího řízení. Kromě toho se domnívá, že poplatek nemůže být prohlášen za slučitelný se společným trhem na základě čl. 87 odst. 3 písm. c) Smlouvy ani na základě čl. 86 odst. 2 Smlouvy. Veřejné financování France 2 a France 3 se jí totiž zdá neoprávněné, jakmile soukromé televizní kanály mají podobné povinnosti veřejných služeb, jako jsou povinnosti veřejnoprávních televizních kanálů, aniž by se na ně zato vztahovala stejná státní finanční podpora.
(34)
Pokud se jedná o dotyčné podpory na investice a kapitálové příspěvky, domnívá se ACT, že tyto podpory nejsou spojeny s přesným kulturním projektem a nemohou být proto oprávněné na základě čl. 87 odst. 3 písm. d) Smlouvy. Rovněž má za to, že představují provozní podpory a že osvobození stanovené pro podpory na záchranu a restrukturalizaci podniků, které mají obtíže, nelze v tomto případě uplatňovat, pokud francouzské orgány nesdělily Komisi plán restrukturalizace televizních kanálů.
(35)
Konečně poté, co byla připomenuta metodologie, kterou musí Komise při posuzování státní podpory sledovat s ohledem na čl. 86 odst. 2 Smlouvy, se ACT domnívá, že podpory na investice a kapitálové příspěvky zkoumané v tomto případě nevyhovují kritériím stanoveným v uvedeném článku, pokud se jedná o mimořádné, dočasné podpory a pokud nebyly vyplaceny za účelem financovat dodatečné veřejné služby.
(36)
Závěrem tedy ACT žádá Komisi, aby přijala záporné konečné rozhodnutí vzhledem k podporám na investice vyplaceným France 2 a France 3 a kapitálovým příspěvkům vyplaceným France 2, aby zahájila formální vyšetřovací řízení proti poplatku a poskytla jí co nejúplnější informace, co se týče povinností veřejných služeb obou televizních kanálů a obsahu jejich reorganizačního plánu.
IV. PŘIPOMÍNKY FRANCIE
A. O zahájení formálního vyšetřovacího řízení
(37)
Francouzské orgány sdělily své připomínky k zahájení formálního vyšetřovacího řízení dopisem ze dne 10. prosince 1999. Uvádějí, že jejich dopisy ze dne 20. prosince 1996 a 29. dubna 1999 tvoří nedílnou součást těchto připomínek. Rozpracování zahrnutá v těchto dvou dopisech zde budou shrnuta, pouze pokud již nejsou uvedena v dopise ze dne 10. prosince 1999.
(38)
Francouzské orgány se nejprve vrací k důsledkům liberalizace audiovizuálního odvětví. Uznávají, že privatizace TF1 násilně a nečekaně oslabila ekonomickou rovnováhu France 2, jelikož se TF1 od roku 1987 silně zvýšily příjmy z reklamy, zatímco růst příjmů z reklamy France 2 byl narušen. Francouzské orgány uvádějí dvojí vysvětlení tohoto vývoje: na jedné straně byla programová skladba TF1 z komerčních důvodů zaměřena na diváky typu „žena v domácnosti mladší padesáti let“ a diváky, o něž se nejvíce zajímají inzerenti, zatímco veřejnoprávní vysílající organizace se zaměřují na široký a ve svém složení rozdílný okruh diváků; na straně druhé právní předpisy stanoví pro veřejnoprávní vysílající organizace omezenější přístup ke zdrojům z reklamy než pro soukromé vysílající organizace.
(39)
Kromě toho náklady na nákup a produkci programů zaznamenaly silnou inflaci. Počet vysílajících organizací se v průběhu čtyř let zdvojnásobil, na trhu s programy se zvýšila konkurence, zatímco nové vysílající organizace přispívaly na tento trh dodatečnou hotovostí. Výsledek - náklady na programy jakéhokoliv druhu se zvýšily. S cílem vyrovnat tuto inflaci čerpaly dva veřejnoprávní televizní kanály ze svých zásob programů. Tím, že tyto programy využívaly menší finanční prostředky a často méně obnovitelné, se staly méně atraktivními, což vedlo zejména k propadu počtu diváků televizního kanálu France 2, a tedy ke snížení jeho zdrojů z reklamy. Snížení zdrojů z reklamy a zdražení nákladů se tak projevilo zhoršením zdravého finančního stavu těchto dvou veřejnoprávních televizních kanálů.
(40)
Francouzské orgány tvrdí že stát byl nucen zasáhnout, aby se zajistilo trvání veřejnoprávních televizních kanálů a jejich veřejných služeb, a umožnilo se tak zachování plurality. Tyto veřejné služby se projevují v obecné povinnosti týkající se kvality a ve zvláštním programovém složení. Vyplývají z koncepce, podle níž existence veřejnoprávních televizních kanálů se všeobecným zaměřením a shromažďujících dost rozdílnou veřejnost je nezbytnou podmínkou plurality informací, rozmanitosti programů a rozlišené podpory audiovizuální a filmové tvorby. Provádění těchto služeb představuje pro veřejnoprávní televizní kanály dodatečné náklady a zároveň ušlý zisk z reklamy. Od roku 1988 do roku 1994 došlo k takovému zhoršení jejich ekonomické situace, které v daném případě ohrožovalo jejich existenci a také poškozovalo řádné plnění jejich veřejných služeb. Stát tedy musel zasáhnout ve formě podpor na investice a kapitálových příspěvků. Živelný růst poplatku nemohl totiž zaplnit rychlý růst nákladů na programy a zastavit ekonomický úpadek televizních kanálů. Francouzské orgány považuji zásah státu ve prospěch France 2 a France 3 za slučitelný se společným trhem jak na základě čl. 86 odst. 2, tak na základě čl. 87 odst. 3 písm. c) Smlouvy a s hlavními zásadami podpor na záchranu a restrukturalizaci podniků, které mají obtíže (8).
(41)
Francouzské orgány odůvodňují vyplacené podpory na investice pro France 2 a France 3 nezbytností pomoci televizním kanálům čelit zvýšení nákladů na programy. Ostatně na základě auditu kanceláře Coopers & Lybrand připravily oba veřejnoprávní televizní kanály v červenci 1991 strategický plán, který obsahuje pro každý televizní kanál návrh vnitřní reorganizace a sociální plán k vytvoření úspor a který stanoví strategii s cílem lépe odpovědět na očekávání televizních diváků a který přitom potvrzuje jejich zvláštnost veřejnoprávního televizního kanálu. Stát doprovodil provádění tohoto strategického plánu dodatečnými financemi ve formě již zmíněných podpor na investice a pro France 2 kapitálovým příspěvkem, aby vyrovnal strukturu bilanční sumy France 2. Tento první příspěvek ve výši 500 milionů FRF se ukázal jako nedostatečný, stát se rozhodl poskytnout France 2 další dva kapitálové příspěvky v roce 1993 a 1994, ten poslední byl proveden na základě nového auditu kanceláře Coopers & Lybrand a byl provázen novým úsporným plánem. Tato rekapitalizační opatření umožnila ozdravit finanční situaci France 2. Francouzské orgány se domnívají, že uvedená finanční opatření umožnila dvěma veřejnoprávním televizním kanálům přizpůsobit se novému prostředí hospodářské soutěže.
(42)
Francouzské orgány připomínají, že tyto podpory ve prospěch veřejnoprávních televizních kanálů jsou poskytnuty ve všeobecné souvislosti opětovného vymezení jejich veřejných služeb a jejich vztahů se státem prostřednictvím uzavření cílových smluv.
(43)
Francouzské orgány konečně uvádějí, že trhy s televizními diváky, programy a audiovizuální reklamou představují trhy s národním rozměrem a vytýkají Komisi, že neprokázala, jak byl obchod uvnitř Společenství ovlivněn těmito státními finančními opatřeními.
(44)
Francouzské orgány uvedly připomínky k postavení France 2 a France 3 na trzích, kde se nabývají audiovizuální a reklamní práva, ve své odpovědi ze dne 29. dubna 1999. Uvádějí, že veřejnoprávní televizní kanály nejsou na trhu, kde se nabývají audiovizuální a reklamní práva, s to ohrozit postavení komerčních televizních kanálů, pokud jsou jejich finanční možnosti menší nebo pokud jejich sestavení programu odpovídá požadavku náročnosti a rozmanitosti, zatímco komerční televizní kanály předkládají divákům pouze atraktivní programy. Francouzské orgány rovněž popírají, že by France 2 a France 3 měly „uměle nízkou“ politiku sazeb při prodeji reklamních časů. Zejména zdůraznily, že prodejní ceny za reklamní časy France 2 jsou celkově nižší pouze o 5 až 10 % než prodejní ceny TF1, zatímco reklamní bloky France 2 jsou dvakrát méně účinnější. Rozdíl skutečně dosahovaných cen mezi dvěma veřejnoprávními televizními kanály a TF1 by pouze odrážel rozdílnou účinnost reklamních bloků.
B. O připomínkách ACT
(45)
Francouzské orgány zaslaly dopisem ze dne 15. června 2000 Komisi svá vyjádření k připomínkám ACT. Připomínají své stanovisko, podle něhož poplatek tvoří stávající podporu, a popírají, že by soukromé televizní kanály vysílající pomocí pozemních systémů podléhaly povinnostem, které jsou srovnatelné s povinnostmi veřejnoprávních televizních kanálů. Potvrzují svou analýzu, podle níž jsou podpory na investice a kapitálové příspěvky, které jsou předmětem tohoto rozhodnutí, slučitelné se společným trhem na základě čl. 86 odst. 2 a čl. 87 odst. 3 písm. c) Smlouvy a uvádějí, že nepožadovaly použití čl. 87 odst. 3 písm. d), který se týká podpor učených na pomoc kultuře. Konečně uvádějí, že je na Komisi, aby posoudila, zda informace, které má k dispozici, jsou dostačující k ukončení řízení a zda mohou být ACT předány veřejné dokumenty.
V. POSOUZENÍ DANÝCH OPATŘENÍ
(46)
Ustanovení čl. 87 odst. 1 Smlouvy uvádí, že „podpory poskytované v jakékoli formě státem nebo ze státních prostředků, které narušují nebo mohou narušit hospodářskou soutěž tím, že zvýhodňují určité podniky nebo určitá odvětví výroby, jsou, pokud ovlivňují obchod mezi členskými státy, neslučitelné se společným trhem, nestanoví-li tato smlouva jinak“.
(47)
Dále, aby finanční opatření tvořilo státní podporu ve smyslu čl. 87 odst. 1 Smlouvy, musí být splněny tyto podmínky:
-
podpora musí být poskytnuta členským státem nebo ze státních prostředků,
-
podpora musí zvýhodňovat určité podniky nebo určitá odvětví, a tak narušovat nebo hrozit narušením hospodářské soutěže,
-
podpora musí ovlivňovat obchod mezi členskými státy.
A. O státních prostředcích
(48)
Podpory a kapitálové příspěvky, které jsou předmětem tohoto rozhodnutí, pocházejí ze státního rozpočtu. Poskytnutí těchto podpor nebo těchto příspěvků vyplývalo buď z právního aktu, nebo ze správního aktu. O charakteru státních prostředků dotyčných opatření a jejich přičtení státu tak není pochyb.
B. O selektivní výhodě a narušení hospodářské soutěže
(49)
Veškeré podpory, které obdržely France 2 a France 3 od roku 1988 do roku 1994, tvořily pro dva veřejnoprávní televizní kanály finanční prostředky, které mohly využívat na financování své činnosti nebo na investice a které obdržely, aniž by musely čerpat ze svých vlastních prostředků nebo si půjčovat na trhu. Tyto podpory tedy představovaly výhodu. Tato výhoda je navíc selektivní, protože ji využívaly pouze tyto dva veřejnoprávní televizní kanály, a ne všichni provozovatelé televize, ať už veřejní nebo soukromí.
(50)
V období 1988-1994 stát rovněž vložil do France 2 tři kapitálové příspěvky. Komise má obvykle za to, že kapitálový vklad státu do podniku nepředstavuje pro podnik selektivní výhodu, pokud se tento vklad uskuteční za okolností, které by byly přijatelné pro soukromého investora, působícího za obvyklých podmínek tržního hospodářství. Tuto zkoušku soukromého investora v tržním hospodářství lze z téhož důvodu uplatňovat pouze na investice v obchodních činnostech, v nichž se počítá s obvyklou návratností. Činností France 2 je v daném případě koncepce a sestavení programu televizních vysílání v souladu se službami, které byly France 2 svěřeny státem, a velká část činnosti tohoto televizního kanálu je proto přímo financována státem prostřednictvím poplatku. Cílem sestavení jeho programu není maximalizace obchodních příjmů. Při vložení kapitálu do France 2 nebylo tedy hlavním cílem státu získat optimální výnos. Stát se při poskytnutí kapitálových příspěvků France 2 neřídil důvody soukromého investora v tržním hospodářství. Francouzské orgány zdůraznily ve svých připomínkách ze dne 20. prosince 1996 a 29. dubna 1999 argument, podle kterého stát jednal jako soukromý investor v tržním hospodářství. Ukazuje se však jako protikladné v některých připomínkách tvrdit, že stát jednal jako soukromý investor v tržním hospodářství, a v připomínkách k zahájení formálního vyšetřovacího řízení, že při zásahu státu ve prospěch France 2 byla dodržena kritéria hlavních zásad týkajících se podpor na záchranu a restrukturalizaci podniků, které mají obtíže. Hlavní zásady se totiž použijí, jedná-li se o otázku podpor na záchranu nebo restrukturalizaci, a ne o zásahy odpovídající zásahům soukromého investora v tržním hospodářství.
(51)
Francouzské orgány nicméně připomněly podobnost jejich chování k France 2 s chováním soukromého investora v tržním hospodářství; je třeba analyzovat tento argument. S cílem posoudit, zda jsou kapitálové příspěvky poskytnuty za obvyklých tržních podmínek, je třeba analyzovat hospodářské výsledky příjemce v průběhu období předcházejícího poskytnutí kapitálových příspěvků, jakož i finanční vyhlídky stanovené na základě odhadů trhu. V daném případě ukazuje tabulka 3, jaké byly čisté zisky France 2 před a po poskytnutí tří kapitálových příspěvků.
TABULKA 3
Finanční údaje France 2 za období 1988-1994
(v milionech FRF)
1988
1989
1990
1991
1992
1993
1994
1995
Obrat
2 835,66
2 878,81
3 047,18
3 414,15
4 393,52
4 367,65
4 935,79
5 073,76
Hospodářský výsledek běžného účtu
- 99,92
- 329,19
- 744,25
- 92,92
75,51
52,01
73,13
60,73
Zdroj: Výsledovka France 2.
(52)
Jak vyplývá z tabulky 3, televizní kanál France 2 nebyl v období kapitálových příspěvků výnosný. Francouzské orgány nemohly na základě předchozích výsledků France 2 počítat s přiměřenou mírou výnosu z jejich investice. Také nemohly na základě finančních vyhlídek podniku nebo odhadů trhu počítat s obvyklou návratností investice. Jestliže je pravda, že se životaschopnost France 2 po několika ztrátových letech opět obnovila od roku 1992, byly malé zisky dosažené televizním kanálem možné pouze díky dodatečným kapitálovým příspěvkům, které byly schváleny státem v letech 1993 a 1994. Proto nelze přijmout argument francouzských orgánů, podle něhož mají být kapitálové příspěvky poskytnuté France 2 považovány za obvyklou tržní investici.
(53)
Komise má tedy za to, že soukromý investor v tržním hospodářství by neposkytl France 2 kapitálové příspěvky rovnocenné příspěvkům, které vložil stát v roce 1991, 1993 a 1994. V tomto ohledu tedy představují, pokud jde o France 2, výhodu selektivního přírůstku, protože France 2 je jediným televizním kanálem, který měl výhodu takových kapitálových vkladů k financování své činnosti.
(54)
Kromě toho je třeba přezkoumat, zda je splněna podmínka, která se týká schválené výhody, vzhledem ke kumulativním podmínkám stanoveným Soudním dvorem Evropských společenství v rozsudku Altmark (9). Jsou to tyto podmínky:
-
podnik požívající výhody byl skutečně pověřen plněním povinností veřejných služeb a tyto povinnosti byly jasně vymezeny,
-
parametry, na základě kterých je vypočítáno vyrovnání, byly objektivním a průhledným způsobem předběžně stanoveny, aby se předešlo tomu, že by zahrnovalo ekonomické zvýhodnění, které by ve srovnání s konkurenčními podniky podporovalo podnik požívající výhody,
-
vyrovnání nepřesáhne výši nezbytnou k pokrytí všech nebo části nákladů, vzniklých plněním povinností veřejných služeb, včetně příslušných příjmů a také přiměřeného zisku při plnění těchto povinností,
-
pokud nebyl výběr podniku proveden v rámci řízení při zadávání veřejných zakázek, byla úroveň nezbytného vyrovnání stanovena na základě analýzy nákladů, které by průměrný, řádně řízený a příslušným způsobem vybavený podnik vynaložil k plnění těchto povinností, včetně příslušných příjmů a také přiměřeného zisku při plnění těchto povinností.
(55)
V daném případě Komise uznává, že druhá podmínka, stanovená rozsudkem Altmark, není splněna. Podpory na investice a kapitálové příspěvky jsou totiž konkrétní podpůrná opatření poskytnutá francouzským státem France 2 a France 3, aby jim umožnila čelit zhoršení jejich ekonomické situace. Tato financování byla poskytnuta pouze a posteriori a s cílem čelit nepředvídané situaci. Nejedná se tedy o financování poskytnuté podle předem objektivně a průhledně stanovených parametrů.
(56)
Dále, pokud se jedná o čtvrtou podmínku, stanovenou rozsudkem Altmark, Komise konstatuje, že televizní kanály, kterým francouzské orgány svěřily provádění veřejných služeb, nebyly vybrány podle řízení při zadávání veřejných zakázek. Kromě toho nebyla úroveň poskytnutého finančního vyrovnání dvěma veřejnoprávním televizním kanálům stanovena na základě analýzy nákladů, které by průměrný, řádně řízený a příslušným způsobem vybavený podnik vynaložil k plnění svých veřejných služeb.
(57)
Jelikož nejsou splněny kumulativní podmínky stanovené rozsudkem Altmark, Komise konstatuje, že podpory a kapitálové příspěvky, které jsou předmětem tohoto rozhodnutí, představovaly pro France 2 a France 3 selektivní výhodu ve smyslu čl. 87 odst. 1 Smlouvy.
(58)
Kromě toho podle ustálené judikatury Soudního dvora (10), jakákoli státní podpora, která posiluje postavení podniku vzhledem k dalším konkurenčním podnikům při obchodu uvnitř Společenství, narušuje hospodářskou soutěž. V roce 1988, kdy začala Komise zkoumat tuto věc, bylo audiovizuální odvětví ve Francii otevřeno konkurenci. France 2 a France 3 konkurovaly dalším televizním provozovatelům a finanční výhoda, která se na ně vztahovala prostřednictvím finančních opatření, jež jsou předmětem tohoto rozhodnutí, nezbytně udržovala nebo posilovala jejich postavení ve srovnání s postavením k jejich konkurentů. Finanční opatření, jichž využívaly, tedy způsobila narušení hospodářské soutěže ve smyslu čl. 87 odst. 1 Smlouvy.
C. Ovlivnění obchodu
(59)
Státní finanční opatření představuje státní podporu ve smyslu čl. 87 odst. 1 Smlouvy, pouze pokud skutečně nebo potenciálně ovlivňuje obchod mezi členskými státy. Pokud finanční podpora poskytnutá státem posiluje postavení jednoho podniku ve srovnání s ostatními konkurenčními podniky v obchodu uvnitř Společenství, je třeba obchod považovat za ovlivněný státní podporou (11). Soudní dvůr rozpracoval široký výklad pojmu ovlivnění. Tak skutečnost, že se samotný dotyčný podnik neúčastní vývozu, nevylučuje, že by byl obchod ovlivněn. Pokud totiž členský stát poskytne podniku podporu, může být vnitřní činnost považována za zachovanou nebo zvýšenou, což pak snižuje vyhlídky podniků usazených v ostatních členských státech usadit se na tomto trhu. Podpora tedy umožňuje zachovat část trhu, kterou by mohli ovládnout konkurenti usazení v ostatních členských státech (12).
(60)
Ve světle této judikatury Komise uvádí , že „lze tedy mít obecně za to, že financování organizací pro veřejnoprávní vysílání státem ovlivňuje obchod mezi členskými státy. Zřejmým případem je nákup a prodej vysílacích práv, které se často provádějí v mezinárodnímu měřítku. Rovněž reklama v případě veřejnoprávních vysílajících organizací oprávněných k prodeji reklamních časů, má přeshraniční dopad, zejména v jazykově homogenních oblastech, které se rozkládají na obou stranách vnitrostátních hranic. Složení akcionářů komerčních vysílajících organizací může být rovněž rozšířeno na více členských států“ (13).
(61)
Komise dlouze rozpracovala tuto otázku ovlivnění obchodu ve svém příkazu k poskytnutí informací (14) a v rozhodnutí o zahájení formálního vyšetřovacího řízení. Trhy, kde se nabývají audiovizuální práva a prodávají programy, mají mezinárodní rozměr, i když se práva a programy obecně nabývají pro určený zeměpisný trh. Finanční prostředky schválené France 2 a France 3 jim poskytly dodatečné konkurenční prostředky k nabytí audiovizuálních práv a k investici do programů, které byly poté uvedeny do prodeje. Daná podpůrná opatření kromě toho postavila France 2 a France 3 do výhodnějšího postavení, než měly jejich konkurenti ze Společenství a snížila jejich možnosti natolik, aby se mohli usadit ve Francii. K tomu je třeba poznamenat, že na část období zkoumaného v tomto rozhodnutí byla audiovizuální skupina působící v několika členských státech akcionářem francouzského televizního kanálu La Cinq, který v roce 1992 vyhlásil úpadek.
(62)
Proto podpory a kapitálové příspěvky, jichž využívaly France 2 a France 3, ovlivnily ve smyslu čl. 87 odst. 1 Smlouvy obchod mezi členskými státy.
(63)
S ohledem na uvedená odůvodnění, je třeba dojít k závěru, že podpory vyplacené francouzskými orgány France 2 a France 3, jakož i kapitálové příspěvky vložené do France 2 od roku 1988 do roku 1994 představují státní podporu ve smyslu Smlouvy.
VI. PŘIDĚLENÍ POSKYTOVÁNÍ SLUŽBY OBECNÉHO HOSPODÁŘSKÉHO ZÁJMU FRANCE 2 A FRANCE 3
(64)
Ustanovení čl. 86 odst. 2 Smlouvy říká, že „podniky pověřené poskytováním služeb obecného hospodářského zájmu nebo ty, které mají povahu fiskálního monopolu, podléhají pravidlům obsaženým v této smlouvě, zejména pravidlům hospodářské soutěže, pokud uplatnění těchto pravidel nebrání právně nebo fakticky plnění zvláštních úkolů, které jim byly svěřeny. Rozvoj obchodu nesmí být dotčen v míře, která by byla v rozporu se zájmem Společenství“.
(65)
Podle ustálené judikatury představuje článek 86 Smlouvy, pokud jde o podniky pověřené poskytováním služeb obecného hospodářského zájmu, odchylku od zákazu státních podpor (15). Rozsudek Altmark mlčky potvrzuje, že státní podpora, která vyrovnává náklady vynaložené podnikem na poskytování služby obecného hospodářského zájmu může být prohlášena za slučitelnou se společným trhem, pokud jsou dodrženy podmínky stanovené čl. 86 odst. 2 Smlouvy.
(66)
V souladu s ustálenou judikaturou (16) představuje článek 86 Smlouvy odchylné ustanovení, které musí být vykládáno restriktivním způsobem. Soud přesně stanovil, že aby se na nějaké opatření mohla vztahovat uvedená odchylka, je nutné, aby se sloučily tyto podmínky:
-
dotyčná služba musí být službou obecného hospodářského zájmu a musí být jako taková členským státem jasně vymezena,
-
dotyčný podnik musí být členským státem výslovně pověřen poskytováním uvedené služby,
-
uplatňování pravidel hospodářské soutěže Smlouvy musí bránit plnění zvláštního úkolu, který byl podniku svěřen, a odchylka nesmí ovlivňovat rozvoj obchodu v míře, která by byla v rozporu se zájmem Společenství.
(67)
Sdělení stanoví zásady a metody, které Komise hodlá sledovat, aby dbala o dodržování těchto podmínek v oblasti vysílání. V daném případě tak musí Komise stanovit, že:
-
činnost televizních kanálů France 2 a France 3 představuje činnost veřejné služby a že jejich veřejné služby jsou jasně vymezeny (definice),
-
France 2 a France 3 byly pověřeny těmito veřejnými službami úředním aktem (pověření a dohled),
-
finanční vyrovnání, které jim byla poskytnuto, je úměrné čistým nákladům na jejich činnost veřejné služby (proporcionalita).
(68)
V rámci své analýzy musí Komise rovněž vzít v úvahu protokol. Ten připomíná, že veřejnoprávní vysílání je přímo spjato s demokratickými, společenskými a kulturními potřebami každé společnosti a s potřebou zachovat mediální pluralitu. Přesněji stanoví, že členské státy mají pravomoc „financovat veřejnoprávní vysílání, pokud je takové financování poskytováno organizacím pro veřejnoprávní vysílání k plnění veřejných služeb, jak jsou svěřeny, vymezeny a organizovány v každém členském státě, a pokud takové financování neovlivňuje obchodní podmínky a hospodářskou soutěž ve Společenství v míře, která by byla v rozporu se společným zájmem, přičemž se přihlíží k plnění veřejné služby“.
A. Definice veřejných služeb France 2 a France 3
(69)
Na základě protokolu a sdělení připadá definice veřejných služeb na členské státy. Sdělení uvádí, že „vzhledem ke zvláštnímu charakteru odvětví vysílání může být ‚široká‘ definice, svěřující dané organizaci pro veřejnoprávní vysílání úkol poskytovat vyvážený a pestrý programu podle jejího zmocnění a zachovat přitom určitou míru sledovanosti, považována s ohledem na výkladová ustanovení protokolu za legitimní vzhledem k čl. 86 odst. 2 Smlouvy, pokud by se týkala zároveň zajištění uspokojování demokratických, společenských a kulturních potřeb společnosti a zaručení pluralismu, včetně kulturní a jazykové rozmanitosti (17)“. Nakonec je třeba připomenout, že v oblasti definice veřejných služeb v odvětví vysílání se úloha Komise omezuje na kontrolu zjevné chyby (18).
(70)
Článek 48 francouzského zákona č. 86-1067 ze dne 30. září 1986 o svobodě komunikace odkazuje na „vzdělávací, kulturní a společenskou úlohu“ televizních kanálů France 2 a France 3. Články 54, 55 a 56 uvedeného zákona přesně stanoví některé úkoly France 2 nebo France 3 v oblasti šíření vládních prohlášení, parlamentních jednání a vysílání věnovaných politickému vzdělávání, odborovým a profesním organizacím, jakož i náboženským vyznáním zastoupeným ve Francii.
(71)
Veřejné služby France 2 a France 3 jsou dále pro každý televizní kanál podrobně popsány v seznamu úkolů a povinností. Článek 3 seznamu úkolů a povinností France 2 ze dne 28. srpna 1987 stanoví, že „společnost koncipuje a sestavuje program svých vysílání se snahou přinášet všem složkám veřejnosti informace, kulturní obohacení a zábavu na základě kulturní, vzdělávací a společenské úlohy, která je jí zákonem určena“, a že „svými programy zajišťuje zejména zdůraznění kulturního dědictví a podílí se na jeho obohacování audiovizuální tvorbou, kterou nabízí ve svém vysílání“. Článek 3 seznamu úkolů a povinností France 3 rovněž ze dne 28. srpna 1987 uvádí tyto dva pododstavce a doplňuje třetí, podle něhož „společnost koncipuje a sestavuje program svých vysílání o životě v regionech a přitom zejména podporuje vyjádření a informovanost o kulturních, společenských a profesních společenstvích a duchovních a filozofických skupinách“.
(72)
Asi ve dvaceti článcích se pak přesněji popisuje obsah těchto veřejných služeb: pluralitní vyjádření myšlenkových a názorových proudů; čestnost, nezávislost a pluralita informací; přizpůsobení se technologickým změnám; úprava programů pro neslyšící a nedoslýchavé osoby; šíření vládních sdělení, hlavních parlamentních jednání, vysílání věnovaných politickému vzdělávání, odborovým a profesním organizacím a hlavním náboženským vyznáním zastoupeným ve Francii; šíření zpráv věnovaných velkým vnitrostátním záležitostem, bezpečnosti silničního provozu a vysílání zaměřených na informovanost spotřebitelů; šíření vzdělávacích a společenských vysílání; povinnosti týkající se šíření a povahy dokumentů, informativních programů, programů o divadle, hudbě, tanci, zábavných programů, sportovních programů, vysílání pro děti a mládež a hrané tvorby.
(73)
Seznam úkolů a povinností France 2 a France 3 ze dne 16. září 1994, který nahradil seznam z roku 1987, opětovně potvrzuje tyto veřejné služby. V úvodu seznamu úkolů a povinností se uvádí, že „národní televizní společnosti (France 2 a France 3) vytvářejí televizi pro všechny občany. Proto se snaží shromáždit nejširší veřejnost a přitom potvrdit svou osobnost zvláštní nabídkou programů, která má čtyři hlavní charakteristické rysy:
-
při provádění kulturní, vzdělávací a společenské úlohy, kterou jim určuje zákon, přinášejí tyto televizní kanály veřejnosti informace, kulturní obohacení a zábavu a přitom stále respektují lidskou osobnost,
-
zajišťují pluralitu svých programů a přitom používají všechny žánry a otevírají se celé veřejnosti,
-
sestavení programu, které nabízejí, je zvláště bohaté a rozmanité v oblasti kulturních vysílání a programů pro mládež,
-
vykonávají významnou činnost v televizní tvorbě tím, že se snaží o inovace, věnují neustálou pozornost scénářům a podporují uskutečňování původních produkcí, které se snaží zdůraznit zejména francouzské kulturní dědictví.
V tom spočívá poslání národních televizních společností, aby byly odkazem na oblast etiky, kvality a fantazie. V tomto směru pečují o to, aby se vyhnuly jakékoliv vulgárnosti. Pozornost, kterou věnují svým divákům, vyjadřuje spíše „požadavek veřejnosti než vůli ke komerčnímu výkonu“. V úvodu seznamu úkolů a povinností France 2 se tento televizní kanál dále popisuje jako „jediný výhradně všeobecný televizní kanál veřejného sektoru“, jehož posláním je zasáhnout „širokou veřejnost, které nabízí rozmanitou a vyváženou programovou skladbu“, zatímco se v úvodu seznamu úkolů a povinností France 3 uvádí, že tento televizní kanál „potvrzuje své zvláštní poslání regionálního a místního televizního kanálu“ a dává přednost „decentralizovaným zprávám a regionálním událostem“. Jako v seznamech úkolů a povinností ze dne 28. srpna 1987 je poté asi ve dvaceti článcích podrobněji rozepsán obsah těchto veřejných služeb.
(74)
Komise má za to, že veřejné služby, které jsou svěřeny France 2 a France 3, odpovídají službě obecného hospodářského zájmu ve smyslu čl. 86 odst. 2 Smlouvy. Tyto veřejné služby jsou jasně vymezeny a jsou legitimní, pokud jsou zaměřeny zároveň na zajištění uspokojování demokratických, společenských a kulturních potřeb společnosti a zaručení pluralismu, včetně kulturní a jazykové rozmanitosti, ve smyslu protokolu. Komise kromě toho konstatuje, že tyto veřejné služby zahrnují koncepci a šíření všech programů vysílaných France 2 a France 3. Činnost veřejné služby těchto dvou televizních kanálů spočívá takto v koncepci a šíření všech jejich programů. Některé veřejné služby jsou ovšem obecné a spíše kvalitativní povahy, ale Komise s přihlédnutím k výkladovým ustanovením protokolu považuje tuto „širokou“ definici za legitimní. Komise má konečně za to, že tato definice veřejných služeb neobsahuje žádnou zjevnou chybu.
(75)
Seznamy úkolů a povinností dvou veřejnoprávních televizních kanálů rovněž obsahují ustanovení, která se týkají kvót vysílání kinematografické a audiovizuální tvorby „v původním francouzském jazyce“ a financování koprodukcí kinematografických děl. Jedná se o právní ustanovení týkající se všech provozovatelů bezplatného pozemního vysílání. Vzhledem k tomu, že tato opatření nejsou zahrnuta do oblasti přezkoumání tohoto rozhodnutí, není toto rozhodnutí dotčeno případnou analýzou výhod poskytnutých takto odvětví audiovizuální a kinematografické produkce.
B. Pověření a dohled
(76)
Dotyčné veřejné služby byly France 2 a France 3 svěřeny prostřednictvím úředních aktů, protože vyplývají ze zákona č. 86-1067, jakož i ze seznamů úkolů a povinností ze dne 28. srpna 1987, poté ze dne 16. září 1994, přijatých dekretem předsedy vlády. Tyto seznamy úkolů a povinností stanoví, že některé povinnosti se upřesňují ročními opatřeními. Seznamy úkolů a povinností ze dne 16. září 1994 mimo jiné uvádějí, že povinnosti a zásady, které zmiňují, jsou v případě potřeby upřesněny v cílových smlouvách uzavřených mezi státem a televizními kanály.
(77)
Francouzské orgány zřídily různé prostředky dohledu nad plněním veřejných služeb ze strany France 2 a France 3. Dva veřejnoprávní televizní kanály zasílají každým rokem ministrovi odpovědnému za komunikaci a Nejvyšší radě pro audiovizuální vysílání zprávu o provádění ustanovení uvedených v jejich seznamech úkolů a povinností. Nejvyšší rada pro audiovizuální vysílání vydává každý rok veřejnou zprávu, ve které u každého televizního kanálu hodnotí dodržování jednotlivých článků seznamu úkolů a povinností. V případě závažného neplnění veřejných služeb ze strany televizního kanálu zašle Nejvyšší rada pro audiovizuální vysílání veřejné připomínky správní radě.
(78)
Kromě toho v souladu s článkem 53 zákona č. 86-1067 parlament hlasuje o rozpočtu veřejnoprávních televizních kanálů na základě zprávy připravené na každém shromáždění členem finančního výboru. Zpravodaj může, pokud to považuje za nezbytné, komentovat plnění veřejných služeb televizními kanály.
(79)
Je třeba konečně poznamenat, že z dvanácti členů správní rady každého televizního kanálu jsou dva členové parlamentu, čtyři zástupci státu a čtyři kvalifikované osobnosti. Těchto deset osob nesouvisí s televizním kanálem a mohou tedy bez výhrad vyjadřovat své připomínky, pokud jde o plnění veřejných služeb.
C. Proporcionalita financování činnosti veřejné služby
a) Hodnocení vyrovnání poskytnutého státem na náklady činnosti veřejné služby
(80)
Komise musí zhodnotit, zda podpory vyplacené France 2 a France 3 jsou úměrné nákladům na jejich činnost veřejné služby. Podle sdělení „aby bylo dodrženo kritérium proporcionality, je nezbytné, aby podpory státu nepřesáhly čisté náklady veřejné služby vzhledem k ostatním přímým nebo nepřímým příjmům získaným z této veřejné služby. Proto čisté zisky, které komerční činnosti získají z veřejné služby, budou vzaty v úvahu při hodnocení proporcionality podpory (19)“.
(81)
Je třeba poznamenat, že, pokud sdělení v tomto ohledu odkazuje na směrnici Komise 80/723/EHS ze dne 25. června 1980 o průhlednosti finančních vztahů mezi členskými státy a veřejnými podniky (20) a na povinnost oddělených účtů zavedenou touto směrnicí, se tato povinnost neuplatňovala na odvětví televizního vysílání během období, kterého se týká toto rozhodnutí.
(82)
Sdělení je neutrální s ohledem na prostředky vybrané členskými státy k financování televizí, kterým byly svěřeny veřejné služby. Francouzské orgány se rozhodly pro smíšené financování, které je založeno zároveň na veřejných prostředcích a komerčních zdrojích. Příjmy z reklamy a ze sponzorování představují téměř celkovou částku těchto komerčních zdrojů, z distribučních činností plynou pouze okrajové příjmy. Pokud se jedná o veřejné prostředky, poplatek tvoří obvyklé veřejné financování France 2 a France 3. Avšak v období 1988 až 1994 poskytly francouzské orgány televizním kanálům France 2 a France 3 kromě poplatku také podpory uvedené v tabulkách 1 a 2.
(83)
Francouzské orgány rovněž poskytly France 2 tři kapitálové příspěvky. Od roku 1988 do roku 1991 televizní kanál nahromadil takové ztráty, že v roce 1991 byl v souladu s článkem 241 francouzského zákona č. 66-537 ze dne 24. července 1966 povinen navýšit, poté snížit svůj základní kapitál, aby vyrovnal velkou část svých ztrát a opětovně obnovil úroveň svého vlastního jmění ve výši poloviny svého základního kapitálu. Během této operace vložil francouzský stát 500 milionů FRF do France 2. Tato operace stačila k zajištění pokračování činnosti televizního kanálu na krátké období, ale neumožnila opětovné nastolení trvalé rovnováhy mezi vlastním kapitálem a bankovním zadlužením. Stát tedy musel v roce 1993 a 1994 poskytnout dva nové kapitálové příspěvky v celkové výši 410 milionů FRF.
(84)
V rámci přezkoumání kritéria proporcionality je Komise povinna prověřit, že souhrn veřejných financování vybraných France 2 a France 3 od roku 1988 do roku 1994, tzn. státní podpory podle tohoto rozhodnutí, ale také poplatek a podpory na vybavení, nepřesahují čisté náklady na jejich činnost veřejné služby.
(85)
Předběžně je třeba poznamenat, že v daném případě France 2 a France 3 obdržely v období 1988-1994 veřejné prostředky, které vycházejí z různé účetní logiky. Poplatek je totiž určen k vyrovnání ročních výdajů vynaložených oběma veřejnoprávními televizními kanály při provádění jejich činnosti veřejné služby; proto jsou zapsány na ročním základě do výsledovky. Naproti tomu kapitálové příspěvky a podpory jsou zapsány v rozvaze. Kapitálové příspěvky totiž představují mimořádné vklady, které sloužily k úhradě předchozích deficitů, nahromaděných za několik účetních období. Stejně tak podpory na investice a na vybavení umožňují financovat investice, které budou použity, a tudíž odepsány v několika účetních obdobích. Podpory jsou tedy uváděny ve výsledovce podle téhož harmonogramu jako odpisy investic. Pokud se pro výpočet vyrovnání nákladů veřejné služby smíchají položky z rozvahy (podpory) a položky z výsledovky (odpisy zahrnuté v celkových výdajích účetního období), je nutné přistupovat kumulativně ke střednědobému nebo dlouhodobému období, neboť je možné mít za to, že zapsání podpor (uvedených ve výsledovce) a zapsání podpor (uvedených v rozvaze) budou směřovat ke stejným částkám. Jelikož se formální vyšetřovací řízení týká let 1988-1994, bude se brát v úvahu toto kumulativní období.
(86)
France 2 a France 3 řídí buď interně, nebo prostřednictvím poboček činnost veřejné služby a zároveň komerční činnosti. Pouze náklady na činnost veřejné služby televizních kanálů, zahrnující veškeré náklady nezbytné pro koncepci a vysílání jejich programů, mohou být finančně vyrovnány státem. Celkové výdaje účetního období každého televizního kanálu tedy zahrnují výdaje spojené s činností veřejné služby, ale také výdaje spojené s komerčními činnostmi. Čisté náklady na činnost veřejné služby každého televizního kanálu se tedy získají, jak je stanoveno ve sdělení, tak, že se z jejich celkových výdajů účetního období odečtou veškeré výdaje spojené s komerčními činnostmi, ať už byly řízeny interně nebo prostřednictvím poboček, jakož i čisté zisky z těchto činností (hlavně příjmy z reklamy a sponzorování). V dotyčném období 1988-1994, jak je uvedeno v tabulce 4, dosahují tak kumulované čisté náklady na činnost veřejné služby 15,69 miliard FRF u France 2 a 20,89 miliard FRF u France 3 (21).
TABULKA 4
Stanovení čistých nákladů na činnost veřejné služby kumulativně za období 1988-1994
(v miliardách FRF)
France 2
France 3
Celkové výdaje
41,982
37,011
Výdaje spojené s komerčními činnostmi
15,2
11,74
Čisté zisky z komerčních činností
11,091
4,379
Čisté náklady na činnost veřejné služby
15,691
20,892
(87)
Tyto čisté náklady na veřejnou službu musejí být poté srovnány s úhrnem veřejných financování získaných televizními kanály s cílem zhodnotit, zda finanční vyrovnání od státu přesáhlo nebo nepřesáhlo tyto náklady. Jelikož poplatek na jedné straně a podpory a kapitálové příspěvky na straně druhé se řídí různými účetními logikami, je nezbytné postupně předkládat zůstatky vyrovnání nákladů na činnost veřejné služby podle zúčtovaných veřejných financování. V období 1988-1994 vybraly televizní kanály France 2 a France 3, pokud jde o poplatek, první z nich 12,12 miliardy FRF a druhý 20,17 miliardy FRF (22). Podle analýzy odpovídající přístupu „výsledovka“ se tak ukazuje, že France 2 a France 3 obdržely souhrnně částečné vyrovnání, a to první ve výši 3,57 miliardy FRF a druhý 718,6 milionu FRF.
(88)
Od nynějška je třeba porovnávat tyto částky částečného vyrovnání s dodatečnými veřejnými prostředky zapsanými v rozvaze. Tyto dodatečné prostředky jsou vytvářeny jednak podporami na vybavení a jednak podporami na investice, jinými podporami a kapitálovými příspěvky, které jsou předmětem tohoto řízení. Kumulativně dosahují 1,91 miliardy FRF u France 2 a 633,5 milionu FRF u France 3. Kromě toho nesmějí být do čistých nákladů na činnost veřejné služby zahrnuty kapitálové vklady, jakož i zálohy na běžných účtech neuhrazené pobočkám dvou veřejnoprávních televizních kanálů, které vykazují komerční činnosti (115,2 milionů FRF u France 2 a 25,9 milionů FRF u France 3).
(89)
Při zúčtování těchto dodatečných prostředků se ukazuje, že France 2 a France 3 získaly v období 1988-1994 částečné vyrovnání. Toto částečné vyrovnání dosahuje 1,54 miliardy FRF u France 2 a 59,2 milionu FRF u France 3.
b) Hodnocení chování France 2 a France 3 na trhu s prodejem reklamních časů
(90)
Komise musí podle sdělení rovněž ověřit, že na úrovni komerčních činností vnitřně spojených s činností veřejné služby nedošlo k žádnému narušení hospodářské soutěže, které by nebylo nezbytné k plnění veřejných služeb. K takovému narušení by došlo, pokud by France 2 a France 3, jisté si tím, že jejich nižší komerční příjmy budou vyrovnány státem, snížily prodejní ceny za reklamní časy, a tak snížily příjmy svých konkurentů.
(91)
TF1 ve své stížnosti zdůrazňuje tento argument a tvrdí, že díky státním podporám, které využívají, televizní kanály France 2 a France 3 tím, že nejsou „pod tlakem rentability jako jejich konkurenti, mohou dosahovat nabídkových cen a umělých snížení svých reklamních bloků nebo svých sponzorských akcí, aby si udržely inzerenty“.
(92)
Komise na základě informací, které má k dispozici, neobjevila žádný přesvědčivý údaj, který by potvrzoval argument TF1. Rozdíl mezi prodejními cenami reklamních bloků TF1 a reklamních bloků France 2 a France 3 se vysvětluje ne nekomerčním chováním dvou veřejnoprávních televizních kanálů, ale rozdílem účinnosti reklamních bloků TF1 oproti blokům veřejnoprávních televizních kanálů.
(93)
Inzerenti se v odvětví televizní reklamy především zajímají o sledovanost reklamních bloků u žen v domácnosti mladších 50 let. Tato sledovanost se měří pomocí pojmu „Gross Rating Point“ (GRP, ukazatel mediálního tlaku), definovaného jako průměrný počet kontaktů v reklamní kampani získaných u 100 osob cílové populace. Za provedený kontakt se pokládá, je-li osoba jednou v daném okamžiku vystavena vysílané zprávě.
(94)
Inzerenti pro svou reklamu vyhledávají nejúčinnější časy, které v daném okamžiku zajišťují nejlepší pokrytí u cílové populace. Z toho vyplývá, že čím je sledovanost vysílání větší, s tím vyšší platbou jednotkové ceny za kontakt (cena GRP) souhlasí inzerenti. Za účinnost vysílání je také příplatek.
(95)
Tabulka 6 uvádí pro každý televizní kanál průměrný ukazatel GRP a průměrnou cenu GRP během dne se zaměřením na ženy v domácnosti ve věku od 15 do 49 let.
TABULKA 6 (23)
TF1
France 2
France 3
M6
Průměrný ukazatel GRP
Cena GRP
(EUR)
Průměrný ukazatel GRP
Cena GRP
(EUR)
Průměrný ukazatel GRP
Cena GRP
(EUR)
Průměrný ukazatel GRP
Cena GRP
(EUR)
1990
5,8
2 732
3
2 738
2,3
2 533
1,9
2 440
1991
5,3
2 649
2,6
2 488
2,1
2 463
1,9
2 239
1992
4,8
2 963
2,5
2 652
2
2 707
1,9
2 297
1993
4,7
2 829
2,4
2 595
1,7
2 785
1,9
2 481
1994
4,7
2 983
2,6
2 847
1,6
2 777
2
2 475
Zdroj: MEDIAMETRIE/MEDIAMAT zpracování POPCORN.
Změna metodologie v roce 1989 neumožňuje porovnání s předchozími údaji.
(96)
Tabulka 7 uvádí pro každý televizní kanál průměrný ukazatel GRP a průměrnou cenu GRP v době vysoké sledovanosti (19-22 hodin) se zaměřením na ženy v domácnosti ve věku od 15 do 49 let.
TABULKA 7
TF1
France 2
France 3
M6
Průměrný ukazatel GRP
Cena GRP
(EUR)
Průměrný ukazatel GRP
Cena GRP
(EUR)
Průměrný ukazatel GRP
Cena GRP
(EUR)
Průměrný ukazatel GRP
Cena GRP
(EUR)
1990
12,8
3 465
5,9
3 079
3,9
2 620
3,4
2 815
1991
12,1
3 536
6,1
3 103
4,1
2 607
3,8
2 454
1992
10,4
3 741
5,7
3 613
3,9
3 032
4,4
2 587
1993
10,7
3 512
5,9
3 378
3,4
3 150
3,9
3 084
1994
10,3
3 735
6
3 519
3,4
3 078
4,2
3 920
Zdroj: MEDIAMETRIE/MEDIAMAT zpracování POPCORN.
Změna metodologie v roce 1989 neumožňuje porovnání s předchozími údaji.
(97)
Protisoutěžní chování veřejnoprávních televizních kanálů na trhu s prodejem reklamních časů by bylo zjištěno, pokud by s přihlédnutím ke skutečnosti, že vyšší průměrný ukazatel GRP způsobuje vyšší cenu GRP (příplatek za účinnost), byly ceny GRP dosahované veřejnoprávními televizními kanály znatelně nižší než ceny dosahované TF1 a M6. Na základě údajů uvedených v tabulkách 6 a 7 to není tento případ. Je pravda, že z nich v podstatě vyplývá, jak zdůrazňuje TF1, že jeho cena GRP je vyšší než ceny France 2 nebo France 3, které jsou vyšší než ceny M6. Rovněž z nich vyplývá, že průměrný ukazatel GRP TF1 je vždy jednoznačně vyšší než GRP France 2 nebo France 3. Od roku 1990 do roku 1994 se během celého dne průměrný ukazatel GRP TF1 pohybuje od 4,7 do 5,8 bodu, zatímco u France 2 se pohybuje od 2,4 do 3 bodů, u France 3 od 1,6 do 2,3 bodu a u M6 od 1,9 do 2 bodů. V době velké sledovanosti se průměrný ukazatel GRP u TF1 pohybuje od 10,3 do 12,8 bodu, zatímco u France 2 se pohybuje od 5,7 do 6,1 bodu, u France 3 od 3,4 do 4,1 bodu a u M6 od 3,4 do 4,4 bodu. Nicméně rozdíl mezi cenami GRP u TF1 a těchto dvou veřejnoprávních televizních kanálů není neúměrný, pokud se porovnává s rozdílem mezi cenami GRP u TF1 a M6. V průměru lze pozorovat snížení cen GRP u France 2, France 3 a M6 okolo 83 EUR za jednotku GRP ve srovnání s cenou GRP u TF1 ve dvou dotyčných obdobích (průběh celého dne a doba velké sledovanosti). Lze tedy konstatovat, že France 2 a France 3 nefakturovaly prodej svých reklamních časů za uměle nízkou cenu.
(98)
Níže uvedené grafy pro ilustraci představují údaje, které se týkají cen GRP a průměrného ukazatele GRP televizních kanálů, jak jsou uvedeny v tabulkách 6 a 7 s rozlišením mezi průměrem během dne a v době velké sledovanosti. Omezený počet (pět) bodů, které má k dispozici každý televizní kanál, a jejich slabý rozptyl umožňuje ukázat souhrn pěti let a čtyř televizních kanálů na jednom grafu.
(99)
Tyto dva grafy ukazují, že existuje pozitivní korelace mezi průměrným ukazatelem GRP a cenou GRP, což potvrzuje skutečnost, že existuje příplatek za účinnost: kanál s vyšším ukazatelem GRP má vyšší cenu GRP. Tato korelace je v grafu znázorněna lineární přímkou poklesu ceny GRP na průměrný ukazatel GRP, která vyjadřuje „průměrný“ vztah mezi cenou GRP a ukazatelem GRP všech televizních kanálů v daném období. Kromě toho z těchto dvou grafů vyplývá, že ceny dosahované France 2 a France 3 nejsou znatelně nižší než ceny dosahované TF1 a M6 s přihlédnutím k účinku příplatku za účinnost. Ve skutečnosti je u France 2 a France 3 několik bodů, které se nacházejí na spodní straně přímky poklesu, avšak jsou jí velmi blízko. Mimo jiné lze konstatovat, že některé ceny France 3 jsou vyšší než ceny M6 s přibližně stejným ukazatelem GRP.
(100)
Závěrem lze říci, že ceny dosahované France 2 a France 3 mezi rokem 1990 a 1994 se neukazují jako znatelně nižší než ceny dosahované TF1 a M6. Vyšší cena reklamních bloků TF1 se vysvětluje účinností reklamních bloků tohoto televizního kanálu, a ne komerčním chováním veřejnoprávních televizních kanálů. Francouzská rada pro hospodářskou soutěž v rozhodnutí z roku 2001, které se týká prodeje reklamních časů, ostatně dospěla ke stejnému závěru (24).
(101)
Komise závěrem konstatuje, že veřejná financování poskytnutá v období 1988-1994 francouzskými orgány France 2 a France 3 bylo jednak nižší než náklady na jejich činnost veřejné služby a že jednak neexistuje žádný ukazatel, který by prokazoval protisoutěžní chování veřejnoprávních televizních kanálů na trhu s prodejem reklamních časů. Komise se proto domnívá, že státní financování činnosti veřejné služby France 2 a France 3 vyhovuje podmínce proporcionality.
(102)
Komise uznává, že v daném případě jsou sloučeny tři podmínky pro uplatňování odchylky stanovené v čl. 86 odst. 2 Smlouvy.
VII. ZÁVĚR
(103)
Komise podle své analýzy má za to, že státní podpory, které jsou předmětem tohoto formálního vyšetřovacího řízení, jsou slučitelné se společným trhem na základě čl. 86 odst. 2 Smlouvy,
PŘIJALA TOTO ROZHODNUTÍ:
Článek 1
Podpory na investice vyplacené Francií televizním kanálům France 2 a France 3, jakož i kapitálové příspěvky prováděné Francií ve prospěch France 2 v letech 1988 až 1994 představují státní podpory slučitelné se společným trhem na základě čl. 86 odst. 2 Smlouvy.
Článek 2
Toto rozhodnutí je určeno Francouzské republice.
V Bruselu dne 10. prosince 2003.
DECISIÓN DE LA COMISIÓN
de 10 de diciembre de 2003
relativa a las ayudas estatales ejecutadas por Francia en favor de France 2 y France 3
[notificada con el número C(2003) 4497]
(El texto en lengua francesa es el único auténtico)
(Texto pertinente a efectos del EEE)
(2004/838/CE)
LA COMISIÓN DE LAS COMUNIDADES EUROPEAS,
Visto el Tratado constitutivo de la Comunidad Europea y, en particular, el primer párrafo del apartado 2 de su artículo 88,
Visto el Acuerdo sobre el Espacio Económico Europeo y, en particular, la letra a) del apartado 1 de su artículo 62,
Después de haber emplazado a los interesados para que presenten sus observaciones, de conformidad con los citados artículos (1), y teniendo en cuenta dichas observaciones,
Considerando lo siguiente:
I. PROCEDIMIENTO
(1)
El 10 de marzo de 1993, Télévision Française 1 SA (en lo sucesivo, «TF1») presentó una denuncia ante la Comisión relativa a los métodos de financiación y explotación de las cadenas públicas France 2 y France 3 (2). Dicha denuncia alega infracciones al artículo 81, al apartado 1 del artículo 86 y al artículo 87 del Tratado.
(2)
En virtud del artículo 81 del Tratado, TF1 considera que France 2 y France 3 aplicaron una serie de prácticas concertadas que tuvieron por objeto y efecto restringir la competencia. En virtud del artículo 86 del Tratado, TF1 sostiene que el Estado francés mantiene medidas que son contrarias al principio de igualdad de trato entre las empresas públicas y las privadas, así como medidas que imponen o fomentan acuerdos contrarios a la competencia. Por último, en virtud del artículo 87 del Tratado, TF1 afirma que la tasa por televisor, las subvenciones de diversa índole y aportaciones de capital, así como las autorizaciones de déficit de las que disfrutaron France 2 y France 3 a principios de los años noventa constituyen ayudas estatales. Por otra parte, TF1 califica de medida de efecto equivalente a una ayuda estatal el hecho de que el Consejo superior del sector audiovisual (en lo sucesivo, «CSA») no pueda imponer sanciones pecuniarias a las cadenas públicas. TF1 considera que esas ayudas estatales permitieron a las cadenas públicas obviar los imperativos de rentabilidad comercial pujando a la hora de adquirir derechos de televisión y practicando precios de reclamo y reducciones artificiales en sus emisiones publicitarias y operaciones de patrocinio.
(3)
El 16 de julio de 1993, la Comisión solicitó información a TF1 y recibió respuesta de ésta por carta de 30 de septiembre de 1993. El 12 de agosto de 1993 se recabó información de las autoridades francesas que contestaron por carta de 9 de diciembre de 1993.
(4)
El 17 de marzo de 1994, TF1 envió una carta a la Comisión en la que reiteraba los principales elementos de su denuncia.
(5)
Mediante carta de 23 de septiembre de 1994 y en un documento fechado el 12 de diciembre de 1994, TF1 proporcionó información adicional. Durante el mismo período, los representantes de la Comisión y de TF1 se reunieron en varias ocasiones.
(6)
Por carta de 9 de junio de 1995, TF1 se interesó por el curso dado a su denuncia. Mediante carta de 5 de julio de 1995, la Comisión contestó que no disponía aún del estudio que había encargado sobre el problema de la financiación de la televisión pública en todos los Estados miembros.
(7)
Por carta de 3 de octubre de 1995, TF1 emplazó a la Comisión a que actuara. Mediante carta de 11 de diciembre de 1995, la Comisión informó a la demandante de que había solicitado información adicional a las autoridades francesas en una carta de 21 de noviembre de 1995. En un documento fechado el 27 de noviembre de 1995, TF1 aportó datos complementarios.
(8)
El 2 de febrero de 1996, TF1 interpuso un recurso por omisión contra la Comisión ante el Tribunal de Primera Instancia de las Comunidades Europeas.
(9)
Por carta de 16 de febrero de 1996, las autoridades francesas respondieron a la solicitud de información que se les había remitido el 21 de noviembre de 1995. Mediante cartas de 22 de febrero, 28 de junio, 4 y 18 de octubre de 1996, la Comisión solicitó nuevamente información a las autoridades francesas, las cuales contestaron mediante varias cartas y fax de 21 de marzo, 28 de marzo, 12 de abril, 18 de julio y 20 de diciembre de 1996.
(10)
Mediante carta de 10 de marzo de 1997, TF1 presentó a la Comisión nuevos elementos en complemento de su denuncia inicial.
(11)
En una carta dirigida a TF1 el 15 de mayo de 1997, la Comisión consideró que ninguna medida de Estado contravenía el artículo 86 en conjunción con los artículos 81 y 82 del Tratado.
(12)
Por carta de 21 de octubre de 1997, las autoridades francesas remitieron información adicional a la Comisión.
(13)
El 10 de julio de 1998 la Comisión y TF1 se reunieron.
(14)
Mediante Decisión adoptada el 2 de febrero de 1999, la Comisión rechazó las alegaciones planteadas en la denuncia de TF1, fundamentadas en los artículos 81 y 82 del Tratado.
(15)
El 26 de febrero 1999, la Comisión envió un requerimiento de información a las autoridades francesas, las cuales respondieron por carta de 29 de abril de 1999.
(16)
Con la entrada en vigor del Tratado de Amsterdam el 1 de mayo de 1999, el Protocolo sobre el sistema de radiodifusión pública de los Estados miembros (en lo sucesivo, «el Protocolo») se incorporó en anexo al Tratado.
(17)
El 3 de junio de 1999, el Tribunal de Primera Instancia condenó a la Comisión por omisión tras comprobar que ésta no había adoptado una decisión sobre la parte de la denuncia de TF1 relativa a las ayudas estatales (3).
(18)
Por carta de 27 de septiembre de 1999, la Comisión informó a Francia de su decisión de incoar el procedimiento previsto en el apartado 2 del artículo 88 del Tratado con respecto a las subvenciones a la inversión percibidas por France 2 y France 3 y las aportaciones de capital recibidas por France 2 entre 1988 y 1994.
(19)
La decisión de la Comisión de incoar el procedimiento se publicó en el Diario Oficial de las Comunidades Europeas (4). La Comisión invitó a los interesados a presentar sus observaciones sobre las medidas en cuestión.
(20)
El 19 de noviembre de 1999 se celebró una reunión entre las autoridades francesas y la Comisión. Las autoridades francesas presentaron sus observaciones por carta de 10 de diciembre de 1999. El 1 de febrero de 2000, la Asociación de televisión comercial europea (en lo sucesivo, «ACT») remitió sus observaciones a la Comisión. Las autoridades francesas respondieron a dichas observaciones mediante carta de 15 de junio de 2000.
(21)
La Comisión se reunió el 10 de febrero de 2000 con los representantes de TF1 y los días 6 de abril y 2 de octubre de 2000 con los representantes de las autoridades francesas y de France Télévisions.
(22)
La Comunicación de la Comisión sobre la aplicación de las normas en materia de ayudas estatales a los servicios públicos de radiodifusión (5) (en lo sucesivo, «la Comunicación») fue publicada el 15 de noviembre de 2001. En ella se definen los principios que la Comisión se propone aplicar para examinar las medidas de financiación pública concedidas a las televisiones públicas.
(23)
Por cartas de 29 de julio, 18 de octubre y 16 de diciembre de 2002, y de 21 de enero, 20 de marzo y 15 de abril de 2003, la Comisión solicitó información complementaria a las autoridades francesas. Éstas contestaron por cartas de 19 de agosto de 2002 y de 2 de enero, 11 de febrero, 12 de febrero, 19 de mayo, 26 de agosto y 7 de noviembre de 2003.
(24)
Por otra parte, el 20 de noviembre de 2002 y el 11 de junio de 2003 la Comisión se reunió con representantes de las autoridades francesas y de France Télévisions y el 14 de abril de 2003 con los representantes de TF1.
(25)
La presente Decisión solamente se refiere a las medidas financieras objeto de la decisión de incoación del procedimiento, es decir las subvenciones a la inversión percibidas por France 2 y France 3 y las aportaciones de capital recibidas por France 2 entre 1988 y 1994. La presente Decisión no se refiere a la tasa por televisor establecida por la Ley francesa no 49-1032 de 30 de julio de 1949, ya que ésta quedó excluida de la decisión de incoación del procedimiento.
(26)
Sin embargo, para tener una visión completa de las relaciones financieras entre el Estado francés y las cadenas públicas France 2 y France 3 durante el período a que se refiere la presente Decisión, la Comisión debe considerar no sólo las subvenciones a la inversión y las aportaciones de capital, sino también dicha tasa. Por tanto, en la presente Decisión la Comisión se referirá a la tasa siempre que así lo exija su análisis de las medidas financieras contempladas en el considerando 25.
II. DESCRIPCIÓN DETALLADA DE LAS MEDIDAS
(27)
El sistema de financiación de France 2 y France 3 es mixto, en la medida en que se basa a la vez en la tasa por televisor y en los ingresos publicitarios y de patrocinio. La tasa constituye la financiación pública ordinaria de las cadenas públicas francesas. No obstante, entre 1988 y 1994, France 2 y France 3 recibieron además subvenciones a la inversión, y France 2 aportaciones de capital.
A. Subvenciones a la inversión y otras subvenciones
(28)
Entre 1988 y 1994, el Estado concedió a France 2 y France 3 respectivamente las subvenciones a la inversión y de otro tipo que se indican los cuadros 1 y 2.
CUADRO 1
Subvenciones recibidas por France 2
(en millones FRF)
1988
1989
1990
1991
1992
1993
1994
Subvenciones a la inversión
130
136
-
178,3
195
139
-
Otras subvenciones
-
-
0,74
86,52
-
-
21
Total subvenciones
130
136
0,74
264,82
195
139
21
CUADRO 2
Subvenciones recibidas por France 3
(en millones FRF)
1988
1989
1990
1991
1992
1993
1994
Subvenciones a la inversión
50
100
40
80
145
159
-
Otras subvenciones
-
-
-
-
-
4,5
-
Total subvenciones
50
100
40
80
145
163,5
-
B. Aportaciones de capital
(29)
Durante el período contemplado, France 2 recibió asimismo tres aportaciones de capital. El Estado le concedió la primera aportación de 500 millones de francos franceses (FRF) en 1991 por un importe, la segunda de 55 millones FRF en 1993 y la tercera de 355 millones FRF en 1994.
(30)
El derecho ampliado deberá ser el determinado en el apartado 2 del artículo 1 del Reglamento original.
III. OBSERVACIONES DE UN TERCERO INTERESADO
(31)
Por carta de 1 de febrero de 2000, la Comisión recibió observaciones de ACT, que representa a la mayor parte de las cadenas de televisión comerciales de la Comunidad, en el marco del procedimiento de investigación formal.
(32)
Con carácter preliminar, ACT considera que se han impuesto obligaciones de servicio público a las cadenas privadas TF1, M6 y Canal + sin que éstas hayan recibido por tal motivo ninguna compensación financiera del Estado y que, por lo tanto, las obligaciones de servicio público a que están sujetas France 2 y France 3 no justifican en absoluto su financiación pública. Por otra parte, ACP lamenta que algunos datos, tales como los costes adicionales soportados por las cadenas públicas para desempeñar sus funciones de servicio público o el contenido del plan de reestructuración de las cadenas, no figuren en la decisión de incoación del procedimiento de investigación formal. Confirma en cambio el análisis de la Comisión en cuanto al efecto de las ayudas en la competencia y en los intercambios entre Estados miembros.
(33)
ACT afirma en primer lugar que la tasa por televisor constituye una ayuda estatal desde que se liberalizó el sector audiovisual, y que se trata de una ayuda nueva, toda vez que esa tasa se abona a las cadenas anualmente. De ahí que, según ACT, la Comisión debía haber incluido la tasa por televisor entre las medidas objeto del procedimiento de investigación formal. Considera por otro lado que la tasa no puede declararse compatible con el mercado común con arreglo a la letra c) del apartado 3 del artículo 87 ni al apartado 2 del artículo 87 del Tratado. La financiación pública de France 2 y France 3 le parece por tanto injustificada, en tanto en cuanto las cadenas privadas tienen obligaciones de servicio público similares a las de las cadenas públicas pero no reciben la misma compensación financiera del Estado.
(34)
En cuanto a las subvenciones a la inversión y las aportaciones de capital, ACT considera que estas ayudas no están ligadas a un proyecto cultural concreto y que, en consecuencia, no pueden justificarse a tenor de lo dispuesto en la letra d) del apartado 3 del artículo 87 del Tratado. ACP considera además que constituyen ayudas de funcionamiento y que la exención prevista para las ayudas de salvamento y de reestructuración de empresas en crisis no puede aplicarse a este caso, en la medida en que las autoridades francesas no comunicaron el plan de reestructuración de las cadenas a la Comisión.
(35)
Por último, tras recordar la metodología que la Comisión debe seguir para evaluar una ayuda estatal a tenor del apartado 2 del artículo 86 del Tratado, ACT considera que las subvenciones a la inversión y las aportaciones de capital consideradas en este caso no cumplen los criterios establecidos en dicho artículo, por cuanto se trata de ayudas excepcionales y temporales que no se concedieron con objeto de financiar misiones de servicio público adicionales.
(36)
En conclusión, ACT solicita a la Comisión que adopte una decisión final negativa sobre las subvenciones a la inversión concedidas a France 2 y France 3 y las aportaciones de capital abonadas a France 2, que incoe un procedimiento de investigación formal sobre la tasa por televisor y que le remita información más detallada sobre las obligaciones de servicio público de ambas cadenas y el contenido de su plan de reestructuración.
IV. OBSERVACIONES DE FRANCIA
A. Respecto a la incoación del procedimiento de investigación formal
(37)
Las autoridades francesas comunicaron sus observaciones sobre la incoación del procedimiento de investigación formal mediante carta de 10 de diciembre de 1999. Indican que sus cartas de 20 de diciembre de 1996 y de 29 de abril de 1999 forman parte integrante de dichas observaciones. La información incluida en esas dos cartas sólo se mencionará en la presente si no figura en la carta de 10 de diciembre 1999.
(38)
Las autoridades francesas recuerdan primero las consecuencias de la liberalización del sector audiovisual. Consideran que la privatización de TF1 fragilizó la situación económica de France 2 de forma repentina e imprevista, ya que a partir de 1987 los ingresos publicitarios de TF1 aumentaron considerablemente, mientras que el incremento de los de France 2 se fue erosionando. Las autoridades francesas ofrecen al respecto dos explicaciones: por una parte, la programación de TF1, por motivos comerciales, se reorientó hacia una audiencia de «amas de casa menores de cincuenta años», la que más interesa a los anunciantes, mientras que los operadores públicos se dirigen a una audiencia más amplia y diversificada. Por otra parte, las disposiciones legales y reglamentarias imponen a los operadores públicos un acceso más limitado a los ingresos publicitarios que a los operadores privados.
(39)
Además, los costes de adquisición y producción de programas han experimentado una fuerte inflación. Al duplicarse el númeroo de operadores en cuatro años, la competencia se hizo más intensa en el mercado de programas, al tiempo que los nuevos operadores traían mayor liquidez a este mercado. El resultado fue que los costes de todos los tipos de programas aumentaron. Para compensar esa inflación, las dos cadenas públicas utilizaron sus reservas de programas. Al disponer de medios financieros inferiores más limitados y renovados con menos frecuencia, dichos programas se volvieron menos atractivos, lo que provocó un desplome de audiencia en France 2 y, por ende, una disminución de sus ingresos publicitarios. Así, la reducción de los ingresos publicitarios y el encarecimiento de los costes se tradujeron en un deterioro de la situación financiera de las dos cadenas públicas.
(40)
Las autoridades francesas afirman que el Estado se vio obligado a intervenir para garantizar la permanencia de las cadenas públicas y su misión de servicio público y mantener así el pluralismo. Esa misión de servicio público se traduce en una obligación cualitativa general y en programaciones específicas. Responde a la idea de que la existencia de cadenas públicas de carácter generalista destinadas a un público suficientemente variado es una condición imprescindible para garantizar una información plural, variedad de programas y un apoyo diversificado a la creación audiovisual y cinematográfica. El desempeño de esa misión supone a la vez un coste adicional y un lucro cesante publicitario para las cadenas públicas. De 1988 a 1994, el deterioro de su situación económica podía comprometer su existencia, impidiendo así el correcto cumplimiento de su misión de servicio público. En consecuencia, el Estado tuvo que intervenir mediante subvenciones a la inversión y aportaciones de capital. En efecto, el simple aumento de la tasa por televisor no podía absorber el rápido incremento de costes de los programas ni frenar el deterioro económico de las cadenas. Las autoridades francesas consideran la intervención del Estado en favor de France 2 y France 3 compatible con el mercado común a tenor tanto del apartado 2 del artículo 86, como de la letra c) del apartado 3 del artículo 87 del Tratado, y de las Directrices sobre las ayudas de salvamento y de reestructuración de empresas en crisis (8).
(41)
Las autoridades francesas justifican las subvenciones a la inversión concedidas a France 2 y France 3 por la necesidad de ayudar a las cadenas a hacer frente al aumento de costes de los programas. Por otra parte, a raíz de una auditoría de Coopers y Lybrand, las dos cadenas públicas elaboraron un plan estratégico en julio de 1991, que incluía un proyecto de reorganización interna y un plan social para cada cadena con objeto de ahorrar gastos y que fijaba una estrategia para responder mejor a la demanda de los telespectadores afirmando al mismo tiempo su especificidad como cadenas públicas. El Estado acompañó la aplicación de este plan estratégico con financiaciones adicionales consistentes en las mencionadas subvenciones a la inversión y, en el caso de France 2, con una aportación de capital para corregir la estructura de su balance. Como esa primera aportación de 500 millones FRF resultó insuficiente, el Estado decidió conceder dos nuevas aportaciones de capital a France 2 en 1993 y 1994, la última tras una nueva auditoría de Coopers y Lybrand y coincidiendo con un nuevo plan de ahorro. Estas medidas de recapitalización permitieron sanear la situación financiera de France 2. Las autoridades francesas consideran que estas medidas financieras permitieron a las dos cadenas públicas adaptarse al nuevo contexto competitivo.
(42)
Las autoridades francesas recuerdan que estas ayudas en favor de las cadenas públicas se produjeron en un contexto general de redefinición de su misión de servicio público y de sus relaciones con el Estado mediante contratos de objetivos.
(43)
Las autoridades francesas indican finalmente que los mercados de audiencia, programas y publicidad audiovisual son mercados de ámbito nacional y reprochan a la Comisión que no haya demostrado cómo esas medidas financieras estatales habían afectado a los intercambios intracomunitarios.
(44)
En su respuesta de 29 de abril de 1999, las autoridades francesas formularon observaciones sobre la posición de France 2 y France 3 en el mercado de adquisición de derechos audiovisuales y publicitarios. Las autoridades francesas indicaban que las cadenas públicas no están en condiciones de amenazar la posición de las cadenas comerciales en los mercados de adquisición de derechos audiovisuales, en la medida en que su capacidad financiera es menor y su programación responde a un imperativo de exigencia y diversidad, mientras que las cadenas comerciales sólo proponen programas atractivos en términos de audiencia. Las autoridades francesas refutaban asimismo que France 2 y France 3 tuvieran una política tarifaria «artificialmente baja» en materia de venta de espacios publicitarios. Alegaban, en particular, que los precios de venta de espacios publicitarios de France 2 sólo son globalmente entre un 5 % y un 10 % inferiores a los de TF1, mientras que sus espacios dos veces menos importantes. La diferencia de precios entre las dos cadenas públicas y TF1 no sería más que el reflejo de la diferencia de potencia de las emisiones publicitarias.
B. Respecto a las observaciones de ATC
(45)
Por carta de 15 de junio de 2000, las autoridades francesas hicieron llegar a la Comisión sus comentarios sobre las observaciones de ACT. Recuerdan su postura, a saber que la tasa por televisor constituye una ayuda existente y niegan que las cadenas hertzianas privadas estén sometidas a obligaciones comparables a las de las cadenas públicas. Confirman su análisis de que las subvenciones a la inversión y las aportaciones de capital objeto de la presente decisión son compatibles con el mercado común de acuerdo con el apartado 2 del artículo 86 y de la letra c) del apartado 3 del artículo 87 del Tratado e indican no haber solicitado la aplicación del letra d) del apartado 3 del artículo 87 relativo a la promoción de la cultura. Señalan, por último, que corresponde a la Comisión evaluar si la información de la que dispone es suficiente para concluir el procedimiento y que los documentos públicos pueden comunicarse a ACT.
V. EVALUACIÓN DE LAS MEDIDAS
(46)
El apartado 1 del artículo 87 establece que, «salvo que el presente Tratado disponga otra cosa, serán incompatibles con el mercado común, en la medida en que afecten a los intercambios comerciales entre Estados miembros, las ayudas otorgadas por los Estados o mediante fondos estatales, bajo cualquier forma, que falseen o amenacen falsear la competencia, favoreciendo a determinadas empresas o producciones».
(47)
Así pues, para que una medida financiera constituya una ayuda estatal con arreglo a lo dispuesto en el apartado 1 del artículo 87 del Tratado, deben cumplirse cada una de las condiciones siguientes:
-
la ayuda debe ser otorgada por un Estado miembro mediante fondos estatales oficiales;
-
la ayuda debe favorecer a determinadas empresas o sectores de forma que falsee o amenace falsear la competencia;
-
la ayuda debe afectar a los intercambios entre Estados miembros.
A. Respecto a los fondos estatales
(48)
Las subvenciones y aportaciones de capital objeto de la presente decisión proceden del presupuesto del Estado. La concesión de esas subvenciones y aportaciones se derivó de un acto legislativo o reglamentario. Así pues, está fuera de duda que las medidas en cuestión eran fondos estatales imputables al Estado.
B. Respecto a la ventaja selectiva y el falseamiento de la competencia
(49)
Todas las subvenciones recibidas por France 2 y France 3 de 1988 a 1994 constituyeron para las dos cadenas públicas recursos financieros de los que pudieron disponer para financiar sus actividades o para invertir, sin tener que recurrir a sus recursos propios ni contraer préstamos en el mercado. Dichas subvenciones constituyeron pues una ventaja que, además, fue selectiva, puesto que solamente disfrutaron de ellas las cadenas públicas de televisión y no todos los operadores de televisión públicos o privados.
(50)
Durante el período 1988-1994, el Estado concedió también a France 2 tres aportaciones de capital. La Comisión considera habitualmente que una aportación de capital del Estado a una empresa no constituye una ventaja selectiva para ésta si esa aportación se realiza en circunstancias que resultarían aceptables para un inversor privado que actuara en las condiciones normales de una economía de mercado. Esta prueba del inversor privado en una economía de mercado, por su mismo carácter, sólo puede aplicarse a las inversiones realizadas en actividades comerciales de las que se espera un rendimiento normal. En el caso que nos ocupa, France 2 se dedica al diseño y programación de programas de televisión acordes con las misiones que le ha encomendado el Estado, razón por la que gran parte de su actividad es financiada por el Estado a través de la tasa por televisor. Su programación no tiene por objeto incrementar al máximo sus ingresos comerciales. Por consiguiente, al proporcionar capital a France 2, el primer objetivo del Estado no era obtener un rendimiento óptimo. Así pues, el Estado no concedió esas aportaciones de capital a France 2 con la motivación de un inversor privado en una economía de mercado. En sus observaciones de 20 de diciembre de 1996 y de 29 de abril de 1999, las autoridades francesas argumentaron que el Estado había actuado como un inversor privado en una economía de mercado. Resulta sin embargo contradictorio afirmar en algunas de las observaciones que el Estado ha actuado como un inversor privado en una economía de mercado y, en las observaciones sobre la incoación del procedimiento de investigación formal, que la intervención del Estado en favor de France 2 respetó los criterios fijados en las Directrices sobre las ayudas de salvamento y de reestructuración de empresas en crisis. En efecto, las Directrices se aplican cuando se trata de ayudas de salvamento o de reestructuración, y no de intervenciones en las condiciones de un inversor privado en una economía de mercado.
(51)
No obstante, puesto que las autoridades francesas alegaron la similitud de su actuación en France 2 con la de un inversor privado en una economía de mercado, conviene analizar este argumento. Con el fin de determinar si las aportaciones de capital se conceden en condiciones normales de mercado, es preciso analizar los resultados económicos del beneficiario durante el período que precede a la concesión de las aportaciones de capital, así como las perspectivas financieras previstas sobre la base de las previsiones de mercado. En el presente caso, el cuadro 3 recoge los resultados netos de France 2 antes y después de la concesión de las tres aportaciones de capital.
CUADRO 3
Datos financieros de France 2 durante el período 1988-1994
(en millones FRF)
1988
1989
1990
1991
1992
1993
1994
1995
Volumen de negocios
2 835,66
2 878,81
3 047,18
3 414,15
4 393,52
4 367,65
4 935,79
5 073,76
Resultado neto del ejercicio
- 99,92
- 329,19
- 744,25
- 92,92
75,51
52,01
73,13
60,73
Fuente: Cuentas de resultados de France 2
(52)
Según se desprende del cuadro 3, France 2 no era rentable en la época en que se realizaron las aportaciones de capital. Habida cuenta de los resultados anteriores de la cadena, las autoridades francesas no podían esperar un rendimiento razonable de su inversión. Tampoco podían esperar un rendimiento normal de la inversión a la vista de las perspectivas financieras de la empresa o de las previsiones del mercado. Si es cierto que, después de unos años de pérdidas, la viabilidad de France 2 se restableció a partir de 1992, los escasos beneficios obtenidos por la cadena sólo fueron posibles gracias a las subsiguientes inyecciones de capital realizadas por el Estado en 1993 y 1994. Por lo tanto, no puede aceptarse el argumento esgrimido por las autoridades francesas de que las aportaciones de capital concedidas a France 2 deben considerarse una inversión normal de mercado.
(53)
La Comisión considera, por tanto, que un inversor privado en una economía de mercado no habría concedido a France 2 aportaciones de capital equivalentes a las que el Estado pagó en 1991, 1993 y 1994. En este aspecto constituyen pues una ventaja para France 2 y, por añadidura, una ventaja selectiva, puesto que France 2 es la única cadena de televisión que ha recibido tales dotaciones para financiar su actividad.
(54)
Además procede examinar si se cumple la condición de ventaja concedida, teniendo en cuenta cada una de las condiciones fijadas por el Tribunal de Justicia de las Comunidades Europeas en la sentencia Altmark (9). Estas condiciones son las siguientes:
-
que la empresa beneficiaria esté efectivamente encargada de la ejecución de obligaciones de servicio público y que estas obligaciones se hayan definido claramente,
-
que los parámetros para el cálculo de la compensación se hayan establecido previamente de forma objetiva y transparente, para evitar que ésta confiera una ventaja económica que pueda favorecer a la empresa beneficiaria respecto a las empresas competidoras,
-
que la compensación no supere el nivel necesario para cubrir total o parcialmente los gastos ocasionados por la ejecución de las obligaciones de servicio público, teniendo en cuenta los ingresos correspondientes y un beneficio razonable por la ejecución de estas obligaciones,
-
cuando la elección de la empresa no se haya realizado en el marco de un procedimiento de contratación pública, que el nivel de la compensación necesaria se haya calculado sobre la base de un análisis de los costes que una empresa media, bien gestionada y adecuadamente equipada, habría soportado para ejecutar estas obligaciones, teniendo en cuenta los ingresos correspondientes y un beneficio razonable por la ejecución de estas obligaciones.
(55)
En el caso que nos ocupa, la Comisión considera que no se cumple la segunda condición establecida en la sentencia Altmark. En efecto, las subvenciones a la inversión y las aportaciones de capital son medidas de apoyo específicas concedidas por el Estado francés a France 2 y France 3 para que éstas pudieran afrontar una situación económica deteriorada. Estas financiaciones se concedieron a posteriori y para hacer frente a una situación imprevista. No se trata, por tanto, de financiaciones concedidas en función de unos parámetros establecidos previamente de forma objetiva y transparente.
(56)
Además, por lo que se refiere a la cuarta condición recogida en la sentencia Altmark, la Comisión observa que las cadenas de televisión a las que las autoridades francesas encomendaron misiones de servicio público no fueron seleccionadas en el marco de un procedimiento de contratación pública. El nivel de la compensación financiera concedida a ambas cadenas públicas tampoco se determinó sobre la base del análisis de los costes que una empresa media, bien gestionada y adecuadamente equipada, habría soportado para cumplir esas misiones de servicio público.
(57)
Dado que no se cumplieron todas las condiciones fijadas en la sentencia Altmark, la Comisión observa que las subvenciones y aportaciones de capital objeto de la presente Decisión constituyeron ventajas selectivas para France 2 y France 3 a tenor del apartado 1 del artículo 87 del Tratado.
(58)
Además, según una jurisprudencia reiterada del Tribunal de Justicia (10), toda ayuda estatal que refuerza la posición de una empresa en relación con otras empresas competidoras en los intercambios intracomunitarios genera una distorsión de la competencia. En 1988, año en el que se inicia el examen de la Comisión en el presente asunto, el sector audiovisual francés estaba abierto a la competencia. France 2 y France 3 competían con otros operadores de televisión y la ventaja financiera de la que gozaron gracias a las medidas financieras objeto de la presente Decisión mantuvieron o reforzaron necesariamente su posición con respecto a la de sus competidores. Así, las medidas financieras de las que disfrutaron generaron efectivamente una distorsión de la competencia con arreglo a lo dispuesto en el apartado 1 del artículo 87 del Tratado.
C. Repercusiones en los intercambios comerciales
(59)
Una medida financiera estatal sólo constituye una ayuda estatal con arreglo al apartado 1 del artículo 87 del Tratado si afecta real o potencialmente a los intercambios entre los Estados miembros. Cuando una ayuda concedida por el Estado refuerza la posición de una empresa en relación con otras empresas competidoras en los intercambios intracomunitarios, debe considerarse que la ayuda afecta a estas últimas (11). El Tribunal de Justicia ha desarrollado una amplia interpretación del concepto de afectación. Así, el hecho de que la empresa en cuestión no participe en las exportaciones no excluye que los intercambios se vean afectados. En efecto, cuando un Estado miembro concede una ayuda a una empresa, la actividad interior puede verse mantenida o aumentada, lo que disminuye en la misma medida las posibilidades de las empresas establecidas en otros Estados miembros de establecerse en ese mercado. La ayuda permite mantener, por consiguiente, una cuota de mercado que podían haber acaparado los competidores establecidos en otros Estados miembros (12).
(60)
A la luz de esa jurisprudencia, la Comunicación afirma que «cabe considerar en general que la financiación estatal de los organismos públicos de radiodifusión influye en el comercio entre Estados miembros. Esto es especialmente evidente en el caso de la adquisición y venta de los derechos de difusión de programas, que a menudo se produce en el ámbito internacional. También la publicidad, en el caso de los organismos de radiodifusión públicos autorizados a vender espacios publicitarios, tiene un efecto transfronterizo, en particular en las zonas lingüísticas homogéneas que se extienden a uno y otro lado de las fronteras nacionales. Además, la estructura del accionariado de los organismos de radiodifusión comerciales puede extenderse a varios Estados miembros.» (13).
(61)
En su requerimiento de información (14) y en la decisión de incoación del procedimiento de investigación formal, la Comisión expuso detenidamente la cuestión de los repercusiones en los intercambios. Los mercados de adquisición de derechos audiovisuales y de venta de programas tienen una dimensión internacional, aunque los derechos y programas se suelan adquirir para un determinado mercado geográfico. Los recursos financieros concedidos a France 2 y France 3 les proporcionaron más medios competitivos a éstas para comprar derechos audiovisuales e invertir en programas que luego se pusieron en venta. Además, las medidas de ayuda en cuestión colocaron a France 2 y France 3 en una posición más favorable que las de sus competidores de la Comunidad, reduciendo en la misma medida las posibilidades de estos últimos de establecerse en Francia. Conviene tener en cuenta a este respecto que durante una parte del período examinado en la presente Decisión, existía un grupo audiovisual activo en varios Estados miembros, accionista de la cadena francesa la Cinq, que quebró en 1992.
(62)
Por consiguiente, las subvenciones y las aportaciones de capital de las que gozaron France 2 y France 3 afectaron realmente a los intercambios entre Estados miembros con arreglo a lo dispuesto en el apartado 1 del artículo 87 del Tratado.
(63)
Teniendo en cuenta las anteriores consideraciones, procede concluir que las subvenciones otorgadas por las autoridades francesas a France 2 y France 3, así como las aportaciones de capital concedidas a France 2 de 1988 a 1994 constituyen ayudas estatales con arreglo al Tratado.
VI. ADJUDICACIÓN DE LA GESTIÓN DE UN SERVICIO DE INTERÉS ECONÓMICO GENERAL A FRANCE 2 Y FRANCE 3
(64)
El apartado 2 del artículo 86 del Tratado dispone que «las empresas encargadas de la gestión de servicios de interés económico general o que tengan el carácter de monopolio fiscal quedarán sometidas a las normas del presente Tratado, en especial a las normas sobre competencia, en la medida en que la aplicación de dichas normas no impida, de hecho o de derecho, el cumplimiento de la misión específica a ellas confiada. El desarrollo del comercio no puede verse afectado en una medida contraria al interés de la Comunidad.».
(65)
Según una jurisprudencia reiterada, el artículo 86 del Tratado constituye una excepción a la prohibición de las ayudas estatales para las empresas encargadas de la gestión de servicios de interés económico general (15). La sentencia Altmark confirma implícitamente que una ayuda estatal que compensa los costes soportados por una empresa para el suministro de un servicio de interés económico general puede declararse compatible con el mercado común si se cumplen las condiciones establecidas en el apartado 2 del artículo 86 del Tratado.
(66)
De acuerdo con una jurisprudencia reiterada (16), el artículo 86 del Tratado constituye una excepción que debe interpretarse de manera restrictiva. El Tribunal precisó que para poder acogerse a esa excepción debían cumplirse las siguientes condiciones:
-
el servicio en cuestión debe ser un servicio de interés económico general y estar claramente definido como tal por el Estado miembro;
-
el Estado miembro debe haber encargado expresamente a la empresa en cuestión el suministro de dicho servicio;
-
la aplicación de las normas de competencia del Tratado debe obstaculizar el cumplimiento de la misión específica confiada a dicha empresa y la excepción no afectar al desarrollo de los intercambios comerciales en una medida contraria al interés de la Comunidad.
(67)
La Comunicación establece los principios y métodos que la Comisión se propone seguir para velar por el cumplimiento de dichas condiciones en lo relativo a la radiodifusión. En el presente caso, la Comisión debe pues determinar si:
-
la actividad de las cadenas de televisión France 2 y France 3 constituye una actividad de servicio público y si sus misiones de servicio público están claramente definidas (definición);
-
dichas misiones de servicio público han sido encomendadas en virtud de un instrumento oficial (misión encomendada y supervisión);
-
la compensación financiera que se les concedió es proporcional al coste neto de su actividad de servicio público (proporcionalidad).
(68)
A la hora de realizar su análisis, la Comisión también debe tener en cuenta el Protocolo, cuyo texto recuerda que la radiodifusión de servicio público está directamente ligado a las necesidades democráticas, sociales y culturales de cada sociedad y a la necesidad de preservar el pluralismo de los medios de comunicación. Más concretamente establece que los Estados miembros son competentes para «financiar el servicio público de radiodifusión en la medida en que la financiación se conceda a los organismos de radiodifusión para llevar a cabo la función de servicio público tal como haya sido atribuida, definida y organizada por cada Estado miembro, y en la medida en que dicha financiación no afecte a las condiciones del comercio y de la competencia en la Comunidad en un grado que sea contrario al interés común, debiendo tenerse en cuenta la realización de la función de dicho servicio público».
A. Definición de las misiones de servicio público de France 2 y France 3
(69)
Según el Protocolo y la Comunicación, la definición de las misiones de servicio público incumbe a los Estados miembros. La Comunicación indica que «dada la naturaleza específica del sector de la radiodifusión, y teniendo en cuenta las disposiciones interpretativas del Protocolo, cabe considerar legítima con arreglo al apartado 2 del artículo 86 una definición “amplia”, que confíe a un operador determinado la tarea de ofrecer una programación equilibrada y variada, acorde con su función, manteniendo al mismo tiempo un cierto nivel de audiencia. Dicha definición sería coherente con el objetivo de garantizar la satisfacción de las necesidades democráticas, sociales y culturales de la sociedad y garantizar el pluralismo, incluida la diversidad cultural y lingüística» (17). Por último, conviene recordar que, por lo que se refiere a la definición del servicio público en el sector de la radiodifusión, el papel de la Comisión se limita al control de errores manifiestos (18).
(70)
El artículo 48 de la Ley francesa no 86-1067 de 30 de septiembre de 1986 relativa a la libertad de comunicación hace referencia a la «misión educativa, cultural y social» de las cadenas de televisión France 2 y France 3. Los artículos 54, 55 y 56 de dicha Ley especifican determinadas misiones de France 2 y France 3 en lo relativo a la difusión de declaraciones gubernamentales, debates parlamentarios y programas dedicados a las formaciones políticas, organizaciones sindicales y profesionales y a los principales cultos practicados en Francia.
(71)
Las respectivas misiones de servicio público de France 2 y France 3 se pormenorizan luego en un pliego de condiciones. El artículo 3 del pliego de condiciones de France 2, de 28 de agosto de 1987, dispone que «el ente diseñará y programará sus emisiones con el fin de brindar información, enriquecimiento cultural y entretenimiento a todos los componentes del público, en función de la misión cultural, educativa y social que le asigna la ley» y que «garantizará, en particular a través de sus programas, el desarrollo del patrimonio y contribuirá a su enriquecimiento con las creaciones audiovisuales que ofrezca en su cadena». El artículo 3 del pliego de condiciones de France 3, también de 28 de agosto de 1987, retoma estos dos párrafos y añade un tercer párrafo según el cual «el ente diseñará y programará emisiones sobre la vida regional que favorezcan, en particular, la expresión e información de las comunidades culturales, sociales y profesionales, así como de las familias espirituales y filosóficas».
(72)
A continuación, una veintena de artículos describen con más detalle el contenido de esas misiones de servicio público: expresión pluralista de las corrientes de pensamiento y de opinión; honradez, independencia y pluralismo informativo; adaptación a los cambios tecnológicos; adaptación de los programas a las dificultades de las personas sordas o con discapacidad auditiva; difusión de comunicaciones oficiales, de los principales debates parlamentarios, programas dedicados a formaciones políticas, organizaciones sindicales y profesionales y a los principales cultos practicados en Francia; difusión de mensajes dedicados a las grandes causas nacionales, a la seguridad vial y difusión de programas de información de los consumidores; difusión de programas educativos y sociales; obligaciones en materia de difusión y naturaleza de los documentales, programas informativos, teatro, música, danza, variedades, deportes, programas infantiles y para adolescentes y obras de ficción.
(73)
Los pliegos de condiciones de France 2 y France 3, de 16 de septiembre de 1994, que sustituyeron a los de 1987 reiteran dichas misiones de servicio público. El preámbulo del pliego de condiciones indica que «los entes nacionales de televisión [France 2 y France 3] constituyen la televisión de todos los ciudadanos. Como tales, aspirarán a congregar al mayor público posible, afirmando su personalidad mediante una oferta específica de programas, basada en cuatro características principales:
-
al realizar la misión cultural, educativa y social que les asigna la ley, estas cadenas ofrecerán al público información, enriquecimiento cultural y entretenimiento, velando permanentemente por el respeto de las personas,
-
garantizarán el pluralismo de sus programas abordando todos los géneros y abriéndose a todos los públicos,
-
la programación que propondrán será especialmente rica y diversificada en el ámbito de los programas culturales y destinados a los jóvenes,
-
realizarán un esfuerzo significativo de creación televisiva buscando la innovación, prestando sistemáticamente atención a la escritura y potenciando la realización de producciones originales que busquen, en particular, promover el patrimonio francés.
En este aspecto, los entes nacionales de televisión han de ser un referente en materia de ética, calidad e imaginación. En este sentido, deberán velar por evitar la vulgaridad. La atención al público reflejará antes la exigencia de cara al público que la búsqueda de rendimiento comercial». A continuación, el preámbulo del pliego de condiciones de France 2 describe esta cadena como la «única cadena exclusivamente generalista del sector público», cuya vocación es llegar a «un público amplio al que ofrecerá una variada y equilibrada gama de programas», mientras que el preámbulo del pliego de condiciones de France 3 indica que ésta «afirmará su particular vocación de cadena regional y local» y privilegiará «la información descentralizada y los acontecimientos regionales». Al igual que en los pliegos de condiciones de 28 de agosto de 1987, el contenido de esas misiones de servicio público se detalla luego en una veintena de artículos.
(74)
La Comisión considera que las misiones de servicio público confiadas a France 2 y France 3 constituyen un servicio de interés económico general con arreglo al apartado 2 del artículo 86 del Tratado. Dichas misiones de servicio público están claramente definidas y son legítimas, toda vez que tienen por objeto satisfacer necesidades democráticas, sociales y culturales de la sociedad francesa y garantizar el pluralismo, por una parte y, por otra, garantizar el pluralismo, incluida la diversidad cultural y lingüística, de acuerdo con el Protocolo. Por lo demás, la Comisión observa que estas misiones de servicio público abarcan el diseño y la difusión de todos los programas emitidos por France 2 y France 3. La actividad de servicio público de estas dos cadenas consiste, por consiguiente, en la elaboración y difusión de todos sus programas. Algunas de las misiones de servicio público son sin duda de carácter general y más bien cualitativo, pero la Comisión, teniendo en cuenta las disposiciones interpretativas del Protocolo, considera legítima esa definición «amplia». La Comisión estima, por último, que dicha definición de las misiones de servicio público no contiene ningún error manifiesto.
(75)
Los pliegos de condiciones de las dos cadenas públicas también incluyen disposiciones relativas a las cuotas de difusión de obras cinematográficas y audiovisuales de «expresión original francesa» y a la financiación de coproducciones de obras cinematográficas. Son éstas disposiciones de tipo reglamentario, aplicables a todas las televisiones que emiten en abierto por vía hertziana. Puesto que dichas medidas no entran en el ámbito de investigación de la presente Decisión, ésta no prejuzga el posible análisis de las ventajas que por esta vía se concedan al sector de la producción audiovisual y cinematográfica.
B. Misión encomendada y supervisión
(76)
Las misiones de servicio público en cuestión fueron encomendadas a France 2 y France 3 en virtud de instrumentos oficiales, puesto que dimanan de la Ley no 86-1067 y de los sucesivos pliegos de condiciones de 28 de agosto de 1987 y 16 de septiembre de 1994, adoptados por decreto del primer Ministro. Dichos pliegos de condiciones prevén que determinadas obligaciones deberán especificarse en disposiciones anuales. Los pliegos de condiciones 16 de septiembre de 1994 indican, por otra parte, que las obligaciones y los principios que mencionan se precisarán, en su caso, en los contratos de objetivos celebrados entre el Estado y las cadenas.
(77)
Las autoridades francesas establecieron diversos medios para controlar el cumplimiento de las misiones de servicio público por parte de France 2 y France 3. Las dos cadenas públicas envían todos los años al Ministro responsable de la comunicación y al CSA un informe sobre la ejecución de las disposiciones recogidas en sus correspondientes pliegos de condiciones. El CSA publica un informe anual en el que valora el cumplimiento de cada uno de los artículos de los pliegos de condiciones por parte de las cadenas. En caso de incumplimiento grave de sus misiones de servicio público por una cadena, el CSA envía observaciones públicas a su consejo de administración.
(78)
Por otra parte, de acuerdo con el artículo 53 de la Ley no 86-1067, el Parlamento vota el presupuesto de las cadenas públicas sobre la base de un informe preparado en cada asamblea por un miembro de la comisión de finanzas. El ponente puede comentar, si lo estima necesario, el cumplimiento de las misiones de servicio público por parte de las cadenas.
(79)
Conviene finalmente tener en cuenta que de los doce miembros que integran el consejo de administración de cada cadena, dos son parlamentarios, cuatro representantes del Estado y cuatro personalidades cualificadas. Estas diez personas son externas a las cadenas, por lo que pueden expresarse sin reservas sobre el cumplimiento de las misiones de servicio público.
C. Proporcionalidad de la financiación de la actividad de servicio público
a) Evaluación de la compensación del coste de la actividad de servicio público por el Estado
(80)
La Comisión tiene que valorar si las ayudas estatales pagadas a France 2 y France 3 son proporcionales al coste de sus actividades de servicio público. A tenor de la Comunicación, «para superar esta prueba, es preciso que las ayudas estatales no sobrepasen los costes netos derivados de la función de servicio público, teniendo asimismo en cuenta los demás ingresos directos o indirectos procedentes de dicha función. Por lo tanto, el beneficio neto que las actividades no de servicio público obtienen de la actividad de servicio público se tendrá en cuenta a la hora de evaluar la proporcionalidad de la ayuda» (19).
(81)
Cabe señalar al respecto que, aunque la Comunicación hace referencia a la Directiva 80/723/CEE de la Comisión, de 25 de junio de 1980, relativa a la transparencia de las relaciones financieras entre los Estados miembros y las empresas públicas (20) y a la obligación de separación de las cuentas introducida por dicha Directiva, esa obligación no se aplicaba al sector de la teledifusión durante el período a que se refiere la presente Decisión.
(82)
La Comunicación es neutral respecto a los medios elegidos por el Estado miembro para financiar las televisiones que asumen funciones de servicio público. Las autoridades francesas optaron por una financiación mixta, que utiliza recursos tanto públicos como comerciales. Los ingresos de la publicidad y actividades patrocinadoras suman casi todos los recursos comerciales, ya que las actividades de distribución solamente generan ingresos marginales. Por lo que se refiere a los recursos públicos, la tasa por televisor constituye la fuente de financiación pública ordinaria de France 2 y France 3. Sin embargo, entre 1988 y 1994, además de esa tasa, las autoridades francesas concedieron a France 2 y France 3 las subvenciones indicadas en los cuadros 1 y 2.
(83)
Las autoridades francesas otorgaron asimismo a France 2 tres aportaciones de capital. De 1988 a 1991, la cadena acumuló tales pérdidas que en 1991, de acuerdo con el artículo 241 de la Ley francesa no 66-537 de 24 de julio de 1966, se vio obligada a ampliar, y luego a reducir, su capital social para liquidar buena parte de sus pérdidas y restablecer el nivel de recursos a la mitad de su capital social. El Estado francés aportó 500 millones FRF a France 2 para esa operación que bastó para que la cadena pudiera mantener su actividad a corto plazo, pero no permitió restablecer un equilibrio duradero entre los fondos propios y el endeudamiento bancario. Por ello, el Estado tuvo que realizar otras dos aportaciones de capital en 1993 y 1994 por un importe total de 410 millones FRF.
(84)
A la hora de examinar el criterio de proporcionalidad, la Comisión debe comprobar que el conjunto de las financiaciones públicas percibidas por France 2 y France 3 de 1988 a 1994, esto es, las ayudas estatales a que se refiere la presente Decisión, así como las tasas y subvenciones de equipo, no sobrepasen los costes netos derivados de sus actividades de servicio público.
(85)
En primer término, conviene señalar que en el presente caso France 2 y France 3 recibieron recursos públicos que obedecen a lógicas contables distintas entre 1988 y 1994. En efecto, la tasa está destinada a compensar las cargas anuales soportadas por ambas cadenas públicas en el ejercicio de sus actividades de servicio público. Por esta razón, se consigna en la cuenta de resultados sobre una base anual. En cambio, las aportaciones de capital y las subvenciones se consignan en el balance, por constituir contribuciones excepcionales que sirven para colmar déficits anteriores acumulados a lo largo de varios ejercicios. Del mismo modo, las subvenciones a la inversión y de equipo permiten financiar inversiones que se utilizan - y por tanto se amortizan - en varios ejercicios. En consecuencia, las subvenciones se van consignando en la cuenta de resultados al mismo ritmo que la amortización de las inversiones. En la medida en que para calcular la compensación de los costes de servicio público se mezclan elementos del balance (subvenciones) y elementos de la cuenta de resultados (amortizaciones, incluidas en el total de cargas del ejercicio), es imprescindible tener en cuenta la acumulación a medio o largo plazo, puesto que permite considerar que las subvenciones sucesivamente consignadas (en la cuenta de resultados) y las subvenciones (que figuran en el balance) convergen hacia los mismos importes. Habida cuenta de que el procedimiento de investigación formal se refiere a los años 1988 a 1994, se examinará la acumulación en ese período.
(86)
France 2 y France 3 gestionan a la vez una actividad de servicio público y actividades comerciales, sea internamente, sea a través de filiales. El Estado sólo puede compensar financieramente el coste de la actividad de servicio público de las cadenas, el cual incluye todos los costes necesarios para el diseño y la difusión de sus programas. Ahora bien, el total de las cargas de cada cadena por ejercicio incluye no sólo las cargas derivadas de la actividad de servicio público, sino también las cargas ligadas a las actividades comerciales. Así, de acuerdo con la Comunicación, el coste neto de la actividad de servicio público de cada cadena se obtiene deduciendo del total de sus cargas por ejercicio todas aquellas cargas derivadas de las actividades comerciales, administradas internamente o por medio de filiales, así como los beneficios netos de estas actividades (esencialmente los ingresos por publicidad y patrocinios). En consecuencia, en el período en cuestión (1988-1994), y según se indica en el cuadro 4, el coste neto de la actividad de servicio público de France 2 ascendió a 15 690 millones FRF y el de France 3 a 20 890 millones FRF (21).
CUADRO 4
Determinación del coste neto de la actividad de servicio público acumulado en el período 1988-1994
(miles de millones FRF)
France 2
France 3
Total cargas
41,982
37,011
Cargas derivadas de actividades comerciales
15,2
11,74
Beneficios netos de actividades comerciales
11,091
4,379
Coste neto de la actividad de servicio público
15,691
20,892
(87)
Los costes netos de servicio público deben ponerse en relación luego con el conjunto de las financiaciones públicas percibidas por las cadenas con el fin de determinar si la compensación financiera del Estado excedió o no de dichos costes. Dado que la tasa por televisor, por una parte, y las subvenciones y aportaciones de capital, por otra, responden a lógicas contables distintas, los saldos de la compensación del coste de la actividad de servicio público deben presentarse sucesivamente en función de las financiaciones públicas tenidas en cuenta. Entre 1988 y 1994, France 2 y France 3 percibieron respectivamente 12 120 y 20 170 millones FRF de la tasa por televisor (22). Así pues, del análisis basado en la cuenta de resultados se desprende que acumulativamente France 2 y France 3 arrojan una subcompensación acumulada de 3 570 millones FRF y 718,6 millones FRF respectivamente.
(88)
Estas subcompensaciones deben ponerse relación con los recursos públicos complementarios consignados en el balance. Los recursos complementarios se componen, por una parte, de subvenciones de bienes de equipo, y, por otra parte, de las subvenciones a la inversión y demás subvenciones y aportaciones de capital objeto del presente procedimiento. Estos recursos ascienden en total a 1 910 millones FRF en el caso de France 2 y a 633,5 millones FRF en el caso de France 3. Por otra parte, no deben incluirse en el coste neto de la actividad de servicio público las aportaciones de capital ni los anticipos en cuenta corriente no reembolsados a las filiales de las dos cadenas públicas que tienen actividades comerciales (France 2: 115,2 millones FRF; France 3: 25,9 millones FRF).
(89)
Si se tienen en cuenta dichos recursos complementarios, se observa que France 2 y France 3 no recibieron una compensación suficiente en el período 1988-1994. La subcompensación de France 2 asciende a 1 540 millones FRF y la de France 3 a 59,2 millones FRF.
b) Evaluación del comportamiento de France 2 y France 3 en el mercado de venta de espacios publicitarios
(90)
Según el texto de la Comunicación, la Comisión debe comprobar asimismo que no se ha producido ninguna distorsión de la competencia que no fuera necesaria para cumplir las misiones de servicio público en las actividades comerciales intrínsecamente ligadas a la actividad de servicio público. Existiría esa distorsión si France 2 y France 3, contando con la compensación por parte del Estado de su nivel inferior de ingresos comerciales, hubieran provocado una disminución de los precios de venta de espacios publicitarios, reduciendo así los ingresos de sus competidores.
(91)
En su denuncia, TF1 plantea este argumento afirmando que gracias a las ayudas estatales que reciben, las cadenas France 2 y France 3, actúan sin los imperativos de rentabilidad a que están sujetos sus competidores y pueden practicar así precios de reclamo y reducciones artificiales en sus espacios publicitarios o en sus operaciones patrocinadoras para conservar a sus clientes anunciantes.
(92)
En la información que obra en su poder, la Comisión no ha detectado ningún elemento probatorio que permita corroborar la alegación de TF1. La diferencia entre los precios de venta de las emisiones publicitarias de TF1 y los de France 2 y France 3 se explica, no por el comportamiento comercial de las dos cadenas públicas, sino por la diferencia de potencia de las emisiones de TF1 en relación con las de las cadenas públicas.
(93)
En el sector de la publicidad televisiva, los anunciantes se interesan sobre todo por la audiencia de emisiones publicitarias compuesta por las amas de casa de menos de 50 años. Esa audiencia se mide utilizando los «Gross Rating Point» (GRP, indicador de presión de los medios de comunicación), que se definen como el número medio de exposiciones a una campaña publicitaria logradas entre 100 personas del público objetivo. Se considera que ha habido exposición cuando una persona se ha expuesto una vez, en un momento dado al mensaje emitido.
(94)
Para difundir la publicidad, los anunciantes buscan las emisiones más potentes que garanticen, en un momento dado, la mejor cobertura de la población objetivo. De ello se desprende que cuanto mayor es la audiencia de una emisión, mayor será el precio unitario que los anunciantes estén dispuestos a pagar (precio GRP). Por consiguiente, existe una prima por potencia de emisión.
(95)
El cuadro 6 indica, para cada cadena, el GRP medio y el precio GRP medio a lo largo de una jornada para el público objetivo de amas de casa entre 15 y 49 años.
CUADRO 6 (23)
TF1
France 2
France 3
M6
GRP medio
Precio GRP
(EUR)
GRP medio
Precio GRP
(EUR)
GRP medio
Precio GRP
(EUR)
GRP medio
Precio GRP
(EUR)
1990
5,8
2 732
3
2 738
2,3
2 533
1,9
2 440
1991
5,3
2 649
2,6
2 488
2,1
2 463
1,9
2 239
1992
4,8
2 963
2,5
2 652
2
2 707
1,9
2 297
1993
4,7
2 829
2,4
2 595
1,7
2 785
1,9
2 481
1994
4,7
2 983
2,6
2 847
1,6
2 777
2
2 475
Fuente: MEDIAMETRIE/MEDIAMAT traitement POPCORN.
El cambio de metodología en 1989 no permite una comparación con los datos anteriores.
(96)
El cuadro 7 indica, para cada cadena, el GRP medio y el precio GRP medio en las horas de máxima audiencia (de las 19.00 a las 22.00 horas) para el público objetivo de amas de casa entre 15 y 49 años.
CUADRO 7
TF1
France 2
France 3
M6
GRP Medio
Precio GRP
(EUR)
GRP medio
Precio GRP
(EUR)
GRP medio
Precio GRP
(EUR)
GRP medio
Precio GRP
(EUR)
1990
12,8
3 465
5,9
3 079
3,9
2 620
3,4
2 815
1991
12,1
3 536
6,1
3 103
4,1
2 607
3,8
2 454
1992
10,4
3 741
5,7
3 613
3,9
3 032
4,4
2 587
1993
10,7
3 512
5,9
3 378
3,4
3 150
3,9
3 084
1994
10,3
3 735
6
3 519
3,4
3 078
4,2
3 920
Fuente: MEDIAMETRIE/MEDIAMAT traitement POPCORN.
El cambio de metodología en 1989 no permite una comparación con los datos anteriores.
(97)
Se verificaría un comportamiento anticompetitivo de las cadenas públicas en el mercado de venta de espacios publicitarios si, teniendo en cuenta que un GRP medio superior supone un precio GRP superior (prima por potencia), los precios GRP practicados por las cadenas públicas fueran sensiblemente inferiores a los precios practicados por TF1 y M6. Sin embargo, a la luz de los datos recogidos en los cuadros 6 y 7, eso no es así. Es cierto que, según señala TF1, el precio GRP de esta cadena es, en general, superior al de France 2 y France 3, que a su vez superan los de M6. También se observa que el GRP medio de TF1 siempre es netamente superior al de France 2 o France 3. En una jornada entera, entre 1990 y 1994, el GRP medio de TF1 varía de 4,7 a 5,8 puntos, mientras que el de France 2 varía de 2,4 a 3 puntos, el de France 3 de 1,6 a 2,3 puntos y el de M6 de 1,9 a 2 puntos. En las horas de máxima audiencia, el GRP medio de TF1 varía de 10,3 a 12,8 puntos, mientras que el de France 2 varía de 5,7 a 6,1 puntos, el de France 3 de 3,4 a 4,1 puntos y el de M6 de 3,4 a 4,4 puntos. Sin embargo, la diferencia entre los precios GRP de TF1 y los de las dos cadenas públicas no es desproporcionada si se compara con la diferencia entre los precios GRP de TF1 y M6. Por término medio, se observa un descuento de los precios GRP de France 2, France 3 y M6 del orden de 83 euros por unidad de GRP, con respecto al precio GRP de TF1 en los dos períodos considerados (jornada entera y horas de máxima audiencia). Por consiguiente, se observa que France 2 y France 3 no facturaron la venta de sus espacios publicitarios a un precio artificialmente bajo.
(98)
A título ilustrativo, los gráficos siguientes representan los datos relativos a los precios GRP y el GRP medio de las cadenas, tal como aparecen en los cuadros 6 y 7, distinguiendo entre la media de una jornada entera y las horas de máxima audiencia. El limitado número (cinco) de puntos disponibles para cada cadena y su escasa dispersión permiten representar los cinco años y las cuatro cadenas en un mismo gráfico.
(99)
Los dos gráficos muestran una correlación positiva entre el GRP medio y el precio GRP que corrobora la existencia de una prima por potencia: una cadena que tiene un GRP más elevado tiene un precio GRP superior. Esta correlación se refleja en el gráfico con la recta de regresión linear del precio GRP sobre el GRP medio, que traduce la relación «media» entre el precio GRP y el GRP de todas las cadenas durante el período examinado. Además estos dos gráficos indican que los precios practicados por France 2 y France 3 no son significativamente inferiores a los practicados por TF1 y M6, teniendo en cuenta el efecto de la prima por potencia. En efecto, los pocos puntos de France 2 y France 3 que se sitúan por debajo de la recta de regresión se aproximan mucho a ésta. Se observa asimismo que algunos precios de France 3 superan los de M6 con un GRP prácticamente equivalente.
(100)
En conclusión, los precios aplicados por France 2 y France 3 entre 1990 y 1994 no parecen ser significativamente inferiores a los aplicados por TF1 y M6. Por consiguiente, el precio superior de las emisiones publicitarias de TF1 se explica por la potencia de sus emisiones y no por el comportamiento comercial de las cadenas públicas. Por lo demás, el Consejo francés de competencia llegó a la misma conclusión en una decisión de 2001 relativa a la venta de espacios publicitarios televisivos (24).
(101)
En conclusión, la Comisión observa, por una parte, que durante el período 1988-1994 las financiaciones públicas otorgadas por las autoridades francesas a France 2 y France 3 fueron inferiores al coste de su actividad de servicio público y, por otra parte, que no existe indicio alguno que demuestre un comportamiento anticompetitivo de las cadenas públicas en el mercado de venta de espacios publicitarios. La Comisión considera, en consecuencia, que la financiación estatal de la actividad de servicio público de France 2 y France 3 cumple la condición de proporcionalidad.
(102)
La Comisión considera que en este caso se cumplen las tres condiciones de aplicación de la excepción prevista en el apartado 2 del artículo 86 del Tratado.
VII. CONCLUSIÓN
(103)
Al término de su análisis, la Comisión considera que las ayudas estatales objeto del presente procedimiento de investigación formal son compatibles con el mercado común con arreglo al apartado 2 del artículo 86 del Tratado.
HA ADOPTADO LA PRESENTE DECISIÓN:
Artículo 1
Las subvenciones a la inversión otorgadas por Francia a France 2 y France 3, así como las aportaciones de capital efectuadas por Francia en favor de France 2 entre 1988 y 1994 constituyen ayudas estatales compatibles con el mercado común con arreglo al apartado 2 del artículo 86 del Tratado.
Artículo 2
El destinatario de la presente Decisión será la República Francesa.
Hecho en Bruselas, el 10 de diciembre de 2003.