NAŘÍZENÍ EVROPSKÉHO PARLAMENTU A RADY (ES) č. 450/2008
ze dne 23. dubna 2008,
kterým se stanoví celní kodex Společenství (Modernizovaný celní kodex)
EVROPSKÝ PARLAMENT A RADA EVROPSKÉ UNIE,
s ohledem na Smlouvu o založení Evropského společenství, a zejména na články 26, 95, 133 a 135 této smlouvy,
s ohledem na návrh Komise,
s ohledem na stanovisko Evropského hospodářského a sociálního výboru (1),
v souladu s postupem stanoveným v článku 251 Smlouvy (2),
vzhledem k těmto důvodům:
(1)
Společenství je založeno na celní unii. Je žádoucí, aby se v zájmu hospodářských subjektů i celních orgánů ve Společenství platné celní předpisy shromáždily do celního kodexu Společenství (dále jen „kodex“). Vycházeje z myšlenky vnitřního trhu, by měl tento kodex obsahovat obecná pravidla a postupy, které zajistí provádění tarifních opatření a dalších opatření společné politiky zaváděných na úrovni Společenství v rámci obchodu zbožím mezi Společenstvím a zeměmi či územími mimo celní území Společenství při zohlednění požadavků těchto společných politik. Celní předpisy by měly být lépe sladěny s předpisy, které se týkají výběru dovozních poplatků, aniž by se měnila oblast působnosti platných daňových předpisů.
(2)
V souladu se sdělením Komise o ochraně finančních zájmů Společenství a akčním plánem na období 2004 až 2005 je vhodné upravit právní rámec pro ochranu finančních zájmů Společenství.
(3)
Základem nařízení Rady (EHS) č. 2913/92 ze dne 12. října 1992, kterým se vydává celní kodex Společenství (3), bylo sjednocení celních režimů používaných v jednotlivých členských státech v osmdesátých letech 20. století. Uvedené nařízení bylo od svého zavedení opakovaně a podstatně změněno, aby řešilo specifické problémy, jakými je ochrana dobré víry nebo zohlednění bezpečnostních požadavků. Další změny kodexu jsou nutné v důsledku významných právních změn, které nastaly v posledních letech jak na úrovni Společenství, tak na mezinárodní úrovni, jako například uplynutí doby platnosti Smlouvy o založení Evropského společenství uhlí a oceli a vstup v platnost aktu o přistoupení z roku 2003 a aktu o přistoupení z roku 2005, jakož i změna Mezinárodní úmluvy o zjednodušení a sladění celních režimů (dále jen „revidovaná Kjótská úmluva“), k níž bylo schváleno přistoupení Společenství rozhodnutím Rady 2003/231/ES (4). Nyní je proto vhodné zmodernizovat celní režimy a zohlednit skutečnost, že podávání a zpracování prohlášení elektronickou cestou je pravidlem a listinná prohlášení a jejich odpovídající zpracování výjimkou. Z těchto důvodů nejsou další změny stávajícího kodexu dostačující a je nutné jej zcela přepracovat.
(4)
Je vhodné zavést do kodexu právní rámec pro používání některých ustanovení celních předpisů na obchod zbožím mezi částmi celního území, na něž se vztahují ustanovení směrnice Rady 2006/112/ES ze dne 28. listopadu 2006 o společném systému daně z přidané hodnoty (5), a částmi tohoto území, na něž se daná ustanovení nevztahují, nebo na obchod mezi částmi, na něž se daná ustanovení nevztahují. Vzhledem ke skutečnosti, že se jedná o zboží Společenství, a vzhledem k fiskální povaze příslušných opatření v rámci tohoto obchodu uvnitř Společenství je zavedení příslušných zjednodušení celních formalit, jež se na toto zboží použijí, prostřednictvím prováděcích opatření odůvodnitelné.
(5)
Zjednodušení dovoleného obchodu a boj proti podvodům vyžadují jednoduché, rychlé a standardní celní režimy a postupy. Je proto vhodné v souladu se sdělením Komise o jednoduchém a bezpapírovém prostředí pro cla a obchod zjednodušit celní předpisy, což umožní využívání moderních nástrojů a technologií a dále podpoří jednotné používání celních předpisů a modernizovaných přístupů k celní kontrole, a napomoci tak k zajištění základu pro účinné a jednoduché celní řízení. Za účelem zvýšení konkurenceschopnosti podniků by měly být celní režimy sloučeny nebo sladěny a jejich počet by měl být snížen na režimy, které jsou hospodářsky odůvodněné.
(6)
S dotvořením vnitřního trhu, snížením překážek mezinárodního obchodu a investic a rostoucí potřebou zajistit bezpečnost a ochranu vnějších hranic Společenství se změnila role celních orgánů, které získaly vedoucí postavení v dodavatelském řetězci a v rámci sledování a řízení mezinárodního obchodu je učinily katalyzátorem konkurenceschopnosti zemí a společností. Celní předpisy by proto měly odrážet novou hospodářskou situaci a nové postavení celních orgánů a jejich úkoly.
(7)
Používání informačních a komunikačních technologií, jak je stanoví rozhodnutí Evropského parlamentu a Rady o bezpapírovém prostředí pro celnictví a obchod, je klíčovým prvkem při zajišťování usnadňování obchodu a současně i účinnosti celních kontrol, a tudíž i při snižování nákladů podniků a rizik pro společnost. Je proto nezbytné stanovit v kodexu právní rámec, v němž lze uvedené rozhodnutí provést, a zejména právní zásadu, podle níž se veškeré celní a obchodní operace musí provádět elektronicky a informační a komunikační systémy pro celní operace musí poskytnout hospodářským subjektům v každém členském státě stejné možnosti.
(8)
Toto používání informačních a komunikačních technologií by mělo být doplněno harmonizovaným a standardizovaným používáním celních kontrol ze strany členských států s cílem zajistit rovnocennou úroveň celních kontrol v celém Společenství, aby tak na různých místech vstupu do Společenství a výstupu z něj nedocházelo k jednání narušující hospodářskou soutěž.
(9)
V zájmu usnadnění podnikání a současného zajištění odpovídající úrovně kontroly zboží vstupujícího na celní území Společenství nebo je opouštějícího je žádoucí, aby byly informace poskytované hospodářskými subjekty při zohlednění příslušných předpisů o ochraně údajů sdíleny mezi celními orgány a ostatními subjekty podílejícími se na této kontrole, jakými jsou například policie, pohraniční stráž, veterinární orgány či orgány pro ochranu životního prostředí, a aby byly kontroly prováděné jednotlivými orgány harmonizovány do té míry, aby hospodářský subjekt musel podávat informace jen jednou a uvedené orgány by prováděly kontrolu zboží ve stejnou dobu a na stejném místě.
(10)
V zájmu usnadnění některých druhů podnikání by měl mít každý i nadále právo nechat se při jednání s celními orgány zastupovat. Nemělo by však již být možné, aby bylo toto právo na zastupování vyhrazeno podle právních předpisů stanovených jedním z členských států jen někomu. Kromě toho by měl být celní zástupce, který splňuje kritéria pro udělení statusu schváleného hospodářského subjektu, oprávněn poskytovat své služby v jiném členském státě, než ve kterém je usazen.
(11)
Důvěryhodné hospodářské subjekty, které dodržují pravidla, by měly mít jako „schválené hospodářské subjekty“ možnost co nejvíce využívat zjednodušení a s ohledem na aspekty bezpečnosti by se na ně měla vztahovat snížená úroveň celních kontrol. Mohou proto využívat statusu „celního zjednodušení“ schváleného hospodářského subjektu nebo statusu „bezpečnosti“ schváleného hospodářského subjektu. Může jim být udělen jeden z těchto statusů nebo oba současně.
(12)
Na všechna rozhodnutí, tedy na úřední akty celních orgánů týkající se celních předpisů, které mají právní účinky vůči jedné nebo více osobám, včetně závazných informací vydaných těmito orgány, by se měla vztahovat stejná pravidla. Všechna taková rozhodnutí by měla platit v celém Společenství a v případě, že nejsou v souladu s celními předpisy nebo jejich výkladem, by mělo být možné prohlásit je za neplatné, změnit je, pokud není stanoveno jinak, nebo je zrušit.
(13)
V souladu s Listinou základních práv Evropské unie je nezbytné poskytnout každé osobě vedle práva na odvolání proti jakémukoli rozhodnutí celních orgánů i právo na slyšení předtím, než je přijato rozhodnutí, které by se jí mohlo nepříznivě dotknout.
(14)
Pro zjednodušení celních režimů v elektronickém prostředí je nezbytné, aby celní orgány různých členských států měly společnou působnost. V rámci celého vnitřního trhu je nutné zajistit odpovídající úroveň účinných, odrazujících a přiměřených sankcí.
(15)
Aby byla zaručena rovnováha mezi povinností celních orgánů zajistit řádné používání celních předpisů na jedné straně a právem hospodářských subjektů na spravedlivé zacházení na straně druhé, měly by být celním orgánům přiznány rozsáhlé kontrolní pravomoci a hospodářským subjektům právo na odvolání.
(16)
S cílem minimalizovat rizika pro Společenství, jeho občany a jeho obchodní partnery by mělo být harmonizované používání celních kontrol ze strany členských států založeno na společném rámci pro řízení rizik a elektronickém systému pro jeho provádění. Zavedení rámce pro řízení rizik, který bude společný pro všechny členské státy, by nemělo členským státům bránit v provádění namátkových kontrol zboží.
(17)
Je nutné stanovit skutečnosti, na jejichž základě se uplatňují dovozní nebo vývozní cla a další opatření stanovená v rámci obchodu se zbožím. Vyžadují-li to potřeby obchodu, je rovněž vhodné stanovit jasné předpisy pro vydávání dokladů o původu ve Společenství.
(18)
S cílem zabránit obtížím při stanovení právního základu pro vznik celního dluhu je žádoucí spojit všechny případy vzniku celního dluhu při dovozu, které jsou odlišné od vzniku celního dluhu na základě celního prohlášení s návrhem na propuštění do volného oběhu nebo na dočasné použití s částečným osvobozením od cla. Totéž by mělo platit i pro vznik celního dluhu při vývozu.
(19)
Jelikož nová role celních orgánů předpokládá společnou působnost a spolupráci vnitrozemských a hraničních celních úřadů, měl by celní dluh ve většině případů vznikat v místě, kde je dlužník usazen, poněvadž místně příslušný celní úřad může nejlépe dohlédnout na činnosti dotyčné osoby.
(20)
Dále je v souladu s revidovanou Kjótskou úmluvou vhodné omezit počet případů, kdy se vyžaduje správní spolupráce mezi členskými státy k určení místa vzniku celního dluhu a k výběru cla.
(21)
Pravidla pro zvláštní režimy by měla umožnit použití jedné jistoty pro všechny kategorie zvláštních režimů a zajistit, aby tato jistota byla souborná a zahrnovala větší počet transakcí.
(22)
Za účelem zajištění lepší ochrany finančních zájmů Společenství a členských států by měla jistota krýt i zboží, které v zásilce nebo celním prohlášení, pro něž je poskytnuta, není uvedeno nebo je uvedeno nesprávně. Ze stejného důvodu by se závazek ručitele měl rovněž vztahovat na částky dovozního nebo vývozního cla, které mají být zaplaceny v návaznosti na kontroly po propuštění zboží.
(23)
Za účelem zabezpečení finančních zájmů Společenství a členských států a omezení podvodných operací je vhodné přijmout předpisy zahrnující několikastupňová opatření pro použití souborné jistoty. Pokud hrozí zvýšené nebezpečí podvodu, měla by existovat možnost dočasně zakázat používání souborné jistoty s přihlédnutím ke konkrétní situaci dotyčných hospodářských subjektů.
(24)
V případech, kdy celní dluh vznikne nedodržením celních předpisů, je vhodné vzít v úvahu dobrou víru dotyčné osoby a co nejvíce snížit dopad nedbalosti ze strany dlužníka.
(25)
Je nutné stanovit zásadu, podle které se určuje status zboží Společenství, a okolnosti, které vedou ke ztrátě tohoto statusu, a určit případy, v nichž tento status zůstane nezměněn, pokud zboží dočasně opustí celní území Společenství.
(26)
Pokud hospodářský subjekt předem poskytl nezbytné informace pro kontroly přípustnosti zboží z hlediska rizik, je vhodné zajistit, aby se rychlé propuštění zboží stalo pravidlem. Kontroly daňové a obchodní politiky by měl provádět především celní úřad, příslušný pro prostory hospodářského subjektu.
(27)
Pravidla týkající se celních prohlášení a propuštění zboží do celního režimu by měla být modernizována a zjednodušena, zejména prostřednictvím požadavku, aby se celní prohlášení podávala zpravidla elektronickou cestou, a stanovením pouze jednoho typu zjednodušeného celního prohlášení.
(28)
Jelikož revidovaná Kjótská úmluva prosazuje, aby se celní prohlášení podávalo, registrovalo a kontrolovalo před příchodem zboží a aby místo podání prohlášení mohlo být jiné než místo, kde se zboží fyzicky nachází, je vhodné stanovit, že centralizované celní řízení bude probíhat v místě, kde je hospodářský subjekt usazen. V rámci centralizovaného celního řízení by mělo být možné použití zjednodušených celních prohlášení, odklad dne předložení úplného prohlášení a požadovaných dokladů, pravidelné prohlášení a odklad platby.
(29)
S cílem napomoci k zajištění nestranných podmínek pro hospodářskou soutěž v rámci Společenství je vhodné na úrovni Společenství stanovit pravidla, která by vymezila okolnosti, za nichž celní orgány mohou zboží zničit nebo s ním jinak nakládat, což muselo být dříve upraveno vnitrostátními právními předpisy.
(30)
Je vhodné stanovit společná a jednoduchá pravidla pro zvláštní režimy (tranzit, skladování, zvláštní použití a zušlechtění) doplněná malým souborem pravidel pro každou kategorii zvláštního režimu, aby se výběr správného režimu pro hospodářský subjekt zjednodušil, zabránilo se chybám a snížil se počet případů dodatečně vybíraného a vraceného cla po propuštění zboží.
(31)
Je třeba usnadnit udělování povolení pro více zvláštních režimů s jednou jistotou a jedním kontrolním celním úřadem a mít pro tyto případy jednoduchá pravidla týkající se vzniku celního dluhu. Základní zásadou by mělo být, že se zboží, které bylo propuštěno do zvláštního režimu, nebo produkty získané z tohoto zboží, oceňují v okamžiku vzniku celního dluhu. V hospodářsky odůvodněných případech by však mělo být rovněž možné ocenit zboží v době, kdy bylo propuštěno do zvláštního režimu. Stejné zásady by se měly vztahovat na obvyklé formy manipulace.
(32)
S ohledem na vyšší počet opatření týkajících se bezpečnosti, která byla do kodexu zavedena nařízením Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 648/2005 ze dne 13. dubna 2005, kterým se mění nařízení Rady (EHS) č. 2913/92, kterým se vydává celní kodex Společenství (6), by se umístění zboží do svobodných pásem mělo stát celním režimem a na zboží by se měly vztahovat celní kontroly při vstupu a kontroly dokladů.
(33)
Jelikož již není nadále nutné oznamovat záměr zpětného vývozu, měl by být režim aktivního zušlechťovacího styku v podmíněném systému sjednocen s režimem přepracování pod celním dohledem a režim aktivního zušlechťovacího styku v systému navracení by měl být zrušen. Tento jednotný režim aktivního zušlechťovacího styku by měl rovněž zahrnovat zničení zboží s výjimkou případů, kdy zničení provádějí celní orgány nebo kdy se provádí pod celním dohledem.
(34)
Opatření týkající se bezpečnosti ve vztahu ke zboží Společenství opouštějícímu celní území Společenství by se měla rovněž vztahovat na zpětný vývoz zboží, které není zbožím Společenství. Stejná základní pravidla by se měla použít na všechny druhy zboží, přičemž jsou případně možné určité výjimky, například u zboží, které je pouze přepravováno přes celní území Společenství.
(35)
Opatření nezbytná k provedení tohoto nařízení by měla být přijata v souladu s rozhodnutím Rady 1999/468/ES ze dne 28. června 1999 o postupech pro výkon prováděcích pravomocí svěřených Komisi (7).
(36)
Je vhodné stanovit způsob přijímání prováděcích opatření k tomuto kodexu. Tato opatření by měla být přijímána řídícím a regulativním postupem podle článků 4 a 5 rozhodnutí 1999/468/ES.
(37)
Zejména je třeba zmocnit Komisi k vymezení podmínek a stanovení kritérií nezbytných pro účinné uplatňování tohoto kodexu. Mají-li tato opatření obecný význam a je-li jejich účelem změnit jiné než podstatné prvky tohoto nařízení nebo doplnit toto nařízení o nové jiné než podstatné prvky, musí být přijata regulativním postupem s kontrolou stanoveným v článku 5a rozhodnutí 1999/468/ES.
(38)
Pro zajištění účinného rozhodovacího procesu je vhodné přezkoumat otázky týkající se přípravy postoje, který má Společenství zaujmout ve výborech, pracovních skupinách a odborných skupinách vytvořených na základě nebo v rámci mezinárodních dohod týkajících se celních předpisů.
(39)
Za účelem zjednodušení a racionalizace celních předpisů byla do tohoto kodexu v zájmu průhlednosti zapracována řada ustanovení, která jsou v současnosti obsažena v samostatných aktech Společenství.
Je proto třeba zrušit společně s nařízením (EHS) č. 2913/92 tato nařízení:
nařízení Rady (EHS) č. 3925/91 ze dne 19. prosince 1991 o vyloučení kontroly a formalit u příručních a zapsaných zavazadel osob uskutečňujících lety a námořní cesty uvnitř Společenství (8) a nařízení Rady (ES) č. 1207/2001 ze dne 11. června 2001 o postupech usnadňujících vydávání nebo vystavování dokladů o původu ve Společenství a vydávání některých oprávnění schváleného vývozce podle předpisů upravujících preferenční obchod mezi Evropským společenstvím a některými zeměmi (9).
(40)
Jelikož cílů tohoto nařízení, totiž stanovit pravidla a postupy pro zboží vstupující na celní území Společenství nebo toto území opouštějící a umožnit tak účinné fungování celní unie jakožto hlavního pilíře vnitřního trhu, nemůže být uspokojivě dosaženo na úrovni členských států, a může jich být proto lépe dosaženo na úrovni Společenství, může Společenství přijmout opatření v souladu se zásadou subsidiarity stanovenou v článku 5 Smlouvy. V souladu se zásadou proporcionality stanovenou v uvedeném článku nepřekračuje toto nařízení rámec toho, co je nezbytné k dosažení těchto cílů,
PŘIJALY TOTO NAŘÍZENÍ:
OBSAH
HLAVA I
OBECNÁ USTANOVENÍ
KAPITOLA 1
Oblast působnosti celních předpisů, úloha celních orgánů a definice
KAPITOLA 2
Práva a povinnosti osob v souvislosti s celními předpisy
Oddíl 1
Poskytování informací
Oddíl 2
Zastupování při jednání s celními orgány
Oddíl 3
Schválený hospodářský subjekt
Oddíl 4
Rozhodnutí v rámci celních předpisů
Oddíl 5
Sankce
Oddíl 6
Opravné prostředky
Oddíl 7
Kontrola zboží
Oddíl 8
Uchování dokladů a jiných informací; poplatky a náklady
KAPITOLA 3
Přepočet měny a lhůty
HLAVA II
FAKTORY, NA JEJICHŽ ZÁKLADĚ SE UPLATNÍ DOVOZNÍ NEBO VÝVOZNÍ CLO A JINÁ OPATŘENÍ PŘI OBCHODU ZBOŽÍM
KAPITOLA 1
Společný celní sazebník a sazební zařazení zboží
KAPITOLA 2
Původ zboží
Oddíl 1
Nepreferenční původ
Oddíl 2
Preferenční původ
KAPITOLA 3
Hodnota zboží pro celní účely
HLAVA III
CELNÍ DLUH A JISTOTY
KAPITOLA 1
Vznik celního dluhu
Oddíl 1
Celní dluh při dovozu
Oddíl 2
Celní dluh při vývozu
Oddíl 3
Společná ustanovení pro celní dluh při dovozu i vývozu
KAPITOLA 2
Jistota za celní dluh, který by mohl vzniknout nebo který vznikl
KAPITOLA 3
Výběr a platba cla a vrácení a prominutí částky dovozního a vývozního cla
Oddíl 1
Stanovení výše dovozního nebo vývozního cla, oznámení celního dluhu a zaúčtování
Oddíl 2
Platba částky dovozního nebo vývozního cla
Oddíl 3
Vrácení a prominutí částky dovozního nebo vývozního cla
KAPITOLA 4
Zánik celního dluhu
HLAVA IV
ZBOŽÍ VSTUPUJÍCÍ NA CELNÍ ÚZEMÍ SPOLEČENSTVÍ
KAPITOLA 1
Vstupní souhrnné celní prohlášení
KAPITOLA 2
Příchod zboží
Oddíl 1
Vstup zboží na celní území Společenství
Oddíl 2
Předložení zboží, jeho vykládka a kontrola
Oddíl 3
Formality po předložení zboží celnímu úřadu
Oddíl 4
Zboží propuštěné do režimu tranzitu
HLAVA V
OBECNÁ PRAVIDLA TÝKAJÍCÍ SE CELNÍHO STATUSU, PROPUŠTĚNÍ ZBOŽÍ DO CELNÍHO REŽIMU, OVĚŘOVÁNÍ, PROPUŠTĚNÍ ZBOŽÍ A NAKLÁDÁNÍ SE ZBOŽÍM
KAPITOLA 1
Celní status zboží
KAPITOLA 2
Propuštění zboží do celního režimu
Oddíl 1
Obecná ustanovení
Oddíl 2
Standardní celní prohlášení
Oddíl 3
Zjednodušená celní prohlášení
Oddíl 4
Ustanovení, která se použijí na všechna celní prohlášení
Oddíl 5
Jiná zjednodušení
KAPITOLA 3
Ověřování a propuštění zboží
Oddíl 1
Ověřování
Oddíl 2
Propuštění
KAPITOLA 4
Nakládání se zbožím
HLAVA VI
PROPUŠTĚNÍ DO VOLNÉHO OBĚHU A OSVOBOZENÍ OD DOVOZNÍHO CLA
KAPITOLA 1
Propuštění do volného oběhu
KAPITOLA 2
Osvobození od dovozního cla
Oddíl 1
Vrácené zboží
Oddíl 2
Mořský rybolov a produkty získané z moře
Oddíl 3
Prováděcí opatření
HLAVA VII
ZVLÁŠTNÍ REŽIMY
KAPITOLA 1
Obecná ustanovení
KAPITOLA 2
Tranzit
Oddíl 1
Vnější a vnitřní tranzit
Oddíl 2
Tranzit Společenství
KAPITOLA 3
Uskladnění
Oddíl 1
Obecná ustanovení
Oddíl 2
Dočasné uskladnění
Oddíl 3
Uskladnění v celním skladu
Oddíl 4
Svobodná pásma
KAPITOLA 4
Zvláštní použití
Oddíl 1
Dočasné použití
Oddíl 2
Konečné použití
KAPITOLA 5
Zušlechtění
Oddíl 1
Obecná ustanovení
Oddíl 2
Aktivní zušlechťovací styk
Oddíl 3
Pasivní zušlechťovací styk
HLAVA VIII
ODCHOD ZBOŽÍ Z CELNÍHO ÚZEMÍ SPOLEČENSTVÍ
KAPITOLA 1
Zboží opouštějící celní území
KAPITOLA 2
Vývoz a zpětný vývoz
KAPITOLA 3
Osvobození od vývozního cla
HLAVA IX
VÝBOR PRO CELNÍ KODEX A ZÁVĚREČNÁ USTANOVENÍ
KAPITOLA 1
Výbor pro celní kodex
KAPITOLA 2
Závěrečná ustanovení
PŘÍLOHA
SROVNÁVACÍ TABULKY
HLAVA I
OBECNÁ USTANOVENÍ
KAPITOLA 1
Oblast působnosti celních předpisů, úloha celních orgánů a definice
Článek 1
Předmět a oblast působnosti
1. Tímto nařízením se stanoví celní kodex Společenství (dále jen „kodex“), který stanoví obecná pravidla a postupy pro zboží vstupující na celní území Společenství nebo toto území opouštějící.
Aniž je dotčeno mezinárodní právo a úmluvy a právní předpisy Společenství v jiných oblastech, použije se kodex jednotně na celém území Společenství.
2. Některá ustanovení celních předpisů lze použít mimo celní území Společenství v rámci zvláštních právních předpisů nebo v rámci mezinárodních úmluv.
3. Některá ustanovení celních předpisů, včetně zjednodušení v nich obsažených, se použijí na obchod se zbožím mezi částmi celního území Společenství, na něž se vztahují ustanovení směrnice 2006/112/ES, a částmi tohoto území, na něž se daná ustanovení nevztahují, nebo na obchod mezi částmi tohoto území, na něž se daná ustanovení nevztahují.
Opatření, jež mají za účel změnit jiné než podstatné prvky tohoto nařízení jeho doplněním a kterými se stanoví úprava podle prvního pododstavce a zjednodušení formálních požadavků na její provádění, se přijímají regulativním postupem s kontrolou podle čl. 184 odst. 4. Tato opatření rovněž zohlední zvláštní okolnosti vztahující se k obchodu zbožím, který se týká pouze jednoho členského státu.
Článek 2
Úloha celních orgánů
Celní orgány odpovídají především za dohled nad mezinárodním obchodem Společenství, a přispívají tak ke spravedlivému a volnému obchodu, k provádění vnějších aspektů vnitřního trhu, společné obchodní politiky a ostatních společných politik Společenství, jež mají dopad na obchod, jakož i k celkové bezpečnosti dodavatelského řetězce. Celní orgány přijmou opatření zaměřená zejména na:
a)
ochranu finančních zájmů Společenství a jeho členských států;
b)
ochranu Společenství před nekalým a nezákonným obchodem při současné podpoře dovolené obchodní činnosti;
c)
zajištění bezpečnosti Společenství a jeho obyvatel a ochranu životního prostředí, v případě potřeby v úzké spolupráci s jinými orgány;
d)
zachování řádné rovnováhy mezi celními kontrolami a zjednodušením dovoleného obchodu.
Článek 3
Celní území
1. Celní území Společenství zahrnuje následující území, včetně jejich teritoriálních vod, vnitřních vod a vzdušného prostoru:
-
území Belgického království,
-
území Bulharské republiky,
-
území České republiky,
-
území Dánského království, s výjimkou Faerských ostrovů a Grónska,
-
území Spolkové republiky Německo, s výjimkou ostrova Helgoland a území Büsingen (smlouva ze dne 23. listopadu 1964 mezi Spolkovou republikou Německo a Švýcarskou konfederací),
-
území Estonské republiky,
-
území Irska,
-
území Řecké republiky,
-
území Španělského království, s výjimkou Ceuty a Melilly,
-
území Francouzské republiky, s výjimkou Nové Kaledonie, Mayotte, Saint-Pierre a Miquelonu, ostrovů Wallis a Futuna, Francouzské Polynésie a Francouzských jižních a antarktických území,
-
území Italské republiky, s výjimkou obcí Livigno a Campione d’Italia a vnitrozemských vod jezera Lugano mezi břehem a politickou hranicí oblasti od Ponte Tresa k Porto Ceresio,
-
území Kyperské republiky v souladu s ustanoveními aktu o přistoupení z roku 2003,
-
území Lotyšské republiky,
-
území Litevské republiky,
-
území Lucemburského velkovévodství,
-
území Maďarské republiky,
-
území Malty,
-
území Nizozemského království v Evropě,
-
území Rakouské republiky,
-
území Polské republiky,
-
území Portugalské republiky,
-
území Rumunska,
-
území Republiky Slovinsko,
-
území Slovenské republiky,
-
území Finské republiky,
-
území Švédského království,
-
území Spojeného království Velké Británie a Severního Irska, britských Normanských ostrovů a ostrova Man.
2. Následující území nacházející se mimo území členských států, a to včetně jejich teritoriálních vod, vnitřních vod a vzdušného prostoru, se považují s ohledem na úmluvy a smlouvy, které se na ně vztahují, za součást celního území Společenství:
a)
FRANCIE
území Monaka, jak je vymezuje celní úmluva podepsaná v Paříži dne 18. května 1963 (Journal officiel de la République française ze dne 27. září 1963, s. 8679);
b)
KYPR
Území výsostných oblastí základen Spojeného království na Akrotiri a Dhekelii, jak je vymezuje Smlouva o založení Kyperské republiky podepsaná v Nikósii dne 16. srpna 1960 (United Kingdom Treaty Series No 4 (1961) Cmnd. 1252).
Článek 4
Definice
Pro účely kodexu se rozumí:
1)
„celními orgány“ celní správy členských států, jež jsou příslušné pro uplatňování celních předpisů, a jakékoli jiné orgány, které jsou podle vnitrostátních právních předpisů oprávněny uplatňovat některé celní předpisy;
2)
„celními předpisy“ soubor právních předpisů, který tvoří:
a)
kodex a prováděcí pravidla přijatá na úrovni Společenství a případně na vnitrostátní úrovni;
b)
společný celní sazebník;
c)
právní předpisy o systému Společenství pro osvobození od cla;
d)
mezinárodní dohody obsahující celní ustanovení, pokud jsou tato ustanovení použitelná ve Společenství;
3)
„celními kontrolami“ zvláštní úkony prováděné celními orgány za účelem zajištění řádného uplatňování celních předpisů a jiných právních předpisů upravujících vstup, výstup, tranzit, přepravu, uskladnění a konečné použití zboží převáženého mezi celním územím Společenství a jinými územími a výskyt a pohyb zboží, které není zbožím Společenství, a zboží propuštěného do režimu konečného použití na celním území;
4)
„osobou“ fyzické osoby, právnické osoby a jakákoli sdružení osob, jež jsou podle právních předpisů Společenství nebo podle vnitrostátních právních předpisů způsobilá k právním úkonům, ačkoli nemají právní subjektivitu;
5)
„hospodářským subjektem“ osoba, která se v rámci své podnikatelské činnosti zabývá činnostmi, které podléhají celním předpisům;
6)
„celním zástupcem“ každá osoba jmenovaná jinou osobou, aby v jednání s celními orgány prováděla úkony a formality vyžadované celními předpisy;
7)
„rizikem“ pravděpodobnost, že v souvislosti se vstupem, výstupem, tranzitem, přepravou nebo konečným použitím zboží převáženého mezi celním územím Společenství a zeměmi či územími mimo toto území a v souvislosti s výskytem zboží, které nemá status zboží Společenství, může nastat určitá událost, která by měla tyto následky:
a)
bránila by řádnému používání opatření Společenství nebo vnitrostátních opatření;
b)
ohrozila by finanční zájmy Společenství a jeho členských států;
c)
představovala by hrozbu pro bezpečnost Společenství a osob s pobytem na území Společenství, pro zdraví lidí, zvířat nebo rostlin, pro životní prostředí nebo spotřebitele;
8)
„celními formalitami“ všechny činnosti, které musí dotyčné osoby a celní orgány provést za účelem dosažení souladu s celními předpisy;
9)
„souhrnným celním prohlášením“ (vstupním souhrnným celním prohlášením a výstupním souhrnným celním prohlášením) úkon, jímž osoba předem nebo v době události předepsanou formou a způsobem informuje celní orgány o tom, že zboží vstoupí na celní území Společenství nebo je opustí;
10)
„celním prohlášením“ úkon, jímž osoba předepsanou formou a způsobem projevuje přání, aby bylo zboží propuštěno do určitého celního režimu, případně s uvedením konkrétních opatření, jež mají být použita;
11)
„deklarantem“ osoba, která podává souhrnné celní prohlášení nebo oznámení o zpětném vývozu nebo činí celní prohlášení vlastním jménem, nebo osoba, jejímž jménem je toto prohlášení činěno;
12)
„celním režimem“ některý z následujících režimů, do něhož může být zboží v souladu s tímto kodexem propuštěno:
a)
propuštění do volného oběhu;
b)
zvláštní režimy;
c)
vývoz;
13)
„celním dluhem“ povinnost osoby zaplatit částku dovozního nebo vývozního cla, které se podle platných celních předpisů vztahuje na konkrétní zboží;
14)
„dlužníkem“ osoba odpovědná za celní dluh;
15)
„dovozním clem“ clo splatné při dovozu zboží;
16)
„vývozním clem“ clo splatné při vývozu zboží;
17)
„celním statusem“ status zboží vyjadřující, že se jedná o zboží Společenství nebo o zboží, které není zbožím Společenství;
18)
„zbožím Společenství“ zboží, které spadá do některé z těchto kategorií:
a)
zboží zcela získané na celním území Společenství, k němuž nebylo přidáno zboží dovezené ze zemí či území mimo celní území Společenství. Zboží zcela získané na celním území Společenství nemá celní status zboží Společenství, pokud bylo získáno ze zboží propuštěného do režimu vnějšího tranzitu, uskladnění, dočasného použití nebo aktivního zušlechťovacího styku v případech stanovených v souladu s čl. 101 odst. 2 písm. c);
b)
zboží dovezené na celní území Společenství ze zemí či území mimo toto území a propuštěné do volného oběhu;
c)
zboží získané nebo vyrobené na celním území Společenství buď zcela ze zboží uvedeného v písmenu b), nebo ze zboží uvedeného v písmenech a) a b).
19)
„zbožím, které není zbožím Společenství“ zboží jiné než uvedené v bodě 18 nebo zboží, které přišlo o svůj celní status zboží Společenství;
20)
„řízením rizik“ systematické zjišťování rizik a provádění všech nezbytných opatření s cílem omezit vystavení rizikům. Zahrnuje takové činnosti jako shromažďování údajů a informací, analýzu a hodnocení rizik, stanovování a provádění opatření a pravidelné sledování a přezkoumávání procesu a jeho výsledků, a to na základě mezinárodních a vnitrostátních zdrojů a strategií a zdrojů a strategií Společenství;
21)
„propuštěním zboží“ úkon, kterým celní orgány povolují nakládat se zbožím za podmínek celního režimu, do kterého je zboží propuštěno;
22)
„celním dohledem“ obecná činnost celních orgánů, kterou se má zajistit dodržování celních předpisů a případně i dalších právních předpisů vztahujících se na zboží, kterého se týká tato činnost;
23)
„vrácením“ vrácení již zaplaceného dovozního nebo vývozního cla;
24)
„prominutím“ zproštění povinnosti platit dovozní nebo vývozní clo, které ještě nebylo zaplaceno;
25)
„zušlechtěnými výrobky“ zboží v režimu zušlechťovacího styku, které je výsledkem zušlechťovacích operací;
26)
„osobou usazenou na celním území Společenství“:
a)
v případě fyzické osoby osoba, která má obvyklé bydliště na celním území Společenství;
b)
v případě právnické osoby nebo sdružení osob osoba, která má sídlo, správní ústředí nebo stálou provozovnu na celním území Společenství;
27)
„předložením zboží celnímu úřadu“ oznámení celním orgánům o tom, že zboží bylo přepraveno na celní úřad nebo jiné místo určené nebo schválené celními orgány a že je k dispozici pro celní kontroly;
28)
„držitelem zboží“ osoba, která je vlastníkem zboží nebo která má podobné právo nakládat se zbožím nebo má nad ním fyzickou kontrolu;
29)
„držitelem režimu“ osoba, která celní prohlášení činí nebo jejímž jménem se celní prohlášení činí, nebo osoba, na niž byly převedeny práva a povinnosti uvedené osoby vyplývající z celního režimu;
30)
„obchodně-politickými opatřeními“ netarifní opatření stanovená v rámci společné obchodní politiky, jež mají formu právních předpisů Společenství upravujících mezinárodní obchod zbožím;
31)
„zušlechťovacími operacemi“:
a)
opracování zboží, včetně jeho montáže, sestavení nebo přizpůsobení jinému zboží;
b)
zpracování zboží;
c)
zničení zboží;
d)
oprava zboží, včetně jeho obnovy a seřízení;
e)
použití zboží, které není v zušlechtěných produktech obsaženo, avšak umožňuje nebo usnadňuje výrobu těchto produktů, a to i když je při použití zcela nebo zčásti spotřebováno (dále jen „příslušenství pro výrobu“);
32)
„výtěžností“ množství nebo procentní podíl zušlechtěných výrobků získaných zušlechtěním určitého množství zboží v režimu zušlechťovacího styku;
33)
„zprávou“ sdělení v předepsané formě obsahující údaje, které osoba, úřad nebo orgán předal jiné osobě, úřadu nebo orgánu prostřednictvím informační technologie a počítačových sítí.
KAPITOLA 2
Práva a povinnosti osob v souvislosti s celními předpisy
Oddíl 1
Poskytování informací
Článek 5
Výměna a uchovávání údajů
1. Veškeré výměny údajů, doprovodných dokladů, rozhodnutí a oznámení mezi celními orgány navzájem a mezi hospodářskými subjekty a celními orgány, vyžadované podle celních předpisů, a uchovávání těchto údajů, jak to vyžadují celní předpisy, se uskutečňují za použití metody elektronického zpracování dat.
Opatření, jež mají za účel změnit jiné než podstatné prvky tohoto nařízení jeho doplněním a kterými se stanoví výjimky z prvního pododstavce, se přijímají regulativním postupem s kontrolou podle čl. 184 odst. 4.
Tato opatření stanoví případy, v nichž lze místo elektronické výměny údajů použít papír nebo jiné způsoby přenosu, a podmínky, za nichž je lze použít, přičemž zohlední zejména:
a)
možnost dočasného selhání počítačových systémů celních orgánů;
b)
možnost dočasného selhání počítačových systémů hospodářského subjektu;
c)
mezinárodní úmluvy a dohody, které stanoví používání dokumentů v listinné podobě;
d)
cestující osoby, které nemají přímý přístup k počítačovým systémům ani prostředky k poskytnutí elektronických informací;
e)
praktické požadavky na prohlášení, jež mají být učiněna ústně nebo jiným způsobem.
2. Není-li v celních předpisech stanoveno jinak, přijme Komise regulativním postupem podle čl. 184 odst. 2 opatření týkající se:
a)
zpráv, jež si mají vyměňovat celní úřady a jež jsou nezbytné pro používání celních předpisů;
b)
společného souboru údajů a formátu zpráv, jež mají být podle celních předpisů předmětem výměny.
Údaje uvedené v prvním pododstavci písm. b) obsahují podrobnosti nezbytné pro analýzu rizik a řádné uplatňování celních kontrol, případně s využitím mezinárodních norem a obchodních zvyklostí.
Článek 6
Ochrana údajů
1. Na veškeré informace, které jsou důvěrné povahy nebo jsou poskytovány jako důvěrné a které celní orgány získaly při plnění svých povinností, se vztahuje profesní tajemství. Kromě případů stanovených podle čl. 26 odst. 2 nesmějí být tyto informace příslušnými orgány zveřejněny bez výslovného souhlasu osoby nebo orgánu, které je poskytly.
Zveřejnění těchto informací bez souhlasu je však možné, jsou-li celní orgány povinny nebo oprávněny tak učinit na základě platných právních předpisů, zejména v souvislosti s ochranou údajů nebo soudním řízením.
2. Sdělení důvěrných údajů celním orgánům a jiným příslušným orgánům ze zemí nebo území mimo celní území Společenství je povoleno pouze v rámci mezinárodní dohody, která zajišťuje odpovídající úroveň ochrany údajů.
3. Zveřejňování nebo sdělování informací probíhá plně v souladu s platnými právními předpisy o ochraně údajů.
Článek 7
Výměna doplňujících informací mezi celními orgány a hospodářskými subjekty
1. Celní orgány a hospodářské subjekty si zejména pro účely vzájemné spolupráce při zjišťování rizik a předcházení rizikům mohou vyměňovat jakékoli informace, které celní předpisy přímo nevyžadují. Tato výměna se může uskutečnit na základě písemné dohody a může zahrnovat přístup celních orgánů do počítačových systémů hospodářských subjektů.
2. Nedohodnou-li se obě strany jinak, jsou veškeré informace, které během spolupráce uvedené v odstavci 1 poskytne jedna strana straně druhé, důvěrné.
Článek 8
Poskytování informací celními orgány
1. Kdokoli může celní orgány požádat o informace o používání celních předpisů. Tato žádost může být zamítnuta, pokud se nevztahuje k činnosti spojené se skutečně zamýšleným mezinárodním obchodem se zbožím.
2. Celní orgány udržují pravidelný kontakt s hospodářskými subjekty a dalšími orgány, které se podílejí na mezinárodním obchodu se zbožím. Podporují průhlednost tím, že zcela zpřístupňují celní předpisy, obecná správní rozhodnutí a formuláře žádostí, a to pokud možno bezplatně a prostřednictvím internetu.
Článek 9
Poskytování informací celním orgánům
1. Kdokoli, kdo se přímo nebo nepřímo podílí na vyřizování celních formalit nebo na celních kontrolách, poskytne celním orgánům na jejich žádost a v jakémkoli stanoveném termínu všechny potřebné doklady a informace v náležité podobě a veškerou pomoc nezbytnou pro splnění těchto formalit nebo provedení kontrol.
2. Podáním souhrnného prohlášení nebo celního prohlášení či oznámení nebo podáním žádosti o povolení nebo o jakékoli jiné rozhodnutí se dotyčná osoba stává odpovědnou:
a)
za správnost a úplnost informací uvedených v celním prohlášení, oznámení nebo žádosti;
b)
za pravost předložených nebo zpřístupněných dokladů;
c)
případně za dodržení všech povinností v souvislosti s propuštěním zboží do daného celního režimu nebo s prováděním schválených operací.
První pododstavec se rovněž vztahuje na poskytování jakýchkoli informací v jakékoli podobě požadovaných celními orgány nebo jim předložených.
Jestliže prohlášení, oznámení či žádost podává nebo informace poskytuje celní zástupce dotyčné osoby, je povinnostmi uvedenými v prvním pododstavci vázán i celní zástupce.
Článek 10
Elektronické systémy
1. Členské státy spolupracují s Komisí s cílem vyvinout, udržovat a využívat elektronické systémy pro výměnu informací mezi celními úřady a pro společnou registraci a vedení záznamů týkajících se zejména:
a)
hospodářských subjektů, které se přímo nebo nepřímo podílejí na vyřizování celních formalit;
b)
žádostí a povolení ohledně celního režimu nebo statusu schváleného hospodářského subjektu;
c)
žádostí a zvláštních rozhodnutí udělených v souladu s článkem 20;
d)
společného řízení rizik podle článku 25.
2. Opatření, jež mají za účel změnit jiné než podstatné prvky tohoto nařízení jeho doplněním a kterými se stanoví:
a)
standardní forma a obsah údajů, které mají být zaznamenány;
b)
uchovávání těchto údajů celními orgány členských států;
c)
pravidla pro přístup
i)
hospodářských subjektů,
ii)
jiných příslušných orgánů,
se přijímají regulativním postupem s kontrolou podle čl. 184 odst. 4.
Oddíl 2
Zastupování při jednání s celními orgány
Článek 11
Celní zástupce
1. Každá osoba se může nechat zastoupit celním zástupcem.
Toto zastupování může být přímé, kdy celní zástupce jedná jménem a na účet jiné osoby, nebo nepřímé, kdy celní zástupce jedná vlastním jménem na účet jiné osoby.
Celní zástupce musí být usazen na celním území Společenství.
2. Členské státy mohou v souladu s právními předpisy Společenství stanovit podmínky, za nichž může celní zástupce poskytovat služby v členském státě, v němž je usazen. Aniž je však dotčeno používání méně přísných kritérií dotyčným členským státem, je celní zástupce, který splňuje kritéria stanovená v čl. 14 písm. a) až d), oprávněn poskytovat tyto služby v jiném členském státě, než ve kterém je usazen.
3. Opatření, jež mají za účel změnit jiné než podstatné prvky tohoto nařízení jeho doplněním a kterými se stanoví zejména:
a)
podmínky, za kterých lze upustit od požadavku uvedeného v odst. 1 třetím pododstavci;
b)
podmínky, za kterých lze svěřit a ověřit oprávnění uvedené v odstavci 2;
c)
jakákoli další prováděcí opatření k tomuto článku,
se přijímají regulativním postupem s kontrolou podle čl. 184 odst. 4.
Článek 12
Zplnomocnění
1. Při jednání s celními orgány uvede celní zástupce, že jedná na účet zastupované osoby, a upřesní, zda se jedná o zastupování přímé či nepřímé.
Osoba, která neuvede, že jedná jako celní zástupce, nebo uvede, že jedná jako celní zástupce, aniž je k tomu zplnomocněna, se považuje za osobu jednající vlastním jménem a na vlastní účet.
2. Celní orgány mohou od každého, kdo uvádí, že jedná jako celní zástupce, požadovat, aby prokázal své zplnomocnění zastupovanou osobou.
Opatření, jež mají za účel změnit jiné než podstatné prvky tohoto nařízení jeho doplněním a kterými se stanoví odchylky od prvního pododstavce, se přijímají regulativním postupem s kontrolou uvedeným v čl. 184 odst. 4.
Oddíl 3
Schválený hospodářský subjekt
Článek 13
Žádost a povolení
1. Hospodářský subjekt, který je usazen na celním území Společenství a který splňuje podmínky stanovené v článcích 14 a 15, může požádat o status schváleného hospodářského subjektu.
Tento status, který podléhá kontrole, udělí celní orgány případně po konzultaci s jinými příslušnými orgány.
2. Status schváleného hospodářského subjektu spočívá ve dvou typech povolení: povolení pro „celní zjednodušení“ schváleného hospodářského subjektu a povolení týkající se „bezpečnosti“ schváleného hospodářského subjektu.
První typ povolení umožňuje hospodářským subjektům využívat některých zjednodušení v souladu s celními předpisy. Podle druhého typu povolení je držitel oprávněn ke zjednodušením týkajícím se bezpečnosti.
Oba typy povolení lze vlastnit současně.
3. S výhradou článků 14 a 15 a aniž jsou dotčeny celní kontroly, uznávají status schváleného hospodářského subjektu celní orgány ve všech členských státech.
4. Na základě uznání statusu schváleného hospodářského subjektu a za předpokladu splnění požadavků pro konkrétní typ zjednodušení stanovený v celních předpisech povolí celní orgány danému subjektu využívat výhod plynoucích z tohoto zjednodušení.
5. Status schváleného hospodářského subjektu může být pozastaven nebo zrušen v souladu s podmínkami stanovenými v čl. 15 odst. 1 písm. g).
6. Schválený hospodářský subjekt uvědomí celní orgány o všech skutečnostech, které nastaly po udělení tohoto statusu a které by mohly mít vliv na jeho zachování nebo obsah.
Článek 14
Udělení statusu
Kritérii pro udělení statusu schváleného hospodářského subjektu jsou:
a)
doložené dodržování celních a daňových požadavků;
b)
uspokojivý systém vedení obchodních a případně přepravních záznamů, který umožňuje náležité celní kontroly;
c)
prokázaná solventnost;
d)
v souladu s čl. 13 odst. 2, v případech, kdy chce schválený hospodářský subjekt využít zjednodušení stanovených v souladu s celními předpisy, praktické normy pro způsobilost nebo odbornou kvalifikaci, které přímo souvisí s vykonávanou činností;
e)
v souladu s čl. 13 odst. 2, v případech, kdy chce schválený hospodářský subjekt využít zjednodušení týkající se celních kontrol spojených s bezpečností, odpovídající normy v oblasti bezpečnosti.
Článek 15
Prováděcí opatření
1. Opatření, jež mají za účel změnit jiné než podstatné prvky tohoto nařízení jeho doplněním a kterými se stanoví pravidla pro:
a)
udělování statusu schváleného hospodářského subjektu;
b)
případy, v nichž se provádí přezkum statusu schváleného hospodářského subjektu;
c)
udělování povolení k využívání zjednodušení schválenými hospodářskými subjekty;
d)
určení celního orgánu příslušného k udělení tohoto statusu a těchto povolení;
e)
typ a rozsah zjednodušení, která mohou být schváleným hospodářským subjektům přiznána ve vztahu k celním kontrolám týkajícím se bezpečnosti;
f)
konzultace s jinými celními orgány a poskytování informací těmto orgánům;
g)
podmínky, za nichž lze status schváleného hospodářského subjektu pozastavit či zrušit;
h)
podmínky, za nichž lze upustit od požadavku usazení na celním území Společenství v případě zvláštních kategorií schválených hospodářských subjektů, zejména s přihlédnutím k mezinárodním dohodám,
se přijímají regulativním postupem s kontrolou podle čl. 184 odst. 4.
2. Tato opatření zohlední:
a)
pravidla přijatá podle čl. 25 odst. 3;
b)
podnikání v oblastech, které podléhají celním předpisům;
c)
praktické normy pro způsobilost nebo odbornou kvalifikaci, které přímo souvisí s vykonávanou činností;
d)
že je hospodářský subjekt držitelem jakéhokoli mezinárodně uznávaného osvědčení vydaného na základě příslušných mezinárodních úmluv.
Oddíl 4
Rozhodnutí v rámci celních předpisů
Článek 16
Obecná ustanovení
1. Požaduje-li osoba, aby celní orgány přijaly rozhodnutí v rámci celních předpisů, tato osoba poskytne veškeré informace, které tyto orgány vyžadují za účelem přijetí daného rozhodnutí.
Je rovněž možné, aby o rozhodnutí požádalo více osob a aby se přijaté rozhodnutí vztahovalo na několik osob, v souladu s podmínkami stanovenými v celních předpisech.
2. Nestanoví-li celní předpisy jinak, rozhodnutí podle odstavce 1 se přijímá a oznamuje žadateli neprodleně a nejpozději do čtyř měsíců ode dne, kdy celní orgány obdrží všechny informace, které si vyžádaly, aby mohly přijmout dané rozhodnutí.
Nejsou-li však celní orgány schopny tyto lhůty dodržet, informují o tom žadatele ještě před uplynutím stanovené lhůty s uvedením důvodů a s uvedením další lhůty, kterou považují za nezbytnou k rozhodnutí o žádosti.
3. Nestanoví-li rozhodnutí nebo celní předpisy jinak, nabývá rozhodnutí účinku dnem, kdy žadatel obdrží rozhodnutí nebo kdy se má za to, že jej obdržel. S výjimkou případů uvedených v čl. 24 odst. 2 jsou přijatá rozhodnutí vykonatelná celními orgány od téhož dne.
4. Dříve než celní orgány přijmou rozhodnutí, kterým by byly nepříznivě dotčeny osoba nebo osoby, kterým je určeno, sdělí dotyčné osobě nebo osobám důvody, na jejichž základě hodlají rozhodnout, a umožní jim vyjádřit ve stanovené lhůtě počínající dnem sdělení svůj názor.
Po uplynutí této lhůty se dotyčné osobě příslušnou formou oznámí rozhodnutí s uvedením důvodů. Rozhodnutí obsahuje poučení o právu na odvolání podle článku 23.
5. Opatření, jež mají za účel změnit jiné než podstatné prvky tohoto nařízení jeho doplněním a kterými se stanoví:
a)
případy, v nichž se odst. 4 první pododstavec nepoužije, a podmínky, za nichž se nepoužije;
b)
lhůta uvedená v odst. 4 prvním pododstavci,
se přijímají regulativním postupem s kontrolou podle čl. 184 odst. 4.
6. Aniž jsou dotčeny právní předpisy v jiných oblastech, které stanovují, v jakých případech a za jakých podmínek jsou rozhodnutí neplatná nebo nicotná, mohou celní orgány, které rozhodnutí vydaly, kdykoli toto rozhodnutí prohlásit za neplatné, změnit ho nebo zrušit, neodpovídá-li celním předpisům.
7. S výjimkou případů, kdy celní orgán jedná jako justiční orgán, se ustanovení odstavců 3, 4 a 6 tohoto článku a článků 17, 18 a 19 použijí rovněž v případě rozhodnutí přijatých celními orgány bez předchozí žádosti dotyčné osoby a zejména v případě oznámení celního dluhu podle čl. 67 odst. 3.
Článek 17
Platnost rozhodnutí na úrovni Společenství
Není-li požadováno nebo stanoveno jinak, jsou rozhodnutí celních orgánů, která vycházejí z použití celních předpisů nebo s ním souvisejí, platná na celém celním území Společenství.
Článek 18
Prohlášení rozhodnutí přijatých ve prospěch osoby za neplatná
1. Celní orgány prohlásí rozhodnutí ve prospěch osoby, které je určeno, za neplatné, pokud jsou splněny všechny tyto podmínky:
a)
rozhodnutí bylo vydáno na základě nesprávných nebo neúplných informací;
b)
žadatel věděl nebo si měl být vědom toho, že informace byly nesprávné nebo neúplné;
c)
rozhodnutí by bylo jiné, pokud by informace byly správné a úplné.
2. Prohlášení rozhodnutí za neplatné se oznámí osobě, které bylo určeno.
3. Není-li stanoveno rozhodnutím jinak v souladu s celními předpisy, nabývá prohlášení za neplatné účinku dnem, kdy nabylo účinku původní rozhodnutí.
4. Komise může řídícím postupem podle čl. 184 odst. 3 přijmout prováděcí opatření k tomuto článku, zejména pokud jde o rozhodnutí určená více osobám.
Článek 19
Zrušení a změna rozhodnutí přijatých ve prospěch osoby
1. Rozhodnutí ve prospěch osoby je zrušeno nebo změněno, pokud v případech jiných než uvedených v článku 18 jedna nebo více podmínek pro jeho vydání nebyly nebo již nejsou splněny.
2. Není-li v celních předpisech stanoveno jinak, lze rozhodnutí přijaté ve prospěch více osob a určené těmto osobám zrušit pouze vůči osobě, jež nesplňuje povinnost, která je jí tímto rozhodnutím uložena.
3. Zrušení rozhodnutí nebo jeho změna se sdělí osobě, které bylo určeno.
4. Ustanovení čl. 16 odst. 3 se vztahuje na zrušení nebo změnu rozhodnutí.
Ve výjimečných případech, vyžadují-li to oprávněné zájmy osoby, které bylo rozhodnutí určeno, však mohou celní orgány odložit nabytí účinku zrušení rozhodnutí nebo jeho změny.
5. Komise může řídícím postupem podle čl. 184 odst. 3 přijmout prováděcí opatření k tomuto článku, zejména pokud jde o rozhodnutí určená více osobám.
Článek 20
Rozhodnutí o závazné informaci
1. Celní orgány vydají na základě žádosti rozhodnutí týkající se závazné informace o sazebním zařazení zboží (dále jen „rozhodnutí o ZISZ“) nebo rozhodnutí týkající se závazné informace o původu zboží (dále jen „rozhodnutí o ZIPZ“).
Tato žádost se zamítne, dojde-li k některé z těchto okolností:
a)
pokud je, nebo již byla, žádost podána u téhož nebo jiného celního úřadu, a to držitelem rozhodnutí v souvislosti se stejným zbožím nebo jeho jménem a u rozhodnutí o ZIPZ za stejných okolností, které rozhodují o získání statusu původu zboží;
b)
pokud se žádost netýká žádného ze zamýšlených použití rozhodnutí o ZISZ nebo rozhodnutí o ZIPZ nebo žádného ze zamýšlených použití celního režimu.
2. Rozhodnutí o ZISZ nebo rozhodnutí o ZIPZ jsou závazná pouze pro účely sazebního zařazení zboží nebo určení původu zboží.
Tato rozhodnutí jsou závazná pro celní orgány ve vztahu k držiteli rozhodnutí, a to pouze pro zboží, u něhož byly splněny celní formality po dni, kterým rozhodnutí nabývá účinku.
Rozhodnutí jsou závazná pro držitele rozhodnutí ve vztahu k celním orgánům, a to pouze s účinkem ode dne, kdy držitel obdrží nebo se má za to, že obdržel, oznámení o rozhodnutí.
3. Rozhodnutí o ZISZ nebo rozhodnutí o ZIPZ je platné po dobu tří let ode dne, kdy nabývá účinku.
4. Pro uplatnění rozhodnutí o ZISZ nebo rozhodnutí o ZIPZ v rámci konkrétního celního režimu musí držitel rozhodnutí prokázat:
a)
v případě rozhodnutí o ZISZ, že zboží uvedené v celním prohlášení ve všech ohledech odpovídá zboží, jež je v rozhodnutí uvedeno;
b)
v případě rozhodnutí o ZIPZ, že dané zboží a okolnosti rozhodující o získání statusu původu zboží ve všech ohledech odpovídají zboží a okolnostem, jež jsou v rozhodnutí uvedeny.
5. Odchylně od čl. 16 odst. 6 a článku 18 se rozhodnutí o ZISZ nebo rozhodnutí o ZIPZ zruší, byla-li vydána na základě nesprávných nebo neúplných informací poskytnutých ze strany žadatelů.
6. Rozhodnutí o ZISZ nebo rozhodnutí o ZIPZ se zruší podle čl. 16 odst. 6 a článku 19.
Tato rozhodnutí nelze měnit.
7. Komise přijme regulativním postupem podle čl. 184 odst. 2 prováděcí opatření k odstavcům 1 až 5 tohoto článku.
8. Aniž je dotčen článek 19, opatření, jež mají za účel změnit jiné než podstatné prvky tohoto nařízení jeho doplněním a kterými se stanoví:
a)
podmínky, za nichž rozhodnutí o ZISZ nebo rozhodnutí o ZIPZ pozbývají platnosti, a okamžik pozbytí jejich platnosti;
b)
podmínky, za nichž může být rozhodnutí uvedené v písmenu a) nadále používáno pro účely závazných smluv vycházejících z tohoto rozhodnutí a uzavřených před uplynutím doby jeho platnosti, a dobu, po kterou může být takto používáno;
c)
podmínky, za nichž může Komise vydávat rozhodnutí vyžadující od členských států zrušení nebo změnu rozhodnutí o závazné informaci a poskytující závazné informace, které se liší od informací v jiných rozhodnutích týkajících se stejného předmětu,
se přijímají regulativním postupem s kontrolou podle čl. 184 odst. 4.
9. Opatření, jež mají za účel změnit jiné než podstatné prvky tohoto nařízení jeho doplněním a kterými se stanoví podmínky pro vydávání dalších rozhodnutí o závazné informaci, se přijímají regulativním postupem s kontrolou podle čl. 184 odst. 4.
Oddíl 5
Sankce
Článek 21
Uplatnění sankcí
1. Každý členský stát stanoví sankce za porušení celních předpisů Společenství. Tyto sankce musí být účinné, přiměřené a odrazující.
2. Uplatňují-li se správní sankce, mohou mít mimo jiné jednu z těchto forem, případně obě formy:
a)
peněžní pokuta uložená celními orgány, případně včetně narovnání použitého namísto trestní sankce;
b)
zrušení, pozastavení nebo změna jakéhokoli povolení, jehož je dotyčná osoba držitelem.
3. Do šesti měsíců ode dne použitelnosti tohoto článku stanoveného v souladu s čl. 188 odst. 2 sdělí členské státy Komisi platné vnitrostátní právní předpisy podle odstavce 1 a neprodleně jí oznámí veškeré pozdější změny, které se těchto předpisů dotýkají.
Oddíl 6
Opravné prostředky
Článek 22
Rozhodnutí soudního orgánu
Články 23 a 24 se nepoužijí na opravné prostředky podané s cílem prohlásit za neplatné, zrušit nebo změnit rozhodnutí v rámci celních předpisů přijaté soudním orgánem nebo celními orgány jednajícími jako soudní orgány.
Článek 23
Právo na podání opravných prostředků
1. Každá osoba má právo podat opravný prostředek proti jakémukoli rozhodnutí celních orgánů v rámci celních předpisů, jež se jí přímo a osobně dotýká.
Právo na odvolání má rovněž každá osoba, která požádala celní orgány o rozhodnutí a ve lhůtách uvedených v čl. 16 odst. 2 neobdržela rozhodnutí o své žádosti.
2. Odvolání lze podat nejméně ve dvou stupních:
a)
nejdříve u celních orgánů, u soudního orgánu nebo u jiných orgánů určených k tomuto účelu členskými státy;
b)
následně u vyššího nezávislého orgánu, jímž může být v souladu s platnými předpisy členských států soudní orgán nebo rovnocenný zvláštní orgán.
3. Odvolání musí být podáno ve členském státě, v němž bylo rozhodnutí přijato nebo o ně bylo požádáno.
4. Členské státy zajistí, aby odvolací řízení umožnilo rychlé potvrzení nebo opravu rozhodnutí celních orgánů.
Článek 24
Přerušení výkonu
1. Podání odvolání nemá odkladný účinek na výkon napadeného rozhodnutí.
2. Celní orgány však přeruší výkon rozhodnutí, a to zcela nebo částečně, mají-li odůvodněné pochybnosti, zda je napadené rozhodnutí v souladu s celními předpisy, nebo hrozí-li dotyčné osobě nenahraditelná škoda.
3. V případech uvedených v odstavci 2, je-li důsledkem napadeného rozhodnutí vyměření dovozního nebo vývozního cla, je přerušení výkonu tohoto rozhodnutí podmíněno poskytnutím jistoty, pokud se na základě zdokumentovaného posouzení nezjistí, že by taková jistota způsobila dlužníkovi vážné hospodářské nebo sociální obtíže.
Komise může přijmout regulativním postupem podle čl. 184 odst. 2 prováděcí opatření k prvnímu pododstavci tohoto odstavce.
Oddíl 7
Kontrola zboží
Článek 25
Celní kontroly
1. Celní orgány mohou provádět veškeré celní kontroly, které považují za nezbytné.
Celní kontroly mohou zahrnovat zejména kontrolu zboží, odebrání vzorků, ověřování údajů v celním prohlášení a existence a pravosti dokladů, kontrolu účetnictví hospodářských subjektů a jiných záznamů, kontrolu dopravních prostředků, kontrolu zavazadel a jiného zboží přepravovaného osobami a provádění úředních šetření a dalších podobných činností.
2. Jiné než namátkové celní kontroly vycházejí především z analýzy rizik za použití metod elektronického zpracování dat a jejich účelem je stanovit a vyhodnotit rizika a vypracovat nezbytná opatření, pomocí nichž lze rizikům čelit, a to na základě kritérií vytvořených na vnitrostátní úrovni, na úrovni Společenství a případně na mezinárodní úrovni.
Členské státy ve spolupráci s Komisí vyvíjejí, udržují a využívají společný rámec pro řízení rizik, který je založen na výměně informací o rizicích a analýzách rizik mezi celními správami a kterým se mimo jiné stanoví společná kritéria pro vyhodnocování rizik, kontrolní opatření a přednostní oblasti kontroly.
Kontrolami, které vycházejí z těchto informací a kritérií, nejsou dotčeny další kontroly prováděné v souladu s odstavci 1 a 2 nebo s jinými platnými ustanoveními.
3. Aniž je dotčen odstavec 2, přijme Komise regulativním postupem podle čl. 184 odst. 2 prováděcí opatření, kterými se stanoví:
a)
společný rámec pro řízení rizik;
b)
společná kritéria a prioritní oblasti kontroly;
c)
informace o rizicích a analýzy rizik, které si mají předávat celní správy.
Článek 26
Spolupráce mezi orgány
1. Mají-li být u téhož zboží příslušnými orgány jinými než jsou celní orgány prováděny kontroly jiné než celní, usilují celní orgány v úzké spolupráci s danými jinými orgány o to, aby tyto kontroly byly pokud možno prováděny současně s celními kontrolami a na stejném místě (one-stop-shop), přičemž celní orgány zastávají v této oblasti koordinační úlohu.
2. Je-li to nezbytné pro účely minimalizace rizik a boje proti podvodům, mohou si v rámci kontrol stanovených v tomto oddíle celní a jiné příslušné orgány vyměňovat mezi sebou a s Komisí údaje, které získaly v souvislosti se vstupem, výstupem, tranzitem, přepravou, uskladněním a konečným použitím zboží pohybujícího se mezi celním územím Společenství a jinými územími, včetně poštovního styku, a v souvislosti s přítomností a pohybem zboží, které není zbožím Společenství, a zboží propuštěné do režimu konečného použití na celním území, jakož i výsledky všech kontrol. Celní orgány a Komise si tyto údaje mohou vyměňovat rovněž za účelem zajištění jednotného uplatňování celních předpisů Společenství.
Článek 27
Kontrola po propuštění zboží
Po propuštění zboží mohou celní orgány kontrolovat všechny doklady a údaje vztahující se k operacím s daným zbožím nebo k předešlým nebo následným obchodním operacím s týmž zbožím s cílem zjistit správnost údajů obsažených v souhrnném prohlášení nebo celním prohlášení. Celní orgány mohou toto zboží rovněž kontrolovat nebo z něj odebrat vzorky, je-li jeho kontrola ještě možná.
Tyto kontroly lze provést u držitele zboží, jeho zástupce nebo jiné osoby, která se přímo nebo nepřímo obchodně podílí na uvedených operacích, nebo jiné osoby, která má v držení zmíněné doklady a údaje pro obchodní účely.
Článek 28
Letecká a námořní doprava uvnitř Společenství
1. Celní kontroly nebo formality týkající se příručních a zapsaných zavazadel osob, které uskutečňují buď lety, nebo námořní cesty uvnitř Společenství, se provádějí pouze v případě, kdy jsou tyto kontroly nebo formality stanoveny celními předpisy.
2. Odstavec 1 se použije, aniž jsou dotčeny:
a)
kontroly bezpečnosti;
b)
kontroly spojené se zákazy nebo omezeními.
3. Komise přijme regulativním postupem podle čl. 184 odst. 2 prováděcí opatření k tomuto článku, která stanoví případy a podmínky, kdy lze celní kontroly a formality uplatnit na:
a)
příruční a zapsaná zavazadla
i)
osob uskutečňujících let letadlem přilétajícím z letiště, jež není letištěm Společenství, které po mezipřistání na letišti Společenství pokračuje na jiné letiště Společenství,
ii)
osob uskutečňujících let letadlem, které přistává na letišti Společenství a poté pokračuje na letiště, jež není letištěm Společenství,
iii)
osob vyžívajících námořní dopravu stejným plavidlem, která má na své trase místo odplutí, zastávky nebo cílového určení v přístavu, jenž není přístavem Společenství,
iv)
osob na palubě rekreačních plavidel a turistických nebo obchodních letadel;
b)
příruční a zapsaná zavazadla
i)
dopravená na letiště Společenství na palubě letadla přilétajícího z letiště, jež není letištěm Společenství, a překládaná na tomto letišti Společenství do jiného letadla pokračujícího v letu v rámci Společenství,
ii)
naložená na letišti Společenství do letadla pokračujícího v letu v rámci Společenství a překládaná na jiném letišti Společenství do letadla, jehož místem určení je letiště, jež není letištěm Společenství.
Oddíl 8
Uchovávání dokladů a jiných informací; poplatky a náklady
Článek 29
Uchovávání dokladů a jiných informací
1. Dotyčná osoba uchovává pro účely celních kontrol doklady a informace uvedené v čl. 9 odst. 1 po dobu alespoň tří kalendářních let, a to jakýmkoli způsobem, který je dostupný a přijatelný pro celní orgány.
V případě zboží propuštěného do volného oběhu za podmínek jiných než uvedených v třetím pododstavci nebo zboží navrženého v celním prohlášení k vývozu počíná lhůta běžet od konce roku, v němž bylo přijato celní prohlášení s návrhem na propuštění zboží do volného oběhu nebo k vývozu.
V případě zboží propuštěného do volného oběhu bez cla nebo se sníženou sazbou dovozního cla na základě jeho konečného použití počíná lhůta běžet od konce roku, v němž zboží přestává být předmětem celního dohledu.
V případě zboží, které bylo propuštěno do jiného celního režimu, počíná lhůta běžet od konce roku, v němž byl daný celní režim ukončen.
2. Aniž je dotčen čl. 68 odst. 4, zjistí-li se při celní kontrole ve vztahu k celnímu dluhu, že je nutno opravit příslušný zápis v účetních dokladech, a byla-li o tom dotyčná osoba informována, uchovávají se doklady a informace po dobu tří let od uplynutí lhůty uvedené v odstavci 1 tohoto článku.
Bylo-li podáno odvolání nebo zahájeno soudní řízení, musí být doklady a informace uchovávány po dobu stanovenou v odstavci 1 tohoto článku, nebo do ukončení odvolacího či soudního řízení, a to podle toho, co nastane později.
Článek 30
Poplatky a náklady
1. Celní orgány si neúčtují poplatky za provádění celních kontrol nebo jakýchkoli jiných úkonů podle celních předpisů v úředních hodinách příslušných celních úřadů.
Celní orgány si však mohou účtovat poplatky nebo mohou požadovat úhradu vzniklých nákladů za poskytování zvláštních služeb, zejména za:
a)
požadovanou přítomnost zaměstnanců celních správ mimo stanovené úřední hodiny nebo jejich požadovanou přítomnost v jiných prostorách, než jsou prostory celní správy;
b)
analýzy nebo znalecké zprávy o zboží a poštovní poplatky za vrácení zboží žadateli, zejména v souvislosti s rozhodnutími přijatými podle článku 20 nebo s poskytováním informací podle čl. 8 odst. 1;
c)
kontroly zboží nebo odběry vzorků za účelem ověření nebo zničení zboží, při kterých vznikají jiné náklady než náklady spojené s prací zaměstnanců celních správ;
d)
výjimečná kontrolní opatření, jsou-li nutná s ohledem na povahu zboží nebo na možné riziko.
2. Opatření, jež mají za účel změnit jiné než podstatné prvky tohoto nařízení jeho doplněním a kterými se stanoví prováděcí opatření k odst. 1 druhému pododstavci, se přijímají regulativním postupem s kontrolou podle čl. 184 odst. 4.
KAPITOLA 3
Přepočet měny a lhůty
Článek 31
Přepočet měny
1. Příslušné orgány zveřejní nebo zpřístupní na internetu směnný kurz, který se použije v případě, že je na základě jednoho z následujících důvodů nutné provést přepočet měny:
a)
faktory, na jejichž základě je určována celní hodnota zboží, jsou vyjádřeny v jiné měně, než je měna členského státu, ve které se celní hodnota určuje;
b)
hodnota eura v národních měnách je požadována pro účely sazebního zařazení zboží a výše dovozního nebo vývozního cla, včetně hodnotových prahů v celním sazebníku Společenství.
2. Je-li přepočet měny nutný z důvodů jiných než uvedených v odstavci 1, hodnota eura v národních měnách, jež má být použita v rámci celních předpisů, se stanoví alespoň jednou ročně.
3. Komise přijme regulativním postupem podle čl. 184 odst. 2 prováděcí opatření k tomuto článku.
Článek 32
Lhůty
1. Je-li v celních předpisech stanovena lhůta, datum nebo termín, nelze tuto lhůtu prodloužit nebo zkrátit a toto datum nebo tento termín nelze odložit ani přesunout, pokud tak není výslovně stanoveno v příslušných právních předpisech.
2. S výjimkou případů konkrétně stanovených celními předpisy Společenství se použijí pravidla pro lhůty, data a termíny stanovená v nařízení Rady (EHS, Euratom) č. 1182/71, ze dne 3. června 1971, kterým se určují pravidla pro lhůty, data a termíny (10).
HLAVA II
FAKTORY, NA JEJICHŽ ZÁKLADĚ SE UPLATNÍ DOVOZNÍ NEBO VÝVOZNÍ CLO A JINÁ OPATŘENÍ PŘI OBCHODU ZBOŽÍM
KAPITOLA 1
Společný celní sazebník a sazební zařazení zboží
Článek 33
Společný celní sazebník
1. Splatné dovozní a vývozní clo vychází ze společného celního sazebníku.
Další opatření stanovená ve zvláštních předpisech Společenství upravujících obchod se zbožím se případně uplatní podle tarifního zařazení tohoto zboží.
2. Společný celní sazebník obsahuje:
a)
kombinovanou nomenklaturu zboží, která je stanovena v nařízení Rady (EHS) č. 2658/87 ze dne 23. července 1987 o celní a statistické nomenklatuře a o společném celním sazebníku (11);
b)
jakoukoliv jinou nomenklaturu, která je plně nebo částečně založena na kombinované nomenklatuře nebo k ní přidává další členění a která je stanovena zvláštními předpisy Společenství, jež upravují uplatňování sazebních opatření při obchodu zbožím;
c)
smluvní nebo běžná autonomní cla pro zboží, které je zahrnuto do kombinované nomenklatury;
d)
preferenční sazební opatření obsažená v dohodách, které Společenství uzavřelo s určitými zeměmi či územími mimo celní území Společenství nebo se skupinami takových zemí či území;
e)
preferenční sazební opatření přijatá jednostranně Společenstvím vůči některým zemím či územím mimo celní území Společenství nebo skupinám takových zemí či území;
f)
autonomní opatření, na jejichž základě lze clo u určitého zboží snížit nebo zboží od cla osvobodit;
g)
zvýhodněné sazební zacházení stanovené pro určité zboží z důvodu jeho povahy nebo na základě jeho konečného použití v rámci opatření uvedených v písmenech c) až f) nebo v písmenu h);
h)
další sazební opatření vyplývající ze zemědělských nebo obchodních nebo jiných právních předpisů Společenství.
3. Splňuje-li dané zboží podmínky obsažené v opatřeních stanovených v odst. 2 písm. d) až g), použijí se na žádost deklaranta opatření uvedená v těchto ustanoveních místo opatření uvedených v odst. 2 písm. c). Jsou-li dodrženy lhůty a splněny podmínky stanovené v příslušném opatření nebo v kodexu, může být taková žádost podána dodatečně.
4. Je-li použití opatření uvedených v odst. 2 písm. d) až g) nebo osvobození od opatření podle odst. 2 písm. h) omezeno na určitý objem dovozu nebo vývozu, přestanou být opatření nebo osvobození v případě celních kvót uplatňována od okamžiku, kdy je dosaženo stanoveného objemu dovozu nebo vývozu.
V případě celních stropů přestanou být tato opatření nebo osvobození od nich na základě právního aktu Společenství uplatňována.
5. Komise přijme řídícím postupem podle čl. 184 odst. 3 prováděcí opatření k odstavcům 1 a 4 tohoto článku.
Článek 34
Sazební zařazení zboží
1. Pro účely společného celního sazebníku spočívá „sazební zařazení“ zboží v určení jedné podpoložky nebo dalšího členění kombinované nomenklatury, do níž má být toto zboží zařazeno.
2. Pro účely nesazebních opatření spočívá „sazební zařazení“ zboží v určení jedné podpoložky nebo dalšího členění kombinované nomenklatury nebo jakékoli jiné nomenklatury, která je plně nebo částečně založena na kombinované nomenklatuře nebo k ní přidává další členění a která je stanovena právními předpisy Společenství a do níž má být uvedené zboží zařazeno.
3. Podpoložka nebo další členění určené podle odstavců 1 a 2 se použijí pro účely uplatňování opatření souvisejících s danou podpoložkou.
KAPITOLA 2
Původ zboží
Oddíl 1
Nepreferenční původ
Článek 35
Oblast působnosti
Články 36, 37 a 38 stanovují pravidla pro určení nepreferenčního původu zboží pro účely použití:
a)
společného celního sazebníku, s výjimkou opatření uvedených v čl. 33 odst. 2 písm. d) a e);
b)
jiných než sazebních opatření stanovených zvláštními předpisy Společenství upravujícími obchod zbožím;
c)
jiných opatření Společenství týkajících se původu zboží.
Článek 36
Získání původu
1. Zboží zcela získané v jediné zemi nebo na jediném území se považuje za zboží pocházející z této země nebo z tohoto území.
2. Zboží, na jehož produkci se podílela více než jedna země nebo jedno území, se považuje za zboží pocházející ze země nebo území, kde došlo k jeho poslednímu podstatnému zpracování.
Článek 37
Prokazování původu
1. Je-li původ na základě celních předpisů uveden v celním prohlášení, mohou celní orgány vyžadovat, aby deklarant původ zboží prokázal.
2. Je-li původ zboží podle celních předpisů nebo jiných zvláštních předpisů Společenství prokázán, mohou celní orgány v případě odůvodněných pochybností požadovat dodatečné doklady prokazující, že je původ stanoven v souladu s příslušnými právními předpisy Společenství.
3. Je-li to nezbytné z hlediska obchodu, může být dokument prokazující původ vydán ve Společenství.
Článek 38
Prováděcí opatření
Komise přijme regulativním postupem podle čl. 184 odst. 2 prováděcí opatření k článkům 36 a 37.
Oddíl 2
Preferenční původ
Článek 39
Preferenční původ zboží
1. S cílem využít opatření uvedených v čl. 33 odst. 2 písm. d) nebo e) nebo nesazebních preferenčních opatření, musí být zboží v souladu s pravidly pro preferenční původ uvedenými v odstavcích 2 až 5 tohoto článku.
2. V případě zboží, na které se vztahují preferenční opatření obsažená v dohodách, které Společenství uzavřelo s určitými zeměmi či územími mimo celní území Společenství nebo se skupinami takových zemí či území, se pravidla pro preferenční původ stanoví v těchto dohodách.
3. V případě zboží, na které se vztahují preferenční opatření přijatá jednostranně Společenstvím vůči určitým zemím či územím mimo celní území Společenství nebo skupinám takových zemí či území vyjma těch, které jsou uvedeny v odstavci 5, přijme Komise regulativním postupem podle čl. 184 odst. 2 opatření, kterými se stanovují pravidla o preferenčním původu.
4. V případě zboží, na které se vztahují preferenční opatření uplatňovaná v rámci obchodu mezi celním územím Společenství a Ceutou a Melillou obsažená v protokolu č. 2 k aktu o přistoupení z roku 1985, se pravidla o preferenčním původu přijmou postupem podle článku 9 uvedeného protokolu.
5. V případě zboží, na které se vztahují preferenční opatření obsažená v preferenčních dohodách ve prospěch zámořských zemí a území přidružených ke Společenství, se pravidla o preferenčním původu přijmou v souladu s článkem 187 Smlouvy.
6. Komise přijme regulativním postupem podle čl. 184 odst. 2 opatření nezbytná k provedení pravidel uvedených v odstavcích 2 až 5 tohoto článku.
KAPITOLA 3
Hodnota zboží pro celní účely
Článek 40
Oblast působnosti
Celní hodnota zboží pro účely použití společného celního sazebníku a nesazebních opatření stanovených ve zvláštních předpisech Společenství upravujících obchod zbožím se určuje v souladu s články 41 až 43.
Článek 41
Metoda určování celní hodnoty na základě převodní hodnoty
1. Prvotním podkladem pro určení celní hodnoty zboží je převodní hodnota, tj. cena, která byla nebo má být skutečně zaplacena za zboží prodané pro vývoz na celní území Společenství, případně upravená v souladu s opatřeními přijatými podle článku 43.
2. Cenou, která byla nebo má být za zboží skutečně zaplacena, se rozumí částka celkové platby, která byla nebo má být uskutečněna mezi kupujícím a prodávajícím nebo mezi kupujícím a třetí stranou ve prospěch prodávajícího za dovážené zboží a která zahrnuje veškeré platby, které byly nebo mají být uskutečněny jako podmínka prodeje dováženého zboží.
3. Převodní hodnota se uplatní, jsou-li splněny tyto podmínky:
a)
nejsou stanovena žádná omezení, pokud jde o nakládání se zbožím nebo jeho použití ze strany kupujícího, s výjimkou kteréhokoli z těchto omezení, která
i)
jsou uložena nebo vyžadována právem nebo veřejnými orgány ve Společenství,
ii)
omezují zeměpisnou oblast, v níž může být zboží dále prodáváno,
iii)
neovlivňují podstatně celní hodnotu zboží;
b)
prodej nebo cena nepodléhají podmínkám nebo plněním, jejichž hodnotu nelze ve vztahu ke zboží, které je ohodnocováno, určit;
c)
žádná část výtěžku jakéhokoliv dalšího prodeje, nakládání se zbožím nebo použití zboží ze strany kupujícího nepřipadne přímo ani nepřímo prodávajícímu, kromě případů, kdy lze provést přiměřenou úpravu v souladu s opatřeními přijatými podle článku 43;
d)
kupující a prodávající nejsou ve vzájemném spojení, nebo jejich vztah neovlivnil cenu.
Článek 42
Doplňkové metody určování celní hodnoty zboží
1. Nemůže-li být celní hodnota zboží určena podle článku 41, pokračuje se postupně podle odst. 2 písm. a) až d) tohoto článku, přičemž se celní hodnota zboží určí podle prvního z těchto písmen, podle nějž ji lze určit.
Na žádost deklaranta se pořadí uplatnění písmen c) a d) obrátí.
2. Celní hodnotou podle odstavce 1 je:
a)
převodní hodnota u stejného zboží prodávaného pro vývoz na celní území Společenství a vyváženého ve stejnou dobu nebo přibližně ve stejnou dobu jako zboží, které je ohodnocováno;
b)
převodní hodnota u podobného zboží prodávaného pro vývoz na celní území Společenství a vyváženého ve stejnou dobu nebo přibližně ve stejnou dobu jako zboží, které je ohodnocováno;
c)
hodnota založená na jednotkové ceně, za kterou se dovážené zboží nebo stejné nebo podobné dovážené zboží prodává na celním území Společenství v největším úhrnném množství osobám, kterou nejsou ve vzájemném spojení s prodávajícími;
d)
vypočtená hodnota.
3. Nemůže-li být celní hodnota určena podle tohoto odstavce 1, určí se na základě údajů dostupných na celním území Společenství s použitím přiměřených prostředků slučitelných se zásadami a obecnými ustanoveními:
a)
dohody o provádění článku VII Všeobecné dohody o clech a obchodu;
b)
článku VII Všeobecné dohody o clech a obchodu;
c)
této kapitoly.
Článek 43
Prováděcí opatření
Komise přijme regulativním postupem podle čl. 184 odst. 2 opatření, kterými se stanoví:
a)
prvky, jež musí být pro účely stanovení celní hodnoty přičteny k ceně, která byla nebo má být skutečně zaplacena, nebo jež od ní mají být odečteny;
b)
prvky, jež se použijí pro stanovení vypočtené hodnoty;
c)
metoda určování celní hodnoty ve zvláštních případech a u zboží, u kterého vzniká po použití zvláštního režimu celní dluh;
d)
jakékoli další podmínky, ustanovení a pravidla nezbytné pro použití článků 41 a 42.
HLAVA III
CELNÍ DLUH A JISTOTY
KAPITOLA 1
Vznik celního dluhu
Oddíl 1
Celní dluh při dovozu
Článek 44
Propuštění do volného oběhu a dočasné použití
1. Celní dluh při dovozu vzniká v okamžiku, kdy je zboží, které není zbožím Společenství a které podléhá dovoznímu clu, propuštěno do jednoho z těchto celních režimů:
a)
propuštění do volného oběhu, včetně propuštění podle ustanovení o konečném použití;
b)
dočasné použití s částečným osvobozením od dovozního cla.
2. Celní dluh vzniká okamžikem přijetí celního prohlášení.
3. Dlužníkem je deklarant. V případě nepřímého zastupování je dlužníkem také osoba, jejímž jménem se celní prohlášení činí.
Je-li celní prohlášení s návrhem na propuštění zboží do některého z režimů uvedených v odstavci 1 učiněno na základě údajů, v jejichž důsledku nebyly dovozní clo nebo jeho část vybrány, je osoba, která poskytla údaje nezbytné pro vyhotovení celního prohlášení a která si byla nebo měla být vědoma, že údaje nejsou pravdivé, rovněž považována za dlužníka.
Článek 45
Zvláštní ustanovení týkající se nepůvodního zboží
1. Platí-li zákaz vracet dovozní clo nebo přiznávat osvobození od dovozního cla pro nepůvodní zboží, které bylo použito při výrobě produktů, pro něž je vydán nebo vystaven doklad o původu v rámci preferenčního režimu mezi Společenstvím a některými zeměmi či územími mimo celní území Společenství nebo skupinami těchto zemí či území, vzniká u tohoto nepůvodního zboží celní dluh při dovozu v okamžiku přijetí oznámení o zpětném vývozu v souvislosti s dotyčnými produkty.
2. Vznikne-li celní dluh podle odstavce 1, vyměří se částka dovozního cla odpovídající tomuto dluhu za stejných podmínek jako v případě celního dluhu, který by vznikl, kdyby ve stejný den bylo přijato celní prohlášení s návrhem na propuštění nepůvodního zboží použitého při výrobě dotyčných výrobků do volného oběhu za účelem ukončení režimu aktivního zušlechťovacího styku.
3. Čl. 44 odst. 2 a 3 se použije obdobně. V případě zboží, které není zbožím Společenství podle článku 179, je však dlužníkem osoba podávající oznámení o zpětném vývozu. V případě nepřímého zastupování je dlužníkem také osoba, jejímž jménem se oznámení podává.
Článek 46
Celní dluh vzniklý nesplněním povinností nebo podmínek
1. U zboží podléhajícího dovoznímu clu vzniká celní dluh při dovozu nesplněním:
a)
některé z povinností stanovených v celních předpisech pro vstup zboží, které není zbožím Společenství, na celní území Společenství, pro jeho odnětí celnímu dohledu nebo pro pohyb, zušlechtění, uskladnění, dočasné použití zboží nebo nakládání s tímto zbožím na tomto území;
b)
některé z povinností stanovených v celních předpisech ohledně konečného použití zboží na celním území Společenství; nebo
c)
podmínky, na jejímž základě může být zboží, které není zbožím Společenství, propuštěno podle konečného použití zboží do celního režimu nebo mu může být přiznáno osvobození od cla či snížená sazba dovozního cla.
2. Celní dluh vzniká:
a)
okamžikem, kdy povinnost, jejímž nesplněním vzniká celní dluh, není plněna nebo přestala být plněna nebo
b)
okamžikem, kdy je přijato celní prohlášení za účelem propuštění zboží do celního režimu, zjistí-li se dodatečně, že podmínka, na jejímž základě může být zboží podle jeho konečného použití propuštěno do daného celního režimu nebo mu může být přiznáno osvobození od cla či snížená sazba dovozního cla, nebyla ve skutečnosti splněna.
3. V případech uvedených v odst. 1 písm. a) a b) je dlužníkem:
a)
každá osoba, která měla splnit dané povinnosti;
b)
každá osoba, která si byla vědoma nebo si měla být vědoma, že nebyla splněna povinnost podle celních předpisů, a která jednala na účet osoby, jež byla povinna splnit tuto povinnost, nebo která se zúčastnila úkonu, jenž vedl k nesplnění této povinnosti;
c)
každá osoba, která získala nebo držela dotyčné zboží a v okamžiku získání nebo přijetí zboží si byla nebo měla být vědoma, že nebyla splněna povinnost podle celních předpisů.
4. V případech uvedených v odst. 1 písm. c) je dlužníkem osoba, která má splnit podmínky, na jejichž základě je zboží propuštěno do celního režimu nebo je do tohoto celního režimu v celním prohlášení navrženo nebo na jejichž základě může být zboží přiznáno osvobození od cla či snížená sazba dovozního cla podle jeho konečného použití.
Je-li celní prohlášení s návrhem na propuštění zboží do některého z režimů uvedených v odstavci 1 učiněno nebo jsou-li celním orgánům poskytnuty jakékoli informace požadované podle celních předpisů upravujících podmínky, na základě kterých může být zboží propuštěno do celního režimu, a v důsledku toho nebyly dovozní clo nebo jeho část vybrány, je dlužníkem také osoba, která poskytla údaje nezbytné pro vyhotovení celního prohlášení a která věděla nebo měla vědět, že tyto údaje nejsou pravdivé.
Článek 47
Odpočet částky již zaplaceného dovozního cla
1. Vznikne-li podle čl. 46 odst. 1 celní dluh u zboží propuštěného do volného oběhu se sníženou sazbou dovozního cla podle konečného použití zboží, odečte se částka dovozního cla zaplacená při propuštění zboží do volného oběhu od částky dovozního cla odpovídající celnímu dluhu.
Ustanovení prvního pododstavce se použije obdobně, jestliže celní dluh vznikl u zbytků a odpadu po zničení předmětného zboží.
2. Vznikne-li podle čl. 46 odst. 1 celní dluh u zboží, které bylo propuštěno do režimu dočasného použití s částečným osvobozením od dovozního cla, odečte se částka dovozního cla zaplacená v rámci částečného osvobození od částky dovozního cla odpovídající celnímu dluhu.
Oddíl 2
Celní dluh při vývozu
Článek 48
Vývoz a pasivní zušlechťovací styk
1. Celní dluh při vývozu vzniká v okamžiku, kdy je zboží podléhající vývoznímu clu propuštěno do režimu vývozu nebo do režimu pasivního zušlechťovacího styku.
2. Celní dluh vzniká okamžikem přijetí celního prohlášení.
3. Dlužníkem je deklarant. V případě nepřímého zastupování je dlužníkem také osoba, jejímž jménem se celní prohlášení činí.
Je-li celní prohlášení učiněno na základě údajů, v jejichž důsledku nebyly vývozní clo nebo jeho část vybrány, je osoba, která poskytla údaje pro vyhotovení celního prohlášení a která si byla nebo měla být vědoma, že údaje nejsou pravdivé, rovněž považována za dlužníka.
Článek 49
Celní dluh vzniklý nesplněním povinností nebo podmínek
1. Celní dluh při vývozu vzniká u zboží podléhajícího vývoznímu clu nesplněním:
a)
některé z povinností stanovených v celních předpisech pro výstup zboží;
b)
podmínek, za nichž bylo povoleno, aby zboží opustilo celní území Společenství s úplným nebo částečným osvobozením od vývozního cla.
2. Celní dluh vzniká:
a)
okamžikem, kdy zboží skutečně opouští celní území Společenství bez celního prohlášení;
b)
okamžikem, kdy je zboží dodáno na jiné místo určení, než na které se vztahuje povolení, na jehož základě může zboží opustit celní území Společenství s úplným nebo částečným osvobozením od vývozního cla;
c)
nemohou-li celní orgány okamžik uvedený v písmenu b) určit, uplynutím lhůty stanovené pro předložení dokladu o tom, že byly splněny podmínky opravňující k přiznání tohoto osvobození.
3. V případech uvedených v odst. 1 písm. a) je dlužníkem:
a)
každá osoba, která měla splnit danou povinnost;
b)
každá osoba, která si byla vědoma nebo si měla být vědoma, že daná povinnost nebyla splněna, a která jednala na účet osoby, jež byla povinna splnit tuto povinnost;
c)
každá osoba, která se zúčastnila úkonu, jenž vedl k nesplnění povinnosti a která si byla vědoma nebo si měla být vědoma, že celní prohlášení nebylo podáno, ačkoli mělo být.
4. V případech uvedených v odst. 1 písm. b) je dlužníkem každá osoba, která má splnit podmínky, za nichž bylo povoleno, aby zboží opustilo celní území Společenství s částečným nebo úplným osvobozením od vývozního cla.
Oddíl 3
Společná ustanovení pro celní dluh při dovozu i vývozu
Článek 50
Zákazy a omezení
1. Celní dluh při dovozu nebo vývozu vzniká i v případě, že se na zboží vztahují jakékoli zákazy nebo omezení dovozu nebo vývozu.
2. Celní dluh však nevzniká v případě:
a)
protiprávního vstupu padělaných peněz na celní území Společenství;
b)
vstupu omamných a psychotropních látek na celní území Společenství, a to látek jiných než těch, které jsou pod přísným dohledem příslušných orgánů za účelem jejich použití pro lékařské a vědecké účely.
3. Pro účely sankcí za porušení celních předpisů se však má za to, že celní dluh vznikl, je-li podle právních předpisů členského státu clo nebo existence celního dluhu základem pro vyměření sankcí.
Článek 51
Více dlužníků
Odpovídá-li za zaplacení částky dovozního nebo vývozního cla odpovídající jednomu celnímu dluhu více osob, odpovídají společně a nerozdílně za celý dluh.
Článek 52
Obecná pravidla pro výpočet částky dovozního nebo vývozního cla
1. Částka dovozního nebo vývozního cla se stanoví na základě pravidel pro výpočet cla, která se na dané zboží vztahovala v okamžiku, kdy celní dluh u tohoto zboží vznikl.
2. Není-li možné přesně určit okamžik, kdy celní dluh vznikl, má se za to, že vznikl v době, kdy celní orgány zjistí, že se zboží nachází v situaci, za níž vzniká celní dluh.
Pokud však informace dostupné celní orgánům umožňují určit, že celní dluh vznikl před tímto zjištěním, má se za to, že celní dluh vznikl v nejzazším časovém okamžiku, který může být určen jako situace, v níž celní dluh vzniká.
Článek 53
Zvláštní pravidla pro výpočet částky dovozního cla
1. Pokud u zboží, jež bylo propuštěno do celního režimu, vznikly na celním území Společenství náklady spojené s uskladněním nebo obvyklými formami manipulace, tyto náklady nebo navýšení hodnoty se při výpočtu částky dovozního cla nezohlední, jestliže deklarant tyto náklady dostatečným způsobem prokáže.
Celní hodnota, množství, povaha a původ zboží, které není zbožím Společenství a které bylo použito při operacích, se však při výpočtu částky dovozního cla zohledňují.
2. Dojde-li u zboží, které bylo propuštěno do celního režimu, na celním území Společenství v důsledku obvyklých forem manipulace ke změně sazebního zařazení, použije se na zboží propuštěné do tohoto režimu na žádost deklaranta původní sazební zařazení.
3. Vznikne-li u zušlechtěných výrobků v důsledku režimu aktivního zušlechťovacího styku celní dluh, vyměří se částka dovozního cla odpovídající tomuto dluhu na žádost deklaranta na základě sazebního zařazení, celní hodnoty, množství, povahy a původu zboží, které bylo propuštěno do režimu aktivního zušlechťovacího styku, v okamžiku přijetí celního prohlášení za toto zboží.
4. Stanoví-li celní předpisy u zboží použití zvýhodněného sazebního zacházení, osvobození nebo úplného nebo částečného osvobození od dovozního nebo vývozního cla podle čl. 33 odst. 2 písm. d) až g), článků 130 až 133, nebo článků 171 až 174 nebo podle nařízení Rady (EHS) č. 918/83 ze dne 28. března 1983 o systému Společenství pro osvobození od cla (12), použije se toto zvýhodněné sazební zacházení nebo osvobození rovněž v případech, kdy vznikl celní dluh podle článků 46 nebo 49 tohoto nařízení, pokud nedostatky, které vedly ke vzniku celního dluhu, nebyly pokusem o klamavé jednání.
Článek 54
Prováděcí opatření
Opatření, jež mají za účel změnit jiné než podstatné prvky tohoto nařízení jeho doplněním a kterými se stanoví:
a)
pravidla pro výpočet částky dovozního nebo vývozního cla pro zboží;
b)
další zvláštní pravidla týkající se zvláštních režimů;
c)
odchylky od článků 52 a 53, zejména s cílem zabránit obcházení sazebních opatření podle čl. 33 odst. 2 písm. h),
se přijímají regulativním postupem s kontrolou podle čl. 184 odst. 4.
Článek 55
Místo vzniku celního dluhu
1. Celní dluh vzniká v místě, kde je podáno celní prohlášení nebo oznámení o zpětném vývozu uvedené v článcích 44, 45 a 48, nebo v místě, kde se podává doplňkové celní prohlášení uvedené v čl. 110 odst. 3.
Ve všech ostatních případech celní dluh vzniká v místě, kde nastaly skutečnosti vedoucí ke vzniku celního dluhu.
Nemůže-li být toto místo určeno, vzniká celní dluh v místě, kde se podle zjištění celních orgánů zboží nacházelo v situaci vedoucí ke vzniku celního dluhu.
2. Pokud zboží vstoupilo do dosud nevyřízeného celního režimu a ve stanovené lhůtě nemůže být místo určeno podle odstavce 1 druhého nebo třetího pododstavce, vzniká celní dluh v místě, kde bylo zboží propuštěno do daného režimu nebo kde v tomto režimu vstoupilo na celní území Společenství.
Opatření, jež mají za účel změnit jiné než podstatné prvky tohoto nařízení jeho doplněním a kterými se stanoví lhůta uvedená v prvním pododstavci tohoto odstavce, se přijímají regulativním postupem s kontrolou podle čl. 184 odst. 4.
3. Pokud údaje dostupné celním orgánům umožňují zjistit, že celní dluh pravděpodobně vznikl na více místech, má se za to, že celní dluh vznikl v místě, kde vznikl poprvé.
4. Pokud celní orgán zjistí, že celní dluh vznikl podle článku 46 nebo 49 v jiném členském státě a že částka dovozního nebo vývozního cla odpovídající tomuto dluhu je nižší než 10 000 EUR, považuje se tento celní dluh za celní dluh vzniklý v členském státě, ve kterém byl zjištěn.
KAPITOLA 2
Jistota za celní dluh, který by mohl vzniknout nebo který vznikl
Článek 56
Obecná ustanovení
1. Není-li stanoveno jinak, vztahuje se tato kapitola na jistoty za celní dluhy, které vznikly, i za dluhy, které mohou vzniknout.
2. Celní orgány mohou vyžadovat poskytnutí jistoty k zajištění úhrady částky dovozního nebo vývozního cla odpovídající celnímu dluhu. Stanoví-li to příslušné předpisy, může požadovaná jistota krýt také jiné poplatky, stanovené jinými příslušnými platnými předpisy.
3. Požadují-li celní orgány poskytnutí jistoty, poskytne ji dlužník nebo osoba, která se může stát dlužníkem. Celní orgány mohou také povolit, aby jistotu poskytla jiná osoba než osoba, od níž se jistota požaduje.
4. Aniž je dotčen článek 64, požadují celní orgány pro určité zboží nebo celní prohlášení pouze jednu jistotu.
Jistota poskytnutá pro konkrétní celní prohlášení se použije ke krytí částky dovozního nebo vývozního cla odpovídající celnímu dluhu a jiných poplatků u veškerého zboží, na které se toto prohlášení vztahuje nebo které bylo na jeho základě propuštěno, bez ohledu na to, zda je prohlášení správné či nikoli.
Nebyla-li jistota uvolněna, může se v mezích zajištěné částky použít rovněž na vybrání částek dovozního nebo vývozního cla a jiných poplatků, které jsou splatné po kontrole po propuštění daného zboží.
5. Na žádost osoby uvedené v odstavci 3 tohoto článku mohou celní orgány v souladu s čl. 62 odst. 1 a 2 povolit poskytnutí souborné jistoty ke krytí částky dovozního nebo vývozního cla odpovídající celnímu dluhu ve vztahu ke dvěma nebo více operacím, prohlášením nebo celním režimům.
6. Jistota se nepožaduje od států, regionálních a místních vládních orgánů nebo jiných veřejnoprávních subjektů u činností, v nichž vystupují jako veřejné orgány.
7. Celní orgány nemusí požadovat poskytnutí jistoty, jestliže výše dovozního nebo vývozního cla, které má být zajištěno, nepřesahuje statistický práh pro celní prohlášení stanovený v souladu s článkem 12 nařízení Rady (ES) č. 1172/95 ze dne 22. května 1995 o statistice obchodu se zbožím Společenství a jeho členských států s třetími zeměmi (13).
8. Jistota, kterou celní orgány přijaly nebo povolily, je platná na celém území Společenství pro účely, pro které byla poskytnuta.
9. Opatření, jež mají za účel změnit jiné než podstatné prvky tohoto nařízení, jeho doplněním a kterými se stanoví:
-
podmínky pro provádění tohoto článku,
-
případy jiné než stanovené v odstavci 6 tohoto článku, v nichž nemá být požadována žádná jistota,
-
výjimky z odstavce 8 tohoto článku,
se přijímají regulativním postupem s kontrolou podle čl. 184 odst. 4.
Článek 57
Povinná jistota
1. Je-li poskytnutí jistoty povinné, vyměří celní orgány s výhradou pravidel přijatých podle odstavce 3 tuto jistotu ve výši, která se rovná přesné částce dovozního nebo vývozního cla odpovídající celnímu dluhu a jiným poplatkům, lze-li tuto částku v době, kdy je jistota požadována, spolehlivě určit.
Není-li možné stanovit přesnou částku celního dluhu, vyměří se jistota ve výši nejvyšší možné částky dovozního nebo vývozního cla odpovídající celnímu dluhu a jiných poplatků, které dle odhadu celních orgánů vznikly nebo mohou vzniknout.
2. Aniž je dotčen článek 62, je-li pro částku dovozního nebo vývozního cla odpovídající celnímu dluhu a pro jiné poplatky, jejichž výše se mění v čase, poskytnuta souborná jistota, vyměří se jistota ve výši, která zajistí, že částka dovozního nebo vývozního cla odpovídající celnímu dluhu a jiné poplatky budou vždy pokryty.
3. Komise přijme regulativním postupem podle čl. 184 odst. 2 prováděcí opatření k odstavci 1 tohoto článku.
Článek 58
Nepovinná jistota
Není-li poskytnutí jistoty povinné, vyžaduje se tato jistota vždy, když se celní orgány domnívají, že je úhrada částky dovozního nebo vývozního cla odpovídající celnímu dluhu a jiných poplatků v předepsané lhůtě nejistá. Její výši tyto orgány stanoví tak, aby nepřesahovala částku uvedenou v článku 57.
Opatření, jež mají za účel změnit jiné než podstatné prvky tohoto nařízení jeho doplněním a kterými se stanoví případy, v nichž je poskytnutí jistoty nepovinné, se přijímají regulativním postupem s kontrolou podle čl. 184 odst. 4.
Článek 59
Poskytnutí jistoty
1. Jistota může být poskytnuta v jedné z těchto forem:
a)
složením hotovosti nebo jakýmkoli jiným platebním prostředkem, který celní orgány uznávají jako rovnocenný složení hotovosti, v eurech nebo v měně členského státu, ve kterém se jistota požaduje;
b)
závazkem ručitele;
c)
jinou formou, která poskytuje rovnocennou záruku, že částka dovozního nebo vývozního cla odpovídající celnímu dluhu a jiné poplatky budou zaplaceny.
Opatření, jež mají za účel změnit jiné než podstatné prvky tohoto nařízení jeho doplněním a kterými se stanoví formy jistoty uvedené v písm. c) prvního pododstavce tohoto odstavce, se přijímají regulativním postupem s kontrolou podle čl. 184 odst. 4.
2. Složení hotovosti nebo rovnocenný způsob poskytnutí jistoty se provádí podle předpisů členského státu, ve kterém je jistota požadována.
Článek 60
Volba jistoty
Osoba, která je povinna poskytnout jistotu, si může zvolit, kterou z forem jistoty uvedených v čl. 59 odst. 1 poskytne.
Pokud však navržená forma jistoty není slučitelná s řádným prováděním daného celního režimu, mohou ji celní orgány odmítnout.
Celní orgány mohou požadovat, aby byla zvolená forma jistoty zachována po určitou dobu.
Článek 61
Ručitel
1. Ručitelem uvedeným v čl. 59 odst. 1 písm. b) musí být třetí osoba usazená na celním území Společenství. Není-li ručitelem úvěrová instituce nebo finanční instituce nebo pojišťovna akreditovaná ve Společenství v souladu s platnými právními předpisy Společenství, musí ručitele schválit celní orgány, které jistotu požadují.
2. Ručitel se písemně zaváže, že zaplatí zajištěnou částku dovozního nebo vývozního cla odpovídající celnímu dluhu a jiným poplatkům.
3. Celní orgány mohou schválení navrhovaného ručitele nebo druhu jistoty odmítnout, pokud dle jejich názoru není možné zaručit, že částka dovozního nebo vývozního cla odpovídající celnímu dluhu a jiné poplatky budou ve stanovené lhůtě uhrazeny.
Článek 62
Souborná jistota
1. Povolení uvedené v čl. 56 odst. 5 se udělí pouze osobám, jež splňují tyto podmínky:
a)
jsou usazeny na celním území Společenství;
b)
doložily dodržování celních a daňových požadavků;
c)
jsou pravidelnými uživateli příslušných celních režimů nebo o nich celní orgány vědí, že jsou schopny splnit svůj závazek spojený s těmito režimy.
2. Má-li být souborná jistota poskytnuta pro celní dluhy a jiné poplatky, které mohou vzniknout, může být hospodářskému subjektu povoleno poskytnout soubornou jistotu se sníženou částkou záruky nebo může být hospodářský subjekt zproštěn povinnosti jistotu poskytnout, pokud splňuje tato kritéria:
a)
má uspokojivý systém vedení obchodních a případně přepravních záznamů, který umožňuje náležité celní kontroly;
b)
je prokázána jeho solventnost.
3. Komise přijme regulativním postupem podle čl. 184 odst. 2 opatření upravující postup udělování povolení podle odstavců 1 a 2 tohoto článku.
Článek 63
Další ustanovení týkající se používání jistot
1. V případech, kdy může celní dluh vzniknout v rámci zvláštních režimů, se použijí odstavce 2 a 3.
2. Zproštění povinnosti poskytnout jistotu povolené v souladu s čl. 62 odst. 2 se nevztahuje na zboží považované za zboží se zvýšeným nebezpečím podvodu.
3. Komise přijme regulativním postupem podle čl. 184 odst. 2 přijme opatření:
a)
k provádění odstavce 2 tohoto článku;
b)
dočasně zakazující poskytování souborné jistoty se sníženou částkou záruky podle čl. 62 odst. 2;
c)
dočasně zakazující, jako výjimečné opatření za zvláštních okolností, poskytování souborné jistoty u zboží, u kterého byly v rámci poskytování souborné jistoty zjištěny rozsáhlé podvody.
Článek 64
Doplňující nebo nová jistota
Zjistí-li celní orgány, že poskytnutá jistota nezaručuje nebo nadále nezaručuje spolehlivě či dostatečně, že částka dovozního nebo vývozního cla odpovídající celnímu dluhu a jiné poplatky budou uhrazeny ve stanovené lhůtě, vyžadují od všech osob uvedených v čl. 56 odst. 3, aby podle svého uvážení buď poskytly doplňující jistotu nebo nahradily původní jistotu novou jistotou.
Článek 65
Uvolnění jistoty
1. Celní orgány jistotu okamžitě uvolní, jakmile celní dluh nebo odpovědnost za další poplatky zanikne nebo již nemůže vzniknout.
2. Zanikl-li celní dluh nebo odpovědnost za další poplatky částečně nebo může-li vzniknout již jen pro část zajištěné částky, uvolní se na žádost dotyčné osoby odpovídající část jistoty, pokud částka, o kterou se jedná, takový krok opodstatňuje.
3. Komise může regulativním postupem podle čl. 184 odst. 2 přijmout prováděcí opatření k tomuto článku.
KAPITOLA 3
Výběr a platba cla a vrácení a prominutí částky dovozního a vývozního cla
Oddíl 1
Stanovení výše dovozního nebo vývozního cla, oznámení celního dluhu a zaúčtování
Článek 66
Stanovení výše dovozního nebo vývozního cla
1. Výši splatného dovozního nebo vývozního cla vyměří celní orgány příslušné podle místa, kde celní dluh vznikl nebo kde se má za to, že vznikl podle článku 55, jakmile k tomu mají potřebné údaje.
2. Aniž je dotčen článek 27, mohou celní orgány souhlasit, aby výši splatného dovozního nebo vývozního cla vyměřil deklarant.
Článek 67
Oznámení celního dluhu
1. Celní dluh se dlužníkovi oznámí stanovenou formou v místě, kde celní dluh vznikl, nebo kde se má za to, že vznikl podle článku 55.
Oznámení uvedené v prvním pododstavci se nepoužije v těchto situacích:
a)
pokud bylo do doby konečného vyměření výše dovozního nebo vývozního cla uloženo prozatímní obchodněpolitické opatření ve formě cla;
b)
pokud je částka splatného dovozního nebo vývozního cla vyšší než částka vyměřená na základě rozhodnutí, které bylo učiněno v souladu s článkem 20;
c)
pokud bylo původní rozhodnutí neoznámit celní dluh nebo jej oznámit spolu s částkou dovozního nebo vývozního cla, která je nižší než splatné dovozní nebo vývozní clo, učiněno na základě obecných předpisů, jež byly později zrušeny rozhodnutím soudu;
d)
v případech, kdy jsou celní orgány celními předpisy zproštěny povinnosti oznámit celní dluh.
Komise přijme regulativním postupem podle čl. 184 odst. 2 prováděcí opatření k druhému pododstavci písm. d).
2. Rovná-li se výše splatného dovozního nebo vývozního cla částce uvedené v celním prohlášení, považuje se propuštění zboží celními orgány za oznámení výše celního dluhu dlužníkovi.
3. Pokud se odstavec 2 tohoto článku nepoužije, celní dluh se dlužníkovi oznámí do čtrnácti dnů ode dne, kdy celní orgány mohou stanovit výši splatného dovozního nebo vývozního cla.
Článek 68
Promlčení celního dluhu
1. Celní dluh nelze dlužníkovi oznámit po uplynutí lhůty tří let ode dne vzniku celního dluhu.
2. Pokud celní dluh vznikl v důsledku činu, který v době, kdy byl spáchán, mohl být důvodem pro zahájení trestního řízení, prodlouží se tříletá lhůta uvedená v odstavci 1 na deset let.
3. Je-li podáno odvolání podle článku 23, pozastavují se lhůty uvedené v odstavcích 1 a 2 tohoto článku ode dne podání odvolání po dobu trvání odvolacího řízení.
4. Je-li povinnost zaplatit clo obnovena podle čl. 79 odst. 5, považují se lhůty uvedené v odstavcích 1 a 2 tohoto článku za pozastavené ode dne podání žádosti o vrácení či prominutí cla v souladu s článkem 84 do doby, než bude učiněno rozhodnutí o vrácení nebo prominutí cla.
Článek 69
Zaúčtování
1. Celní orgány uvedené v článku 66 zanesou do svého účetnictví v souladu s vnitrostátními právními předpisy výši splatného dovozního nebo vývozního cla stanoveného podle uvedeného článku.
První pododstavec se nepoužije v případech uvedených v čl. 67 odst. 1 druhém pododstavci.
Celní orgány nemusí zaúčtovat částky dovozního nebo vývozního cla, které podle článku 68 odpovídají celnímu dluhu, jejž již nebylo možné dlužníkovi oznámit.
2. Členské státy stanoví praktické postupy pro zaúčtování částek dovozního nebo vývozního cla. Tyto postupy se mohou lišit podle toho, do jaké míry si celní orgány s ohledem na okolnosti, za nichž vznikl celní dluh, jsou či nejsou jisté, že tyto částky budou zaplaceny.
Článek 70
Lhůty pro zaúčtování
1. Vznikne-li celní dluh přijetím celního prohlášení s návrhem na propuštění zboží do jiného celního režimu než dočasného použití s částečným osvobozením od dovozního cla nebo v důsledku jakéhokoli jiného úkonu, který má stejné právní účinky, zaúčtují celní orgány částku splatného dovozního nebo vývozního cla do čtrnácti dnů po propuštění zboží.
Pokud však byla platba zajištěna, může být celková výše dovozního nebo vývozního cla vztahující se k veškerému zboží propuštěnému jedné a téže osobě během lhůty stanovené celními orgány, která nesmí přesáhnout 31 dnů, zaúčtována celkově na konci této lhůty. K zaúčtování musí dojít do čtrnácti dnů od uplynutí dotyčné lhůty.
2. Lze-li zboží propustit s výhradou určitých podmínek, které upravují stanovení výše splatného dovozního nebo vývozního cla nebo jeho vybrání, provede se zaúčtování do čtrnácti dnů ode dne, kdy je výše splatného dovozního nebo vývozního cla stanovena nebo kdy je stanovena povinnost zaplatit toto clo.
Týká-li se však celní dluh prozatímního obchodněpolitického opatření ve formě cla, zaúčtuje se částka splatného dovozního nebo vývozního cla do dvou měsíců ode dne vyhlášení nařízení, kterým se stanoví konečné obchodněpolitické opatření, v Úředním věstníku Evropské unie.
3. Vznikne-li celní dluh za jiných podmínek, než které jsou uvedeny v odstavci 1, zaúčtuje se částka splatného dovozního nebo vývozního cla do čtrnácti dnů ode dne, kdy celní orgány mohou stanovit výši příslušného dovozního nebo vývozního cla a přijmout rozhodnutí.
4. Odstavec 3 se použije obdobně v případě částky dovozního nebo vývozního cla, která má být vybrána nebo dovybrána, pokud částka splatného dovozního nebo vývozního cla nebyla zaúčtována v souladu s odstavci 1, 2 a 3 nebo pokud byla stanovena a zaúčtována ve výši, která je nižší než splatná částka.
5. Lhůty pro zaúčtování uvedené v odstavcích 1, 2 a 3 se nepoužijí za nepředvídatelných okolností nebo v případech vyšší moci.
Článek 71
Prováděcí opatření
Opatření, jež mají za účel změnit jiné než podstatné prvky tohoto nařízení jeho doplněním a kterými se stanoví pravidla pro zaúčtování, se přijímají regulativním postupem s kontrolou podle čl. 184 odst. 4.
Oddíl 2
Platba částky dovozního nebo vývozního cla
Článek 72
Obecné lhůty pro placení a pozastavení těchto lhůt
1. Částky dovozního nebo vývozního cla odpovídající celnímu dluhu oznámenému v souladu s článkem 67 zaplatí dlužník ve lhůtě, kterou stanoví celní orgány.
Aniž je dotčen čl. 24 odst. 2, nepřesáhne tato lhůta deset dní ode dne, kdy je dlužníkovi oznámena výše celního dluhu. V případě souhrnného zaúčtování za podmínek stanovených v čl. 70 odst. 1 druhém pododstavci se stanoví tato lhůta tak, aby neumožnila dlužníkovi získat delší lhůtu splatnosti, než by získal v případě, kdy by mu byl udělen odklad platby cla v souladu s článkem 74.
Lhůtu mohou celní orgány prodloužit na žádost dlužníka, pokud byla výše splatného dovozního nebo vývozního cla stanovena během kontroly po propuštění zboží v souladu s článkem 27. Aniž je dotčen čl. 77 odst. 1, nepřesahuje toto prodloužení lhůty dobu nutnou k tomu, aby mohl dlužník učinit příslušné kroky ke splnění své povinnosti.
2. Je-li dlužník oprávněn použít při placení některou z úlev uvedených v článcích 74 až 77, zaplatí clo nejpozději do uplynutí lhůty nebo lhůt stanovených pro tyto úlevy.
3. Opatření, jež mají za účel změnit jiné než podstatné prvky tohoto nařízení jeho doplněním a kterými se stanoví podmínky pro pozastavení lhůty pro zaplacení částky dovozního nebo vývozního cla odpovídající celnímu dluhu v těchto situacích:
a)
je-li podána žádost o prominutí cla podle článku 84;
b)
má-li být zboží zabaveno, zničeno nebo přenecháno ve prospěch státu;
c)
pokud celní dluh vznikl podle článku 46 a dlužníků je více,
se přijímají regulativním postupem s kontrolou podle čl. 184 odst. 4.
Tato opatření stanoví především dobu trvání pozastavení a zohlední dobu přiměřenou pro ukončení všech formalit nebo vybrání částky dovozního nebo vývozního cla odpovídající celnímu dluhu.
Článek 73
Platba
1. Platba se provádí v hotovosti nebo obdobnými platebními prostředky, včetně započtení přeplatku, v souladu s vnitrostátními právními předpisy.
2. Platbu může místo dlužníka provést třetí osoba.
3. Dlužník může vždy zaplatit část nebo celou částku dovozního nebo vývozního cla před uplynutím lhůty, která mu byla pro platbu poskytnuta.
Článek 74
Odklad platby
Aniž je dotčen článek 79, povolí celní orgány na žádost dotyčné osoby a pod podmínkou poskytnutí jistoty odklad platby splatného cla některým z těchto způsobů:
a)
odděleně pro jednotlivé částky dovozního nebo vývozního cla zaúčtované v souladu s čl. 70 odst. 1 prvním pododstavcem nebo čl. 70 odst. 4;
b)
souhrnně pro všechny částky dovozního nebo vývozního cla zaúčtované v souladu s čl. 70 odst. 1 prvním pododstavcem ve lhůtě stanovené celními orgány, která nesmí přesáhnout 31 dnů;
c)
souhrnně pro všechny částky dovozního nebo vývozního cla, které je součástí celkového zaúčtování v souladu s čl. 70 odst. 1 druhým pododstavcem.
Článek 75
Lhůty pro odklad platby
1. Lhůta pro odklad platby podle článku 74 činí 30 dní.
2. Je-li platba odložena podle čl. 74 písm. a), počítá se lhůta ode dne následujícího po dni, kdy byla výše celního dluhu oznámena dlužníkovi.
3. Je-li platba odložena podle čl. 74 písm. b), počítá se lhůta ode dne následujícího po dni, kdy uplyne souhrnná lhůta. Lhůta se zkrátí o počet dní odpovídající polovině počtu dní souhrnné lhůty.
4. Je-li platba odložena podle čl. 74 písm. c), počítá se lhůta ode dne následujícího po dni, kdy uplyne lhůta stanovená pro propuštění dotyčného zboží. Lhůta se zkrátí o počet dní odpovídající polovině počtu dní dotyčné lhůty.
5. Je-li počet dní ve lhůtách podle odstavce 3 a 4 lichý, rovná se počet dní, o něž se lhůta 30 dnů zkrátí podle uvedených odstavců, polovině nejbližšího nižšího sudého čísla.
6. Jsou-li lhůtami podle odstavců 3 a 4 kalendářní týdny, mohou členské státy stanovit, že částka dovozního nebo vývozního cla, jejíž splatnost byla odložena, má být zaplacena nejpozději v pátek čtvrtého týdne následujícího po tomto kalendářním týdnu.
Jsou-li těmito lhůtami kalendářní měsíce, mohou členské státy stanovit, že částka dovozního nebo vývozního cla, jejíž splatnost byla odložena, má být zaplacena do šestnáctého dne měsíce následujícího po tomto kalendářním měsíci.
Článek 76
Prováděcí opatření
Opatření, jež mají za účel změnit jiné než podstatné prvky tohoto nařízení jeho doplněním a kterými se stanoví pravidla pro odklad platby v případech zjednodušeného celního prohlášení podle článku 109, se přijímají regulativním postupem s kontrolou podle čl. 184 odst. 4.
Článek 77
Jiné úlevy při placení
1. S výhradou poskytnutí jistoty mohou celní orgány dlužníkovi kromě odkladu platby povolit i jiné úlevy při placení.
Jsou-li podle prvního pododstavce umožněny úlevy při placení, vypočítá se z částky dovozního nebo vývozního cla úrok z úvěru. Sazba úroku z úvěru je úroková sazba použitá Evropskou centrální bankou během její poslední hlavní refinanční operace provedené před prvním kalendářním dnem daného pololetí („referenční sazba“) zvýšená o jeden procentní bod.
V členských státech, které se neúčastní třetí fáze hospodářské a měnové unie, odpovídá tato referenční sazba rovnocenné úrokové sazbě stanovené národní centrální bankou. V tomto případě se referenční sazba platná první kalendářní den daného pololetí použije na období následujících šesti měsíců.
2. Celní orgány mohou od vyžadování jistoty nebo úroku z úvěru upustit, pokud se na základě zdokumentovaného posouzení situace dlužníka zjistí, že by to vyvolalo vážné hospodářské nebo sociální obtíže.
3. Komise může regulativním postupem podle čl. 184 odst. 2 přijmout prováděcí opatření k odstavcům 1 a 2.
Článek 78
Vymáhání platby a nedoplatky
1. Nebyla-li částka splatného dovozního nebo vývozního cla zaplacena ve stanovené lhůtě, zajistí celní orgány zaplacení této částky všemi způsoby, jež jsou jim k dispozici podle právních předpisů příslušného členského státu.
Opatření, jež mají za účel změnit jiné než podstatné prvky tohoto nařízení jeho doplněním a kterými se stanoví opatření pro zajištění platby od ručitelů v rámci zvláštního režimu, se přijímají regulativním postupem s kontrolou podle čl. 184 odst. 4.
2. K částce dovozního nebo vývozního cla se ode dne uplynutí stanovené lhůty do dne zaplacení připočítá úrok z prodlení.
Sazba úroku z prodlení je úroková sazba použitá Evropskou centrální bankou během její poslední hlavní refinanční operace provedené před prvním kalendářním dnem daného pololetí („referenční sazba“) zvýšená o dva procentní body.
V členských státech, které se neúčastní třetí fáze hospodářské a měnové unie, odpovídá tato referenční sazba rovnocenné úrokové sazbě stanovené národní centrální bankou. V tomto případě se referenční sazba platná první kalendářní den daného pololetí použije na období následujících šesti měsíců.
3. Pokud byl celní dluh oznámen podle čl. 67 odst. 3, připočte se k částce dovozního nebo vývozního cla úrok z prodlení za dobu ode dne vzniku celního dluhu do dne jeho oznámení.
Sazba úroku z prodlení se stanoví v souladu s odstavcem 2.
4. Celní orgány mohou upustit od vybrání úroku z prodlení, pokud se na základě zdokumentovaného posouzení situace dlužníka zjistí, že by vybrání úroku z prodlení způsobilo vážné hospodářské nebo sociální potíže.
5. Opatření, jež mají za účel změnit jiné než podstatné prvky tohoto nařízení jeho doplněním a kterými se stanoví, v případě jakých lhůt a částek mohou celní orgány upustit od vybrání úroku z prodlení, se přijímají regulativním postupem s kontrolou podle čl. 184 odst. 4.
Oddíl 3
Vrácení a prominutí částky dovozního nebo vývozního cla
Článek 79
Vrácení a prominutí
1. S výhradou podmínek stanovených v tomto oddíle a překračuje-li částka, jež má být vrácena nebo prominuta, určitou částku, se částky dovozního nebo vývozního cla vracejí nebo promíjejí z těchto důvodů:
a)
přeplatky na částkách dovozního nebo vývozního cla;
b)
vadné zboží nebo zboží neodpovídající smluvním podmínkám;
c)
chyba ze strany příslušných orgánů;
d)
v zájmu spravedlnosti.
Částka dovozního nebo vývozního cla se rovněž vrátí v případě, kdy byla zaplacena a platnost odpovídajícího celního prohlášení je v souladu s článkem 114 zrušena.
2. Pokud celní orgány ve lhůtách uvedených v čl. 84 odst. 1 samy zjistí, že částka dovozního nebo vývozního cla má být vrácena nebo prominuta podle článků 80, 82 nebo 83, vrátí ji nebo prominou z vlastního podnětu, s výhradou pravidel týkajících se rozhodovacích pravomocí.
3. Clo se nevrátí ani nepromine, je-li situace, která vedla k oznámení celního dluhu, výsledkem klamavého jednání dlužníka.
4. Pokud celní orgány clo vrátí, nejsou povinny platit úrok.
Úrok však musí být zaplacen, jestliže rozhodnutí o vrácení cla nebylo provedeno do tří měsíců ode dne přijetí tohoto rozhodnutí, s výjimkou případů, kdy nedodržení časové lhůty bylo mimo kontrolu celních orgánů.
V takových případech se úrok platí od data uplynutí tříměsíční lhůty do doby, než je clo vráceno. Úroková sazba se stanoví v souladu s článkem 77.
5. Jestliže příslušný orgán clo vrátí nebo promine omylem a není-li původní celní dluh promlčen podle článku 68, původní celní dluh se obnoví.
V takových případech je nutno jakýkoli úrok zaplacený podle odst. 4 druhého pododstavce nahradit.
Článek 80
Vrácení a prominutí přeplatků na částkách dovozního nebo vývozního cla
Částka dovozního nebo vývozního cla se vrátí nebo promine, pokud původně oznámená částka odpovídající celnímu dluhu přesahuje splatnou částku nebo pokud byl celní dluh dlužníkovi oznámen v rozporu s čl. 67 odst. 1 písm. c) nebo d).
Článek 81
Vadné zboží nebo zboží neodpovídající smluvním podmínkám
1. Částka dovozního cla se vrátí nebo promine, vztahuje-li se oznámení celního dluhu na zboží, které bylo odmítnuto dovozcem vzhledem k tomu, že bylo v okamžiku propuštění vadné nebo neodpovídalo podmínkám smlouvy, na jejímž základě bylo dovezeno.
Za vadné zboží se považuje také zboží, které bylo poškozeno před propuštěním.
2. Dovozní clo se vrátí nebo promine za podmínky, že zboží nebylo používáno, s výjimkou počátečního použití nutného ke zjištění vady nebo skutečnosti, že neodpovídá smluvním podmínkám, a za podmínky, že bylo vyvezeno z celního území Společenství.
3. Místo vývozu zboží celní orgány na žádost dotyčné osoby povolí propuštění zboží do režimu aktivního zušlechťovacího styku, včetně zničení, nebo do režimu vnějšího tranzitu nebo režimu uskladnění v celním skladu nebo jeho umístění do svobodného pásma.
Článek 82
Vrácení nebo prominutí cla v důsledku chyby ze strany příslušných orgánů
1. V situacích jiných než těch, které jsou uvedeny v čl. 79 odst. 1 druhém pododstavci a v článcích 80, 81 a 83, se částka dovozního nebo vývozního cla vrátí nebo promine, pokud byla v důsledku chyby příslušných orgánů původně oznámená částka odpovídající celnímu dluhu nižší než je splatná částka, jsou-li splněny tyto podmínky:
a)
dlužník tuto chybu nemohl přiměřeným způsobem zjistit;
b)
dlužník jednal v dobré víře.
2. Je-li na základě systému správní spolupráce s orgány země či území mimo celní území Společenství zboží uděleno preferenční zacházení, představuje potvrzení vydané těmito orgány, pokud se prokáže, že je nesprávné, chybu, kterou nebylo možné přiměřeným způsobem zjistit ve smyslu odst. 1 písm. a).
Vydání nesprávného potvrzení však není chybou, je-li potvrzení založeno na nesprávném popisu skutečností podaném vývozcem, s výjimkou případů, kdy si orgány vydávající potvrzení byly vědomy nebo si měly být vědomy toho, že zboží nesplňuje podmínky pro preferenční zacházení.
Má se za to, že dlužník jednal v dobré víře, je-li schopen prokázat, že v období dotyčných obchodních operací jednal s náležitou péčí, aby zajistil splnění všech podmínek pro preferenční zacházení.
Dlužník se však nemůže odvolat na dobrou víru, zveřejní-li Komise v Úředním věstníku Evropské unie oznámení o tom, že existují odůvodněné pochybnosti, zda daná země nebo území správně uplatňuje preferenční režim.
Článek 83
Vrácení nebo prominutí cla v zájmu spravedlnosti
V situacích jiných než uvedených v čl. 79 odst. 1 druhém pododstavci a v článcích 80, 81 a 82 se částka dovozního nebo vývozního cla vrátí nebo promine v zájmu spravedlnosti, vznikl-li celní dluh za zvláštních okolností, jež nelze přičítat klamavému jednání nebo hrubé nedbalosti dlužníka.
Článek 84
Postup při vrácení nebo prominutí cla
1. Žádosti o vrácení nebo prominutí cla v souladu s článkem 79 se předkládají příslušnému celnímu úřadu v těchto lhůtách:
a)
v případě přeplatků na cle, chyby ze strany příslušných orgánů nebo jednání v zájmu spravedlnosti ve lhůtě tří let ode dne, kdy byl celní dluh oznámen;
b)
v případě vadného zboží nebo zboží neodpovídajícího smluvním podmínkám do jednoho roku ode dne, kdy byl celní dluh oznámen;
c)
v případě zrušení platnosti celního prohlášení ve lhůtě stanovené v pravidlech týkajících se zrušení platnosti.
Lhůty uvedené v prvním pododstavci písm. a) a b) se prodlouží, prokáže-li žadatel, že mu v podání žádosti ve stanovené lhůtě zabránily nepředvídatelné okolnosti nebo vyšší moc.
2. Pokud bylo proti oznámení celního dluhu podáno odvolání podle článku 23, příslušná lhůta uvedená v odst. 1 prvním pododstavci tohoto článku se pozastaví ode dne podání tohoto odvolání po dobu trvání odvolacího řízení.
Článek 85
Prováděcí opatření
Komise přijme regulativním postupem podle čl. 184 odst. 2 prováděcí opatření k tomuto oddílu. Tato opatření vymezí zejména případy, v nichž Komise řídícím postupem podle čl. 184 odst. 3 rozhoduje, zda je prominutí nebo vrácení částky dovozního nebo vývozního cla odůvodněné.
KAPITOLA 4
Zánik celního dluhu
Článek 86
Zánik
1. Aniž je dotčen článek 68 a platné právní předpisy týkající se nevybrání částky dovozního nebo vývozního cla odpovídající celnímu dluhu v případě soudně prohlášené nesolventnosti dlužníka, povinnost zaplatit celní dluh při dovozu nebo vývozu zaniká:
a)
zaplacením částky dovozního nebo vývozního cla;
b)
s výhradou odstavce 4 prominutím částky dovozního nebo vývozního cla;
c)
je-li u zboží navrženého na propuštění do režimu s povinností zaplatit clo zrušena platnost celního prohlášení;
d)
je-li zboží podléhající dovoznímu nebo vývoznímu clu zabaveno;
e)
je-li zboží podléhající dovoznímu nebo vývoznímu clu zajištěno a současně nebo následně zabaveno;
f)
je-li zboží podléhající dovoznímu a vývoznímu clu zničeno pod dohledem celních orgánů nebo přenecháno ve prospěch státu;
g)
zmizí-li zboží nebo nejsou-li splněny povinnosti vyplývající z celních předpisů v důsledku úplného zničení nebo nenahraditelné ztráty tohoto zboží v důsledku jeho povahy, nepředvídatelných okolností nebo vyšší moci nebo na příkaz celních orgánů; pro účely tohoto písmene se zboží považuje za nenahraditelně ztracené, jestliže již nemůže být nikým používáno;
h)
vznikl-li celní dluh podle článků 46 nebo 49 a jsou-li splněny tyto podmínky:
i)
nedostatky, které vedly ke vzniku celního dluhu, neměly zásadní vliv na správné provádění daného celního režimu a nebyly pokusem o klamavé jednání,
ii)
veškeré formality nezbytné k nápravě situace zboží jsou následně splněny;
i)
bylo-li zboží propuštěné do volného oběhu osvobozené od cla nebo se sníženou sazbou dovozního cla na základě jeho konečného použití vyvezeno se souhlasem celních orgánů;
j)
vznikl-li dluh podle článku 45 a jsou-li zrušeny formality za účelem přiznání preferenčního sazebního zacházení uvedeného v daném článku;
k)
vznikl-li celní dluh s výhradou odstavce 5 tohoto článku podle článku 46 a celním orgánům je náležitě prokázáno, že zboží nebylo použito nebo spotřebováno a bylo vyvezeno z celního území Společenství.
2. V případě zabavení v souladu s odst. 1 písm. d) se však pro účely trestů za porušení celních předpisů má za to, že celní dluh nezanikl, je-li podle právních předpisů členského státu clo nebo existence celního dluhu základem pro stanovení trestů.
3. Zanikne-li v souladu s odst. 1 písm. g) celní dluh u zboží propuštěného do volného oběhu osvobozeného od cla nebo se sníženou sazbou dovozního cla na základě jeho konečného použití, považují se zbytky a odpad vzniklé v důsledku zničení zboží za zboží, které není zbožím Společenství.
4. Odpovídá-li za zaplacení částky dovozního nebo vývozního cla odpovídající celnímu dluhu více osob a je-li clo prominuto, povinnost zaplatit celní dluh zaniká pouze v případě osoby nebo osob, kterým je clo prominuto.
5. V případě uvedeném v odst. 1 písm. k) povinnost zaplatit celní dluh nezaniká u osoby nebo osob, které se pokusily o klamavé jednání.
6. Vznikl-li celní dluh podle článku 46, zaniká v případě osoby, která se nepokusila o klamavé jednání a která přispěla k boji proti podvodům.
7. Komise může regulativním postupem podle čl. 184 odst. 2 přijmout prováděcí opatření k tomuto článku.
HLAVA IV
ZBOŽÍ VSTUPUJÍCÍ NA CELNÍ ÚZEMÍ SPOLEČENSTVÍ
KAPITOLA 1
Vstupní souhrnné celní prohlášení
Článek 87
Povinnost podat vstupní souhrnné celní prohlášení
1. Pro zboží vstupující na celní území Společenství, s výjimkou dočasně dovážených dopravních prostředků a dopravních prostředků a zboží přepravovaného dopravními prostředky, které pouze proplouvají teritoriálními vodami nebo prolétají vzdušným prostorem celního území Společenství bez zastávky na tomto území, se podává vstupní souhrnné celní prohlášení.
2. Není-li celními předpisy stanoveno jinak, podává se vstupní souhrnné celní prohlášení příslušnému celnímu úřadu předtím, než zboží vstoupí na celní území Společenství.
Celní orgány mohou povolit, aby bylo místo vstupního souhrnného celního prohlášení podáno oznámení a zajištěn přístup k údajům vstupního souhrnného celního prohlášení v počítačovém systému hospodářského subjektu.
3. Opatření, jež mají za účel změnit jiné než podstatné prvky tohoto nařízení jeho doplněním a kterými se stanoví:
a)
případy jiné než uvedené v odstavci 1 tohoto článku, v nichž lze upustit od požadavku podat vstupní souhrnné celní prohlášení nebo tento požadavek upravit a podmínky, za kterých lze upustit od tohoto požadavku nebo tento požadavek upravit;
b)
lhůta, ve které musí být vstupní souhrnné celní prohlášení před vstupem zboží na celní území Společenství podáno nebo zpřístupněno;
c)
pravidla pro výjimky a odchylky, pokud jde o lhůtu uvedenou v písmenu b);
d)
pravidla pro určení příslušného celního úřadu, kterému se podává nebo zpřístupňuje vstupní souhrnné celní prohlášení a kde se mají provádět analýzy rizik a vstupní kontroly z hlediska rizik,
se přijímají regulativním postupem s kontrolou podle čl. 184 odst. 4.
Při přijímání těchto opatření se zohledňují:
a)
zvláštní okolnosti;
b)
použití těchto opatření v případě určitých druhů přepravy zboží, dopravních prostředků nebo hospodářských subjektů;
c)
mezinárodní dohody, které stanoví zvláštní bezpečnostní opatření.
Článek 88
Podání a odpovědná osoba
1. Vstupní souhrnné celní prohlášení se podává prostřednictvím elektronického zpracování dat. Lze využít obchodní, přístavní nebo přepravní informace, pokud obsahují údaje, které jsou pro vstupní souhrnné celní prohlášení nezbytné.
Za výjimečných okolností mohou celní orgány přijmout vstupní souhrnná celní prohlášení v listinné podobě za předpokladu, že použijí stejnou úroveň řízení rizik, jaká se používá na vstupní souhrnná celní prohlášení podaná za použití elektronického zpracování dat, a že lze splnit požadavky na výměnu těchto údajů mezi celními úřady.
2. Vstupní souhrnné celní prohlášení podává osoba, která zboží přiváží na celní území Společenství nebo která přebírá odpovědnost za přepravu zboží na toto území.
3. Aniž jsou dotčeny povinnosti osoby uvedené v odstavci 2, může vstupní souhrnné celní prohlášení místo této osoby podat:
a)
dovozce nebo příjemce nebo jiná osoba, jejímž jménem nebo na jejíž účet osoba uvedená v odstavci 2 jedná;
b)
kdokoli, kdo je schopen dotčené zboží předložit nebo zajistit jeho předložení příslušnému celnímu orgánu.
4. Pokud vstupní souhrnné prohlášení podává jiná osoba než provozovatel dopravního prostředku, jímž je zboží dopraveno na celní území Společenství, předloží tento provozovatel příslušnému celnímu úřadu oznámení o příchodu ve formě manifestu, průvodky nebo ložného listu s uvedením všech údajů nezbytných k identifikaci veškerého přepravovaného zboží, jež má být uvedeno ve vstupním souhrnném prohlášení.
Komise přijme regulativním postupem podle čl. 184 odst. 2 opatření, kterými se stanoví informace, jež musí být uvedeny v oznámení o příchodu.
Odstavec 1 se použije obdobně na oznámení o příchodu uvedené v prvním pododstavci tohoto odstavce.
Článek 89
Změna vstupního souhrnného celního prohlášení
1. Osobě, která podává vstupní souhrnné celní prohlášení, může být na její žádost povoleno změnit po podání celního prohlášení jeden nebo více údajů uvedených v tomto prohlášení.
Žádnou změnu však nelze provést poté, co:
a)
celní orgány uvědomily osobu, která vstupní souhrnné celní prohlášení podala, o svém záměru provést kontrolu zboží;
b)
celní orgány zjistily nesprávnost uvedených údajů;
c)
celní orgány povolily odebrání zboží z místa, kde bylo zboží předloženo.
2. Opatření, jež mají za účel změnit jiné než podstatné prvky tohoto nařízení jeho doplněním a kterými se stanoví výjimky z odst. 1 písm. c) tohoto článku vymezující zejména:
a)
kritéria pro stanovení důvodů pro změny po odebrání zboží;
b)
údaje, které lze změnit;
c)
lhůtu, v níž lze po odebrání zboží změnu povolit,
se přijímají regulativním postupem s kontrolou podle čl. 184 odst. 4.
Článek 90
Celní prohlášení nahrazující vstupní souhrnné celní prohlášení
Příslušný celní úřad může upustit od požadavku podat vstupní souhrnné celní prohlášení v případě, že pro zboží bylo podáno celní prohlášení ještě před uplynutím lhůty uvedené v čl. 87 odst. 3 prvním pododstavci písm. b). V takovém případě musí celní prohlášení obsahovat alespoň údaje nezbytné pro vstupní souhrnné celní prohlášení. Do doby, než je celní prohlášení přijato v souladu s článkem 112, považuje se za vstupní souhrnné celní prohlášení.
KAPITOLA 2
Příchod zboží
Oddíl 1
Vstup zboží na celní území Společenství
Článek 91
Celní dohled
1. Zboží vstupující na celní území Společenství podléhá od okamžiku vstupu na toto území celnímu dohledu a může podléhat celní kontrole. Jsou-li použitelné, vztahují se na něj zákazy a omezení odůvodněné mimo jiné veřejnými mravy, veřejným pořádkem nebo veřejnou bezpečností, ochranou zdraví a života lidí, zvířat nebo rostlin, ochranou životního prostředí, ochranou národních kulturních statků, jež mají uměleckou, historickou nebo archeologickou hodnotu a ochranou průmyslového nebo obchodního vlastnictví, včetně kontrol prekurzorů omamných látek, zboží porušujícího určitá práva duševního vlastnictví a hotovosti vstupující do Společenství, jakož i provádění opatření na zachování a řízení rybolovu a obchodněpolitických opatření.
Zboží zůstává pod dohledem celních orgánů po dobu nutnou ke zjištění jeho celního statusu a bez povolení celních orgánů nesmí být z dohledu odebráno.
Aniž je dotčen článek 166, přestává zboží Společenství podléhat dohledu celních orgánů v okamžiku, kdy je stanoven jeho celní status.
Zboží, které není zbožím Společenství, zůstává pod dohledem celních orgánů do okamžiku změny jeho celního statusu nebo jeho zpětného vývozu či zničení.
2. Držitel zboží, které je pod dohledem celních orgánů, může na základě povolení celních orgánů zboží kdykoli zkontrolovat nebo z něj odebrat vzorky, zejména s cílem určit jeho sazební zařazení, celní hodnotu nebo celní status.
Článek 92
Doprava na příslušné místo
1. Osoba, která zboží přepravuje na celní území Společenství, je povinna je dopravit neprodleně, po trase určené celními orgány a případně způsobem, který tyto orgány stanoví, k celnímu úřadu určenému celními orgány či na jakékoli jiné místo určené nebo schválené těmito orgány nebo do svobodného pásma.
Zboží musí být do daného svobodného pásma přepraveno přímo, vodní nebo vzdušnou cestou nebo, je-li přepravováno po zemi, aniž by prošlo jinou částí celního území Společenství, jestliže je část hranice svobodného celního pásma totožná s pozemní hranicí mezi členským státem a třetí zemí.
Zboží se předloží celním úřadům v souladu s článkem 95.
2. Každá osoba, která přebírá odpovědnost za přepravu zboží po jeho vstupu na celní území Společenství, je odpovědná za dodržení povinnosti stanovené v odstavci 1.
3. Se zbožím, které na základě dohody uzavřené s příslušnou zemí nebo příslušným územím mimo celní území Společenství může podléhat celním kontrolám ze strany celních orgánů členského státu a které se dosud nachází mimo celní území Společenství, se zachází stejným způsobem jako se zbožím, které již na celní území Společenství vstoupilo.
4. Odstavec 1 nevylučuje použití jakýchkoli zvláštních ustanovení, pokud jde o pohlednice a tiskoviny a jim rovnocenné elektronické prostředky uchovávané na jiných médiích nebo zboží přepravovaného cestujícími, zboží přepravovaného v příhraničních oblastech nebo prostřednictvím potrubí a drátů, jakož i jinou přepravu zanedbatelného hospodářského významu, za podmínky, že tím není ohrožen celní dohled ani možnosti celní kontroly.
5. Odstavec 1 se nevztahuje na dopravní prostředky a zboží přepravované dopravními prostředky, které pouze proplouvají teritoriálními vodami nebo prolétají vzdušným prostorem celního území Společenství bez zastávky na tomto území.
Článek 93
Letecká a námořní přeprava uvnitř Společenství
1. Články 87 až 90, čl. 92 odst. 1 a články 94 až 97 se nevztahují na zboží, které dočasně opustilo celní území Společenství a pohybuje se mezi dvěma body na tomto území vodní nebo vzdušnou cestou, za podmínky, že je přepravováno po přímé trase pravidelnou leteckou nebo námořní linkou bez zastávky mimo celní území Společenství.
2. Opatření, jež mají za účel změnit jiné než podstatné prvky tohoto nařízení jeho doplněním a která obsahují zvláštní ustanovení týkající se pravidelných leteckých nebo námořních linek, se přijímají regulativním postupem s kontrolou podle čl. 184 odst. 4.
Článek 94
Doprava za zvláštních okolností
1. Nemůže-li být povinnost uvedená v čl. 92 odst. 1 splněna z důvodu nepředvídatelných okolností nebo vyšší moci, musí osoba, která má tuto povinnost splnit, nebo jiná osoba jednající jejím jménem bez zbytečného odkladu vyrozumět o této skutečnosti celní orgány. Nedojde-li v důsledku nepředvídatelných okolností nebo vyšší moci k úplnému zničení zboží, oznámí se celním orgánům rovněž místo, na kterém se zboží přesně nachází.
2. Jestliže byly loď nebo letadlo, na něž se vztahuje čl. 92 odst. 5, nuceny v důsledku nepředvídatelných okolností nebo vyšší moci dočasně přistát na celním území Společenství a povinnost uvedená v čl. 92 odst. 1 nemůže být splněna, je osoba, která loď nebo letadlo na celní území Společenství dopravila, nebo jiná osoba jednající jejím jménem povinna neprodleně o této skutečnosti vyrozumět celní orgány.
3. Celní orgány určí opatření, která budou přijata k zajištění celního dohledu nad zbožím uvedeným v odstavci 1 nebo nad lodí či letadlem a veškerým zbožím na palubě této lodě nebo tohoto letadla za okolností stanovených v odstavci 2 a případně k zajištění jeho následné dopravy k celnímu úřadu nebo na jiné místo určené nebo schválené celními orgány.
Oddíl 2
Předložení zboží, jeho vykládka a kontrola
Článek 95
Předložení zboží celnímu úřadu
1. Zboží, které bylo přepraveno na celní území Společenství, neprodleně po jeho příchodu předloží na určeném celním úřadě či jiném místě určeném nebo schváleném celními orgány nebo ve svobodném pásmu k celnímu řízení některá z těchto osob:
a)
osoba, která zboží na celní území Společenství přepravila;
b)
osoba, jejímž jménem nebo na jejíž účet osoba, která zboží na toto území přepravila, jedná;
c)
osoba, která převzala odpovědnost za přepravu zboží poté, co bylo zboží přepraveno na celní území Společenství.
2. Aniž jsou dotčeny povinnosti osoby uvedené v odstavci 1, může zboží celnímu úřadu místo ní předložit některá z těchto osob:
a)
každá osoba, která zboží ihned propustí do celního režimu;
b)
držitel povolení k provozování skladovacích zařízení nebo každá osoba, která vykonává činnost ve svobodném pásmu.
3. Osoba předkládající zboží se odvolá na vstupní souhrnné celní prohlášení nebo na celní prohlášení podané ve vztahu k tomuto zboží.
4. Odstavec 1 nevylučuje použití jakýchkoli zvláštních ustanovení, pokud jde o dopisy, pohlednice a tiskoviny a jim rovnocenné elektronické prostředky uchovávané na jiných médiích nebo zboží přepravované cestujícími, zboží přepravované v příhraničních oblastech nebo potrubím a dráty, jakož i jinou přepravu zanedbatelného hospodářského významu, za podmínky, že tím není ohrožen celní dohled ani možnosti celní kontroly.
Článek 96
Vykládka a kontrola zboží
1. Zboží se vykládá a překládá z dopravních prostředků, kterými je přepravováno, pouze se souhlasem celních orgánů a na místech, která k tomu tyto orgány určí nebo schválí.
Souhlas se však nevyžaduje v případech bezprostředně hrozícího nebezpečí, které vyžaduje okamžité vyložení veškerého zboží nebo jeho části. V takovém případě o tom musí být celní orgány neprodleně informovány.
2. Celní orgány mohou kdykoli požadovat, aby bylo zboží vyloženo a vybaleno za účelem jeho kontroly, odběru vzorků nebo kontroly dopravních prostředků, kterými je zboží přepravováno.
3. Zboží předložené celnímu úřadu se bez souhlasu celních orgánů nepřemístí z místa, kde bylo celnímu úřadu předloženo.
Oddíl 3
Formality po předložení zboží celnímu úřadu
Článek 97
Povinnost propustit zboží, které není zbožím Společenství, do celního režimu
1. Aniž jsou dotčeny články 125 až 127, je zboží, které není zbožím Společenství a které je předloženo celnímu úřadu, propuštěno do celního režimu.
2. Není-li stanoveno jinak, má deklarant bez ohledu na povahu nebo množství zboží nebo jeho zemi původu, odeslání nebo určení možnost zvolit celní režim, u něhož si přeje, aby byl zboží za podmínek platných pro tento režim přidělen.
Článek 98
Zboží považované za dočasně uskladněné
1. Není-li zboží neprodleně propuštěno do celního režimu, pro který bylo přijato celní prohlášení, nebo bylo-li zboží umístěno do svobodného pásma, považuje se zboží, které není zbožím Společenství, za zboží, které bylo propuštěno do režimu dočasného uskladnění podle článku 151.
2. Aniž je dotčena povinnost stanovená v čl. 87 odst. 2 a výjimky nebo osvobození stanovené opatřeními přijatými podle čl. 87 odst. 3, zjistí-li se, že bylo k celnímu řízení předloženo zboží, které není zbožím Společenství, pro něž nebylo podáno vstupní souhrnné celní prohlášení, musí držitel zboží toto prohlášení okamžitě podat.
Oddíl 4
Zboží propuštěné do režimu tranzitu
Článek 99
Osvobození pro zboží přicházející na celní území Společenství v režimu tranzitu
Článek 92, s výjimkou odst. 1 prvního pododstavce, a články 95 až 98 se nevztahují na zboží, které v okamžiku, kdy vstoupilo na celní území Společenství, již bylo v režimu tranzitu.
Článek 100
Ustanovení týkající se zboží, které není zbožím Společenství, po ukončení režimu tranzitu
Články 96, 97 a 98 se vztahují na zboží, které není zbožím Společenství a je přepravováno v režimu tranzitu, poté, co bylo předloženo celnímu úřadu podle místa určení na celním území Společenství v souladu s předpisy upravujícími tranzit.
HLAVA V
OBECNÁ PRAVIDLA TÝKAJÍCÍ SE CELNÍHO STATUSU, PROPUŠTĚNÍ ZBOŽÍ DO CELNÍHO REŽIMU, OVĚŘOVÁNÍ, PROPUŠTĚNÍ ZBOŽÍ A NAKLÁDÁNÍ SE ZBOŽÍM
KAPITOLA 1
Celní status zboží
Článek 101
Předpoklad celního statusu zboží Společenství
1. Aniž je dotčen článek 161, považuje se veškeré zboží na celním území Společenství za zboží, které má celní status zboží Společenství, nezjistí-li se, že zboží není zbožím Společenství.
2. Opatření, jež mají za účel změnit jiné než podstatné prvky tohoto nařízení jeho doplněním a kterými se stanoví:
a)
případy, kdy předpoklad uvedený v odstavci 1 tohoto článku neplatí;
b)
způsoby, kterými lze stanovit celní status zboží Společenství;
c)
případy, kdy zboží zcela získané na celním území Společenství nemá celní status zboží Společenství, pokud bylo získáno ze zboží propuštěného do režimu vnějšího tranzitu, uskladnění, dočasného použití nebo aktivního zušlechťovacího styku,
se přijímají regulativním postupem s kontrolou podle čl. 184 odst. 4.
Článek 102
Ztráta celního statusu zboží Společenství
Zboží Společenství přestává být zbožím Společenství v těchto případech:
a)
je-li vyvezeno z celního území Společenství, pokud se nepoužijí pravidla týkající se vnitřního tranzitu nebo opatření stanovená podle článku 103;
b)
bylo-li zboží propuštěno do režimu vnějšího tranzitu, uskladnění nebo aktivního zušlechťovacího styku, pokud to celní předpisy dovolují;
c)
bylo-li zboží propuštěno do režimu konečného použití a následně bylo buď přenecháno ve prospěch státu, nebo zničeno, přičemž po něm zůstal odpad;
d)
je-li po propuštění zboží v souladu s opatřeními přijatými podle čl. 114 odst. 2 druhého pododstavce zrušena platnost celního prohlášení s návrhem na propuštění zboží do volného oběhu.
Článek 103
Zboží Společenství dočasně opouštějící celní území
Opatření, jež mají za účel změnit jiné než podstatné prvky tohoto nařízení jeho doplněním a kterými se stanoví podmínky, za nichž se může zboží Společenství pohybovat mezi dvěma místy na celním území Společenství, aniž by podléhalo celnímu režimu, a dočasně též mimo toto území, aniž by došlo ke změně jeho celního statusu, se přijímají regulativním postupem s kontrolou podle čl. 184 odst. 4.
KAPITOLA 2
Propuštění zboží do celního režimu
Oddíl 1
Obecná ustanovení
Článek 104
Uvedení zboží v celním prohlášení a dohled celních orgánů nad zbožím Společenství
1. Veškeré zboží, které má být propuštěno do celního režimu, s výjimkou režimu svobodného pásma, musí být uvedeno v celním prohlášení, které je příslušné pro daný celní režim.
2. Zboží Společenství navržené v prohlášení k vývozu, k propuštění do režimu vnitřního tranzitu Společenství nebo pasivního zušlechťovacího styku je pod celním dohledem od okamžiku přijetí celního prohlášení uvedeného v odstavci 1 až do okamžiku, kdy opustí celní území Společenství nebo je přenecháno ve prospěch státu nebo zničeno nebo kdy je platnost celního prohlášení zrušena.
Článek 105
Příslušné celní úřady
1. Nestanoví-li právní předpisy Společenství jinak, určí místní a věcnou příslušnost jednotlivých celních úřadů na svém území členské státy.
Členské státy zajistí, aby byly na těchto úřadech stanoveny dostatečné a vhodné úřední hodiny a zohlední při tom povahu přepravy a zboží a celní režim, do něhož má být zboží propuštěno, aby nebyla bržděna ani narušena plynulost mezinárodní dopravy.
2. Komise přijme regulativním postupem podle čl. 184 odst. 2 přijme opatření vymezující různé úkoly a působnost příslušných celních úřadů, zejména pokud jde o tyto celní úřady:
a)
vstupní, dovozní, vývozní nebo výstupní celní úřady;
b)
celní úřady provádějící formality spojené s propuštěním zboží do celního režimu;
c)
celní úřady udělující povolení a dohlížející na celní režimy.
Článek 106
Centralizované celní řízení
1. Celní orgány mohou povolit, aby bylo u celního úřadu příslušného v místě, kde je osoba usazena, tato osoba podala nebo zpřístupnila celní prohlášení pro zboží, které je předkládáno celním orgánům na jiném celním úřadě. V těchto případech se má za to, že celní dluh vznikl na celním úřadě, u něhož bylo celní prohlášení podáno nebo zpřístupněno.
2. Celní úřad, u něhož je podáno nebo zpřístupněno celní prohlášení, provádí formality týkající se ověření celního prohlášení, výběru částky dovozního nebo vývozního cla odpovídající jakémukoli celnímu dluhu a povolení pro propuštění zboží.
3. Aniž jsou dotčeny kontroly celního úřadu pro účely bezpečnosti, provádí celní úřad, kterému je zboží předloženo, veškeré kontroly, jež si odůvodněně vyžádal celní úřad, u něhož je podáno nebo zpřístupněno celní prohlášení, a umožňuje propuštění zboží, přičemž zohledňuje informace obdržené od tohoto celního úřadu.
4. Opatření, jež mají za účel změnit jiné než podstatné prvky tohoto nařízení jeho doplněním a kterými se stanoví zejména pravidla pro:
a)
udělování povolení uvedeného v odstavci 1;
b)
případy, kdy se provádí přezkum povolení;
c)
podmínky, za nichž se povolení uděluje;
d)
určení celního orgánu příslušného k udělení povolení;
e)
případné konzultace s jinými celními orgány a poskytování informací těmto orgánům;
f)
podmínky, za nichž může být povolení pozastaveno nebo zrušeno;
g)
zvláštní úkoly a působnost příslušných zúčastněných celních úřadů, zejména v souvislosti s kontrolami, jež mají být použity;
h)
formu a jakoukoli lhůtu pro dokončení formalit,
se přijímají regulativním postupem s kontrolou podle čl. 184 odst. 4.
Tato opatření zohlední:
-
v souvislosti s písmenem c) a v případě zapojení více než jednoho členského státu splnění kritérií pro udělování statusu schváleného hospodářského subjektu stanovenými v článku 14 ze strany žadatele,
-
v souvislosti s písmenem d) místo, kde žadatel vede nebo zpřístupňuje své hlavní účetnictví pro celní účely, což usnadňuje kontroly z hlediska auditu, a kde je vykonávána alespoň část činností, na něž se má povolení vztahovat.
Článek 107
Druhy celního prohlášení
1. Celní prohlášení se podává za použití metody elektronického zpracování dat. Celní orgány mohou povolit, aby celní prohlášení bylo provedeno zápisem do záznamů deklaranta, mají-li celní orgány k těmto údajům v deklarantově elektronickém systému přístup a jsou-li splněny požadavky na veškerou nezbytnou výměnu takových dat mezi celními úřady.
2. Stanoví-li tak celní předpisy, mohou celní orgány přijmout celní prohlášení v listinné podobě nebo podané ústně nebo jiným úkonem, kterým může být zboží propuštěno do celního režimu.
3. Komise přijme regulativním postupem podle čl. 184 odst. 2 prováděcí opatření k tomuto článku.
Oddíl 2
Standardní celní prohlášení
Článek 108
Obsah prohlášení a podklady
1. Celní prohlášení obsahují veškeré náležitosti nezbytné pro použití předpisů upravujících celní režim, do kterého je zboží navrženo v celním prohlášení. Celní prohlášení učiněná použitím metody elektronického zpracování údajů obsahují elektronický podpis nebo jiný způsob ověření pravosti. Prohlášení v listinné podobě se podepisují.
Komise přijme regulativním postupem podle čl. 184 odst. 2 opatření, kterými se stanovují zvláštní požadavky, jež musí celní prohlášení splňovat.
2. Podklady, které jsou nezbytné pro použití předpisů upravujících celní režim, do kterého je zboží navrženo v celním prohlášení, musí být celním orgánům k dispozici v okamžiku podání celního prohlášení.
3. Je-li celní prohlášení podáno prostřednictvím elektronického zpracování dat, mohou celní orgány povolit, aby byly tímto způsobem podány i podklady. Celní orgány mohou dovolit, aby byl místo podání těchto podkladů zajištěn přístup k příslušným údajům v počítačovém systému hospodářského subjektu.
Na žádost deklaranta však mohou celní orgány povolit, aby byly tyto podklady předloženy až po propuštění zboží.
4. Komise přijme regulativním postupem podle čl. 184 odst. 2 prováděcí opatření k odstavcům 2 a 3 tohoto článku.
Oddíl 3
Zjednodušená celní prohlášení
Článek 109
Zjednodušené celní prohlášení
1. Jsou-li splněny podmínky uvedené v odstavci 2 a 3 tohoto článku, povolí celní orgány každé osobě propuštění zboží do celního režimu na základě zjednodušeného celního prohlášení, které nemusí obsahovat některé údaje a podklady uvedené v článku 108.
2. Opatření, jež mají za účel změnit jiné než podstatné prvky tohoto nařízení jeho doplněním a která se týkají podmínek pro udělování povolení uvedeného v odstavci 1 tohoto článku, se přijímají regulativním postupem s kontrolou podle čl. 184 odst. 4.
3. Komise může regulativním postupem podle čl. 184 odst. 2 přijmout opatření týkající se zvláštních požadavků, jež musí zjednodušené celní prohlášení splňovat.
Článek 110
Doplňkové celní prohlášení
1. V případě zjednodušeného celního prohlášení podle čl. 109 odst. 1 deklarant předloží doplňkové celní prohlášení obsahující další údaje, které jsou nezbytné pro vyplnění celního prohlášení pro daný celní režim.
Doplňkové celní prohlášení může být obecné, pravidelné nebo souhrnné povahy.
Opatření, jež mají za účel změnit jiné než podstatné prvky tohoto nařízení jeho doplněním a kterými se stanoví výjimky z prvního pododstavce tohoto odstavce, se přijímají regulativním postupem s kontrolou podle čl. 184 odst. 4.
2. Doplňkové celní prohlášení a zjednodušené celní prohlášení uvedené v čl. 109 odst. 1 se považují za jeden nedělitelný doklad, který nabývá účinku dnem přijetí zjednodušeného celního prohlášení v souladu s článkem 112.
Je-li zjednodušené celní prohlášení nahrazeno zápisem do záznamů deklaranta a zpřístupněním těchto údajů celním orgánům, nabývá celní prohlášení účinku dnem zápisu zboží do těchto záznamů.
3. Pro účely článku 55 se za místo, kde má být doplňkové celní prohlášení v souladu s povolením podáno, považuje místo, kde bylo podáno celní prohlášení.
Oddíl 4
Ustanovení, která se použijí na všechna celní prohlášení
Článek 111
Osoba podávající prohlášení
1. Aniž je dotčen čl. 110 odst. 1, celní prohlášení může učinit každá osoba, která je schopna předložit nebo zpřístupnit veškeré doklady, které jsou požadovány pro použití ustanovení upravujících celní režim, do kterého je zboží navrženo v celním prohlášení. Tato osoba je rovněž schopna příslušnému celnímu úřadu předmětné zboží předložit nebo zajistit jeho předložení.
Vyplývají-li však z přijetí celního prohlášení pro určitou osobu zvláštní povinnosti, musí být celní prohlášení učiněno touto osobou nebo jejím zástupcem.
2. Deklarant musí být usazen na celním území Společenství. Ve Společenství však nemusí být usazeni tito deklaranti:
-
osoby podávající celní prohlášení pro režim tranzitu nebo dočasného použití,
-
osoby, které podávají celní prohlášení příležitostně, za předpokladu, že to celní orgány považují za odůvodněné.
3. Opatření, jež mají za účel změnit jiné než podstatné prvky tohoto nařízení jeho doplněním a kterými se stanoví případy, kdy lze upustit od požadavků uvedených v odstavci 2, a související podmínky, se přijímají regulativním postupem s kontrolou podle čl. 184 odst. 4.
Článek 112
Přijetí celního prohlášení
1. Celní prohlášení splňující podmínky stanovené v této kapitole přijmou celní orgány okamžitě, za podmínky, že zboží, na které se vztahuje, bylo předloženo celnímu úřadu, nebo pokud lze celním úřadům uspokojivě prokázat, že bude k dispozici pro celní kontroly.
Je-li celní prohlášení učiněno zápisem do záznamů deklaranta a zpřístupněním těchto údajů celním orgánům, považuje se přijaté okamžikem zápisu zboží do těchto záznamů. Aniž jsou dotčeny právní závazky deklaranta nebo použití kontrol týkajících se bezpečnosti, mohou celní orgány upustit od povinnosti předložit nebo zpřístupnit zboží pro účely celní kontroly.
2. Aniž je dotčen čl. 110 odst. 2 nebo druhý pododstavec odst. 1 tohoto článku, je-li celní prohlášení podáno u jiného celního úřadu, než kterému je zboží předloženo, přijme se prohlášení až poté, co úřad, kterému je zboží předloženo, potvrdí, že zboží je k dispozici pro celní kontroly.
3. Není-li stanoveno jinak, je dnem přijetí celního prohlášení celními orgány den, který se použije pro použití předpisů upravujících celní režim, do kterého je zboží v celním prohlášení navrženo, a pro veškeré další dovozní nebo vývozní formality.
4. Komise přijme regulativním postupem podle čl. 184 odst. 2 opatření, kterými se stanoví podrobná prováděcí opatření k tomuto článku.
Článek 113
Změna celního prohlášení
1. Deklarantovi se na jeho žádost povolí změna jednoho nebo více údajů uvedených v již přijatém celním prohlášení. Změnou však nesmí být rozšířena působnost celního prohlášení na jiné zboží než na zboží, na které se původně vztahovalo.
2. Žádná změna se však nepovolí, jestliže je o její provedení požádáno poté, co došlo k jedné z těchto událostí:
a)
celní orgány informovaly deklaranta o svém záměru provést kontrolu zboží;
b)
celní orgány zjistily nesprávnost uvedených údajů;
c)
celní orgány zboží propustily.
3. Opatření, jež mají za účel změnit jiné než podstatné prvky tohoto nařízení jeho doplněním a kterými se stanoví výjimky z odst. 2 písm. c) tohoto článku, se přijímají regulativním postupem s kontrolou podle čl. 184 odst. 4.
Článek 114
Zrušení platnosti celního prohlášení
1. Na žádost deklaranta zruší celní orgány platnost již přijatého celního prohlášení v těchto případech:
a)
jsou-li přesvědčeny, že zboží má být neprodleně propuštěno do jiného celního režimu;
b)
jsou-li přesvědčeny, že v důsledku zvláštních okolností již není propuštění do celního režimu, do kterého bylo zboží navrženo v celním prohlášení, odůvodněné.
Pokud však celní orgány informovaly deklaranta o svém záměru provést kontrolu zboží, přijme se žádost o zrušení platnosti celního prohlášení poté, co bude tato kontrola provedena.
2. Po propuštění zboží již platnost celního prohlášení nelze zrušit.
Opatření, jež mají za účel změnit jiné než podstatné prvky tohoto nařízení jeho doplněním a kterými se stanoví výjimky z prvního pododstavce tohoto odstavce, se přijímají regulativním postupem s kontrolou podle čl. 184 odst. 4.
Oddíl 5
Jiná zjednodušení
Článek 115
Zjednodušení při vyhotovení celního prohlášení pro zboží různých tarifních podpoložek
Tvoří-li zásilku zboží, které patří do různých podpoložek celního sazebníku, a zacházení s jednotlivým zbožím podle příslušných podpoložek celního sazebníku pro účely vyhotovení celního prohlášení by bylo spojeno s prací a náklady neúměrnými dovoznímu clu, které se na ně vztahuje, mohou celní orgány na žádost deklaranta souhlasit s tím, že celá zásilka bude podléhat dovoznímu clu odpovídajícímu podpoložce zboží s nejvyšší celní sazbou dovozního nebo vývozního cla.
Komise může regulativním postupem podle čl. 184 odst. 2 přijmout prováděcí opatření k tomuto článku.
Článek 116
Zjednodušení celních formalit a kontrol
1. Celní orgány mohou povolit zjednodušení celních formalit a kontrol jiná než zjednodušení uvedená v oddíle 3 této kapitoly.
2. Opatření, jež mají za účel změnit jiné než podstatné prvky tohoto nařízení jeho doplněním, a kterými se stanoví zejména pravidla pro:
a)
udělování povolení uvedených v odstavci 1;
b)
případy, kdy se provádí přezkum povolení, a podmínky, za nichž celní orgány sledují jejich používání;
c)
podmínky, za nichž se povolení udělují;
d)
podmínky, za nichž může být schválenému hospodářskému subjektu povoleno provádět některé celní formality, které by v zásadě měly provádět celní orgány, včetně vlastního posouzení dovozního a vývozního cla, a vykonávat pod dohledem celních orgánů některé celní kontroly;
e)
určení celního orgánu příslušného k udělení povolení;
f)
konzultace s jinými celními orgány a poskytování informací těmto orgánům;
g)
podmínky, za nichž mohou být povolení pozastavena nebo zrušena;
h)
zvláštní úkoly a působnost příslušných zúčastněných celních úřadů, zejména v souvislosti s kontrolami, jež mají být použity;
i)
formu a jakoukoli lhůtu pro dokončení formalit,
se přijímají regulativním postupem s kontrolou podle čl. 184 odst. 4.
Tato opatření zohlední:
-
celní formality, jež je třeba provést, a celní kontroly, jež je třeba vykonat pro účely bezpečnosti, v souvislosti se zbožím vstupujícím na celní území Společenství nebo je opouštějícím,
-
pravidla přijatá podle čl. 25 odst. 3,
-
v souvislosti s písmenem d) a v případě zapojení více než jednoho členského státu, zda má žadatel status schváleného hospodářského subjektu podle článku 14,
-
v souvislosti s písmenem e) místo, kde žadatel vede nebo zpřístupňuje své hlavní účetnictví pro celní účely, což usnadňuje kontroly z hlediska auditu, a kde je vykonávána alespoň část činností, na něž se má povolení vztahovat.
KAPITOLA 3
Ověřování a propuštění zboží
Oddíl 1
Ověřování
Článek 117
Ověřování celního prohlášení
Celní orgány mohou za účelem ověření správnosti údajů uvedených v celním prohlášení, které přijaly:
a)
kontrolovat prohlášení a všechny podklady;
b)
požadovat od deklaranta předložení dalších dokladů;
c)
kontrolovat zboží;
d)
odebírat vzorky za účelem analýzy nebo důkladné kontroly zboží.
Článek 118
Kontrola zboží a odběr vzorků
1. Přepravu zboží na místa, kde bude kontrolováno a kde budou odebrány vzorky, jakož i veškerou nezbytnou manipulaci, která je s kontrolou zboží či odebráním vzorků spojená, zajišťuje deklarant sám nebo na svou odpovědnost. Vzniklé náklady nese deklarant.
2. Deklarant má právo být přítomen či zastoupen při kontrole zboží a odebírání vzorků. Mají-li k tomu celní orgány přiměřené důvody, mohou vyžadovat, aby byl deklarant nebo jeho zástupce přítomen při kontrole zboží nebo odebírání vzorků nebo aby jim poskytl potřebnou součinnost k usnadnění kontroly zboží nebo odebrání vzorků.
3. Jsou-li vzorky odebrány v souladu s platnými předpisy, nevzniká celním orgánům povinnost tyto vzorky zaplatit nebo nahradit, avšak nesou náklady na jejich analýzu nebo kontrolu.
Článek 119
Částečná kontrola zboží a částečný odběr vzorků
1. Je-li kontrolována pouze část zboží, na které se vztahuje celní prohlášení, nebo jsou-li odebrány vzorky pouze z části zboží, jsou výsledky této částečné kontroly, analýzy nebo kontroly vzorků platné pro veškeré zboží, na které se vztahuje totéž celní prohlášení.
Jestliže se však deklarant domnívá, že výsledky částečné kontroly, analýzy nebo kontroly odebraných vzorků neplatí pro zbývající zboží, na které se vztahuje celní prohlášení, může požadovat provedení další kontroly nebo odběru vzorků. Žádosti se vyhoví, pokud zboží ještě nebylo propuštěno, nebo v případě, že již propuštěno bylo, prokáže-li deklarant, že zboží nebylo nijak upraveno.
2. Obsahuje-li celní prohlášení dvě nebo více položek, pokládají se pro účely odstavce 1 údaje ke každé položce za samostatné celní prohlášení.
3. Komise přijme řídícím postupem podle čl. 184 odst. 3 opatření stanovující postup v případě rozdílných výsledků kontrol podle odstavce 1 tohoto článku.
Článek 120
Výsledky ověření
1. Výsledky ověření celního prohlášení jsou podkladem pro použití celních předpisů upravujících celní režim, do kterého je zboží propuštěno.
2. Není-li celní prohlášení ověřováno, použije se odstavec 1 na základě údajů uvedených v celním prohlášení.
3. Výsledky ověření zjištěné celními orgány mají stejnou dokazovací hodnotu na celém celním území Společenství.
Článek 121
Opatření k identifikaci zboží
1. Je-li k zajištění dodržování ustanovení upravujících celní režim, do kterého je zboží navrženo v celním prohlášení, nutná jeho identifikace, přijmou celní orgány či případně hospodářské subjekty oprávněné k tomu celními orgány nezbytná opatření k identifikaci zboží.
Tato opatření k identifikaci zboží mají stejný právní účinek na celém celním území Společenství.
2. Prostředky k identifikaci umístěné na zboží nebo dopravních prostředcích odstraní nebo zničí pouze celní orgány nebo případně hospodářské subjekty oprávněné k tomu celními orgány, není-li v důsledku nepředvídatelných okolností nebo vyšší moci jejich odstranění nebo zničení nezbytné k zajištění ochrany zboží nebo dopravních prostředků.
Článek 122
Prováděcí opatření
Komise může regulativním postupem podle čl. 184 odst. 2 přijmout prováděcí opatření k tomuto oddílu.
Oddíl 2
Propuštění
Článek 123
Propuštění zboží
1. Aniž je dotčen článek 117, jsou-li splněny podmínky stanovené pro propuštění zboží do dotyčného režimu a pod podmínkou, že se na zboží nevztahují žádná omezení ani zákazy, propustí celní orgány zboží ihned poté, co byly údaje uvedené v celním prohlášení ověřeny nebo přijaty bez ověření.
První pododstavec se použije rovněž v případech, kdy ověření uvedené v článku 117 nelze dokončit v přiměřené lhůtě a přítomnost zboží pro účely ověření již není nutná.
2. Veškeré zboží, na které se vztahuje totéž celní prohlášení, se propouští současně.
Obsahuje-li celní prohlášení dvě nebo více položek, pokládají se pro účely prvního pododstavce údaje ke každé položce za samostatné celní prohlášení.
3. Pokud je zboží předloženo jinému celnímu úřadu, než který přijal celní prohlášení, vymění si dané celní orgány informace nezbytné k propuštění zboží, aniž by byly dotčeny příslušné kontroly.
Článek 124
Propuštění podmíněné zaplacením částky dovozního nebo vývozního cla odpovídající celnímu dluhu nebo poskytnutím jistoty
1. Vznikne-li propuštěním zboží do celního režimu celní dluh, je propuštění zboží podmíněno zaplacením částky dovozního nebo vývozního cla odpovídající celnímu dluhu nebo poskytnutím jistoty, kterou se tento dluh zajistí.
První pododstavec se však, aniž je dotčen třetí pododstavec, nevztahuje na dočasné použití s částečným osvobozením od dovozního cla.
Požadují-li celní orgány na základě celních předpisů upravujících celní režim, do kterého je zboží navrženo v celním prohlášení, poskytnutí jistoty, je zboží do tohoto celního režimu propuštěno až po poskytnutí této jistoty.
2. Komise může regulativním postupem podle čl. 184 odst. 2 přijmout opatření stanovující výjimky z prvního a třetího pododstavce odst. 1 tohoto článku.
KAPITOLA 4
Nakládání se zbožím
Článek 125
Zničení zboží
Mají-li k tomu celní orgány dostatečné důvody, mohou požadovat, aby bylo zboží, které bylo předloženo celnímu úřadu, zničeno, a o této skutečnosti vyrozumí jeho držitele. Náklady na zničení zboží nese držitel zboží.
Článek 126
Opatření přijímaná celními orgány
1. Celní orgány přijmou veškerá nezbytná opatření, včetně zabavení a prodeje nebo zničení zboží, pro nakládání se zbožím v těchto případech:
a)
nebyla-li splněna jedna z povinností stanovených celními předpisy týkající se vstupu zboží, které není zbožím Společenství, na celní území Společenství, nebo bylo zboží odňato dohledu celních orgánů;
b)
pokud zboží nemohlo být propuštěno z některého z těchto důvodů:
i)
ve lhůtě stanovené celními orgány nebylo možno provést kontrolu zboží nebo v ní pokračovat z důvodů, které lze přičítat deklarantovi,
ii)
doklady, které musí být předloženy před umístěním nebo propuštěním zboží do daného celního režimu, nebyly zpřístupněny,
iii)
ve stanovené lhůtě nebyly uhrazeny platby nebo nebyla poskytnuta jistota, které měly být uhrazeny nebo poskytnuty v souvislosti s dovozním nebo vývozním clem,
iv)
vztahují se na něj zákazy nebo omezení;
c)
pokud zboží nebylo v přiměřené lhůtě po propuštění odebráno;
d)
pokud se po propuštění zjistí, že zboží nesplňovalo podmínky pro toto propuštění;
e)
pokud je zboží přenecháno ve prospěch státu v souladu s článkem 127.
2. Zboží, které není zbožím Společenství a které bylo přenecháno ve prospěch státu, zabráno nebo zabaveno, se považuje za zboží, které bylo propuštěno do režimu dočasného uskladnění.
Článek 127
Přenechání zboží
1. Zboží, které není zbožím Společenství, a zboží v režimu konečného použití může držitel režimu nebo případně držitel zboží na základě předchozího povolení celních orgánů přenechat ve prospěch státu.
2. Přenecháním zboží nevznikají státu žádné výlohy. Náklady na zničení zboží nebo na jiné nakládání s ním hradí držitel režimu nebo případně držitel zboží.
Článek 128
Prováděcí opatření
Opatření, jež mají za účel změnit jiné než podstatné prvky tohoto nařízení jeho doplněním a která se týkají provádění této kapitoly, se přijímají regulativním postupem s kontrolou podle čl. 184 odst. 4.
HLAVA VI
PROPUŠTĚNÍ DO VOLNÉHO OBĚHU A OSVOBOZENÍ OD DOVOZNÍHO CLA
KAPITOLA 1
Propuštění do volného oběhu
Článek 129
Oblast působnosti a účinek
1. Zboží, které není zbožím Společenství a které má být uvedeno na trh Společenství nebo je zamýšleno k soukromému použití nebo k osobní spotřebě na území Společenství, se propustí do volného oběhu.
2. Propuštění do volného oběhu zahrnuje:
a)
výběr veškerého dlužného dovozního cla;
b)
případně výběr dalších poplatků stanovených příslušnými platnými předpisy týkajícími se výběru těchto poplatků;
c)
uplatnění obchodněpolitických opatření a zákazů a omezení, pokud nebyla uplatněna v dřívější fázi;
d)
splnění dalších formalit stanovených pro dovoz daného zboží.
3. Propuštěním do volného oběhu získává zboží, které není zbožím Společenství, celní status zboží Společenství.
KAPITOLA 2
Osvobození od dovozního cla
Oddíl 1
Vrácené zboží
Článek 130
Oblast působnosti a účinek
1. Zboží, které není zbožím Společenství a původně bylo vyvezeno z celního území Společenství jako zboží Společenství a které je ve lhůtě tří let vráceno na toto území a v celním prohlášení navrženo na propuštění do volného oběhu, je na žádost dotyčné osoby osvobozeno od dovozního cla.
2. Pokud to zvláštní okolnosti odůvodňují, lze tříletou lhůtu uvedenou v odstavci 1 prodloužit.
3. Bylo-li vrácené zboží před vývozem z celního území Společenství propuštěno do volného oběhu bez cla nebo se sníženou sazbou dovozního cla na základě zvláštního konečného použití, přizná se osvobození od dovozního cla podle odstavce 1 pouze tehdy, má-li toto zboží být propuštěno do volného oběhu k témuž konečnému použití.
Má-li být dotyčné zboží propuštěno do volného oběhu k jinému konečnému použití, sníží se částka dovozního cla o případně vybranou částku cla při prvním propuštění tohoto zboží do volného oběhu. Je-li tato částka vyšší než částka vyměřená při propuštění vráceného zboží do volného oběhu, žádná náhrada se neposkytuje.
4. Ztratí-li zboží Společenství svůj celní status zboží Společenství podle čl. 102 písm. b) a je-li následně propuštěno do volného oběhu, použijí se obdobně odstavce 1, 2 a 3 tohoto článku.
5. Osvobození od dovozního cla se poskytuje pouze tehdy, je-li zboží dovezeno zpět ve stavu, v němž bylo vyvezeno.
Článek 131
Případy, ve kterých se osvobození od dovozního cla nepřiznává
Osvobození od dovozního cla podle článku 130 se nepřizná v těchto případech:
a)
zboží bylo vyvezeno z celního území Společenství v režimu pasivního zušlechťovacího styku, s výjimkou jednoho z těchto případů:
i)
dotčené zboží zůstává ve stavu, v němž bylo vyvezeno,
ii)
pravidla přijatá podle článku 134 to umožňují;
b)
na zboží se vztahovala opatření stanovená v rámci společné zemědělské politiky zahrnující vývoz zboží z celního území Společenství, s výjimkou případů, kdy to pravidla přijatá podle článku 134 umožňují.
Článek 132
Zboží, které bylo předtím propuštěno do režimu aktivního zušlechťovacího styku
1. Článek 130 se použije obdobně na zušlechtěné výrobky, které byly původně zpětně vyvezeny z celního území Společenství poté, co byly propuštěny do režimu aktivního zušlechťovacího styku.
2. Na žádost deklaranta a za předpokladu, že předloží nezbytné informace, se částka dovozního cla za zboží uvedené v odstavci 1 tohoto článku určí v souladu s čl. 53 odst. 3. Za den přijetí oznámení o zpětném vývozu se považuje den propuštění zboží do volného oběhu.
3. Osvobození od dovozního cla podle článku 130 se nepřizná v případě zušlechtěných výrobků, které byly vyvezeny v souladu s čl. 142 odst. 2 písm. b), není-li zajištěno, že zboží nebude propuštěno do režimu aktivního zušlechťovacího styku.
Oddíl 2
Mořský rybolov a produkty získané z moře
Článek 133
Produkty mořského rybolovu a jiné produkty získané z moře
1. Aniž je dotčen čl. 36 odst. 1, jsou od dovozního cla při svém propuštění do volného oběhu osvobozeny tyto produkty:
a)
produkty mořského rybolovu a jiné produkty získané z teritoriálních vod země nebo území mimo celní území Společenství pouze plavidly registrovanými nebo přihlášenými v některém členském státě a plujícími pod vlajkou tohoto státu;
b)
produkty, které byly vyrobeny z produktů uvedených v písmenu a) na palubě plavidel, která je zpracovávají, splňujících podmínky stanovené v písmenu a).
Oddíl 3
Prováděcí opatření
Článek 134
Prováděcí opatření
Opatření, jež mají za účel změnit jiné než podstatné prvky tohoto nařízení jeho doplněním a která se týkají provádění této kapitoly, se přijímají regulativním postupem s kontrolou podle čl. 184 odst. 4.
HLAVA VII
ZVLÁŠTNÍ REŽIMY
KAPITOLA 1
Obecná ustanovení
Článek 135
Oblast působnosti
Zboží může být propuštěno do některé z těchto kategorií zvláštních režimů:
a)
tranzit, což zahrnuje vnější a vnitřní tranzit;
b)
uskladnění, což zahrnuje dočasné uskladnění, uskladnění v celním skladu a svobodná pásma;
c)
zvláštní použití, což zahrnuje dočasné použití a konečné použití;
d)
zušlechtění, což zahrnuje aktivní a pasivní zušlechťovací styk.
Článek 136
Povolení
1. Povolení vydané celními orgány se vyžaduje pro:
-
použití režimu aktivního nebo pasivního zušlechťovacího styku, režimu dočasného použití nebo režimu konečného použití,
-
provozování zařízení pro dočasné uskladnění nebo uskladnění zboží v celním skladu, kromě případů, kdy skladovací zařízení provozuje samotný celní orgán.
Podmínky, za kterých je povoleno použití jednoho nebo více režimů uvedených výše nebo provozování skladovacích zařízení, se uvedou v povolení.
2. Opatření, jež mají za účel změnit jiné než podstatné prvky tohoto nařízení jeho doplněním a kterými se stanoví zejména pravidla pro:
a)
udělování povolení uvedeného v odstavci 1;
b)
případy, kdy se provádí přezkum povolení;
c)
podmínky, za nichž se povolení uděluje;
d)
určení celního orgánu příslušného k udělení povolení;
e)
konzultace s jinými celními orgány a poskytování informací těmto orgánům;
f)
podmínky, za nichž může být povolení pozastaveno nebo zrušeno;
g)
zvláštní úkoly a působnost příslušných zúčastněných celních úřadů, zejména v souvislosti s kontrolami, jež mají být použity;
h)
formu a jakoukoli lhůtu pro dokončení formalit,
se přijímají regulativním postupem s kontrolou podle čl. 184 odst. 4.
Tato opatření zohlední:
a)
v souvislosti s prvním pododstavcem písm. c) a v případě zapojení více než jednoho členského státu splnění kritérií pro udělování statusu schváleného hospodářského subjektu stanovených v článku 14 žadatelem;
b)
v souvislosti s prvním pododstavcem písm. d) místo, kde žadatel vede nebo zpřístupňuje své hlavní účetnictví pro celní účely, což usnadňuje kontroly z hlediska auditu, a kde je vykonávána alespoň část činností, na něž se má povolení vztahovat.
3. Nestanoví-li celní předpisy jinak, je povolení uvedené v odstavci 1 udělováno pouze těmto osobám:
a)
osobám usazeným na celním území Společenství;
b)
osobám, které poskytnou potřebnou záruku řádného provedení operací a které v případech, kdy může u zboží, které bylo propuštěno do zvláštního režimu, vzniknout celní dluh nebo jiné poplatky, poskytnou jistotu v souladu s článkem 56;
c)
v případě dočasného použití osobě, která zboží používá nebo zajišťuje jeho použití, a v případě režimu aktivního zušlechťovacího styku osobě, která provádí nebo zajišťuje provádění zušlechťovacích operací.
Opatření, jež mají za účel změnit jiné než podstatné prvky tohoto nařízení jeho doplněním a kterými se stanoví odchylky od prvního pododstavce tohoto odstavce, se přijímají regulativním postupem s kontrolou podle čl. 184 odst. 4.
4. Není-li stanoveno jinak, je povolení uvedené v odstavci 1 uděleno pouze tehdy, jsou-li kromě podmínek uvedených v odstavci 3 splněny i tyto podmínky:
a)
pokud celní orgány mohou nad prováděním daného režimu vykonávat celní dozor, aniž by musely uplatňovat administrativní opatření, která jsou neúměrná daným hospodářským potřebám;
b)
pokud by povolením použít režim zušlechťovacího styku nebyly nepříznivě dotčeny zásadní zájmy výrobců Společenství (hospodářské podmínky).
Není-li prokázáno něco jiného nebo pokud celní předpisy stanoví, že hospodářské podmínky se považují za splněné, má se za to, že zásadní zájmy výrobců Společenství uvedené v prvním pododstavci písm. b) nejsou nepříznivě dotčeny.
Je-li prokázáno, že by zásadní zájmy výrobců Společenství mohly být nepříznivě dotčeny, provede se postupem podle článku 185 posouzení hospodářských podmínek.
Komise přijme regulativním postupem podle čl. 184 odst. 2 opatření upravující:
a)
posuzování hospodářských podmínek;
b)
určení případů, v nichž mohou být zásadní zájmy výrobců Společenství nepříznivě dotčeny, přičemž se zohlední opatření v oblasti obchodní a zemědělské politiky;
c)
určení případů, v nichž se hospodářské podmínky považují za splněné.
5. Držitel povolení informuje celní orgány o všech skutečnostech, které nastaly po udělení povolení a které by mohly mít vliv na jeho zachování nebo obsah.
Článek 137
Záznamy
1. S výjimkou režimu tranzitu nebo nestanoví-li celní předpisy jinak, vede držitel povolení, držitel režimu a všechny osoby, které provádějí činnost zahrnující uskladnění, opracování nebo zpracování zboží nebo prodej či nákup zboží ve svobodných pásmech, záznamy o zboží ve formě schválené celními orgány.
Záznamy musí celním orgánům umožnit dohled nad dotyčným režimem, zejména pokud jde o identifikaci zboží, které bylo do tohoto režimu propuštěno, jeho celní status a pohyb.
2. Opatření, jež mají za účel změnit jiné než podstatné prvky tohoto nařízení jeho doplněním a která se týkají provádění tohoto článku, se přijímají regulativním postupem s kontrolou podle čl. 184 odst. 4.
Článek 138
Vyřízení režimu
1. Aniž je dotčen článek 166, je zvláštní režim, kromě režimu tranzitu, vyřízen v okamžiku, kdy je zboží, které bylo do režimu propuštěno, či zušlechtěné výrobky propuštěné do následného celního režimu, kdy opustily celní území Společenství nebo byly zničeny a nezůstal po nich žádný odpad nebo byly přenechány ve prospěch státu podle článku 127.
2. Celní orgány režim tranzitu vyřídí, pokud je na základě porovnání údajů, které má k dispozici celní úřad odeslání, s údaji, které má k dispozici celní úřad určení, patrné, že tento režim byl řádně ukončen.
3. Celní orgány učiní všechna opatření potřebná k tomu, aby napravily situaci u zboží, u nějž nebyl příslušný režim vyřízen v souladu se stanovenými podmínkami.
Článek 139
Převod práv a povinností
Práva a povinnosti držitele režimu ve vztahu ke zboží, které bylo propuštěno do zvláštního režimu jiného než je tranzit, mohou být za podmínek stanovených celními orgány zcela nebo zčásti převedeny na jiné osoby, které splňují podmínky stanovené pro daný režim.
Článek 140
Pohyb zboží
1. Zboží propuštěné do zvláštního režimu jiného než je tranzit nebo zboží ve svobodném pásmu se může pohybovat mezi různými místy na celním území Společenství, stanoví-li to povolení nebo celní předpisy.
2. Komise přijme regulativním postupem podle čl. 184 odst. 2 prováděcí opatření k tomuto článku.
Článek 141
Obvyklé formy manipulace
Zboží, které bylo propuštěno do režimu uskladnění v celním skladu nebo režimu zušlechtění nebo které bylo umístěno do svobodného pásma, může být podrobeno obvyklým formám manipulace, jejichž cílem je zajistit uchování zboží, zlepšit jeho vzhled nebo obchodní jakost nebo je upravit pro distribuci nebo další prodej.
Článek 142
Rovnocenné zboží
1. Rovnocenným zbožím je zboží Společenství, které je uskladněno, použito nebo zpracováno místo zboží, které bylo propuštěno do zvláštního režimu.
V režimu pasivního zušlechťovacího styku je rovnocenným zbožím zboží, které není zbožím Společenství a které je zpracováno místo zboží Společenství, které bylo propuštěno do režimu pasivního zušlechťovacího styku.
Rovnocenné zboží má stejný osmimístný kód kombinované nomenklatury, stejnou obchodní jakost a stejné technické charakteristiky jako zboží, které nahrazuje.
Opatření, jež mají za účel změnit jiné než podstatné prvky tohoto nařízení jeho doplněním a kterými se stanoví odchylky od třetího pododstavce tohoto odstavce, se přijímají regulativním postupem s kontrolou podle čl. 184 odst. 4.
2. Je-li zajištěn řádný průběh režimu, zejména pokud jde o celní dohled, celní orgány povolí:
a)
použití rovnocenného zboží ve zvláštním režimu s výjimkou režimu tranzitu, dočasného použití a dočasného uskladnění;
b)
v případě režimu aktivního zušlechťovacího styku vývoz zušlechtěných výrobků, které byly získány z rovnocenného zboží ještě před dovozem zboží, které nahrazují;
c)
v případě režimu pasivního zušlechťovacího styku dovoz zušlechtěných výrobků, které byly získány z rovnocenného zboží ještě před vývozem zboží, které nahrazují.
Opatření, jež mají za účel změnit jiné než podstatné prvky tohoto nařízení jeho doplněním a kterými se stanoví případy, v nichž celní orgány mohou povolit použití rovnocenného zboží v režimu dočasného použití, se přijímají regulativním postupem s kontrolou podle čl. 184 odst. 4.
3. Použití rovnocenného zboží není povoleno v žádném z těchto případů:
a)
provádí-li se u zboží v režimu aktivního zušlechťovacího styku pouze obvyklé formy manipulace vymezené v článku 141;
b)
platí-li zákaz vracet dovozní clo nebo přiznávat osvobození od dovozního cla pro nepůvodní zboží, které bylo použito při výrobě zušlechtěných výrobků v režimu aktivního zušlechťovacího styku a pro něž je vydán nebo vystaven doklad o původu v rámci preferenčního ujednání mezi Společenstvím a některými zeměmi či územími mimo celní území Společenství nebo skupinami těchto zemí či území; nebo
c)
pokud by to vedlo k neoprávněné výhodě týkající se dovozního cla.
Opatření, jež mají za účel změnit jiné než podstatné prvky tohoto nařízení jeho doplněním a kterými se vymezují další případy, v nichž nemůže být použito rovnocenné zboží, se přijímají regulativním postupem s kontrolou podle čl. 184 odst. 4.
4. V případě uvedeném v odst. 2 písm. b) tohoto článku a pokud by zušlechtěné výrobky podléhaly vývoznímu clu, jestliže by nebyly vyvezeny v rámci aktivního zušlechťovacího styku, poskytne držitel povolení jistotu pro zajištění úhrady cla pro případ, že zboží, které není zbožím Společenství, nebude dovezeno ve lhůtě uvedené v čl. 169 odst. 3.
Článek 143
Prováděcí opatření
Komise přijme regulativním postupem podle čl. 184 odst. 2 opatření k provádění režimů podle této hlavy.
KAPITOLA 2
Tranzit
Oddíl 1
Vnější a vnitřní tranzit
Článek 144
Vnější tranzit
1. Režim vnějšího tranzitu umožňuje přepravu zboží, které není zbožím Společenství, mezi dvěma místy na celním území Společenství, aniž by toto zboží podléhalo:
a)
dovozním clům;
b)
jiným poplatkům stanoveným dalšími příslušnými platnými předpisy;
c)
obchodněpolitickým opatřením, pokud tato opatření nezakazují vstup zboží na celní území Společenství nebo jeho výstup z tohoto území.
2. Opatření, jež mají za účel změnit jiné než podstatné prvky tohoto nařízení jeho doplněním a kterými se stanoví případy, kdy je zboží Společenství propuštěno do režimu vnějšího tranzitu, a související podmínky, se přijímají regulativním postupem s kontrolou podle čl. 184 odst. 4.
3. Přeprava uvedená v odstavci 1 se uskutečňuje jedním z těchto způsobů:
a)
v režimu vnějšího tranzitu Společenství;
b)
v souladu s Úmluvou TIR, pokud tato přeprava:
i)
byla zahájena nebo má být ukončena mimo celní území Společenství nebo
ii)
probíhá mezi dvěma místy na celním území Společenství přes území země nebo území mimo celní území Společenství;
c)
v případě tranzitní přepravy v souladu s Úmluvou ATA/Istanbulskou úmluvou;
d)
podle Rýnského manifestu (článek 9 Revidované úmluvy pro plavbu na Rýně);
e)
podle formuláře 302 v rámci Dohody mezi stranami Severoatlantické smlouvy o statusu jejich ozbrojených sil, podepsané v Londýně dne 19. června 1951;
f)
v rámci poštovního systému v souladu s akty Světové poštovní unie, pokud je zboží přepravováno držiteli nebo pro držitele práv a povinností vyplývajících z těchto aktů.
4. Použitím vnějšího tranzitu není dotčen článek 140.
Článek 145
Vnitřní tranzit
1. Režim vnitřního tranzitu umožňuje za podmínek stanovených v odstavcích 2 a 3 přepravu zboží Společenství mezi dvěma místy na celním území Společenství a přes jiné území mimo toto území beze změny jeho celního statusu.
2. Přeprava uvedená v odstavci 1 se uskutečňuje jedním z těchto způsobů:
a)
v režimu vnitřního tranzitu Společenství, je-li tato možnost upravena v mezinárodní dohodě;
b)
v souladu s Úmluvou TIR;
c)
v případě tranzitní přepravy v souladu s Úmluvou ATA/Istanbulskou úmluvou;
d)
podle Rýnského manifestu (článek 9 Revidované úmluvy pro plavbu na Rýně);
e)
podle formuláře 302 v rámci Dohody mezi stranami Severoatlantické smlouvy o statusu jejich ozbrojených sil, podepsané v Londýně dne 19. června 1951;
f)
v rámci poštovního systému v souladu s akty Světové poštovní unie, pokud je zboží přepravováno držiteli nebo pro držitele práv a povinností vyplývajících z těchto aktů.
3. V případech uvedených v odst. 2 písm. b) až f) si zboží zachová celní status zboží Společenství pouze tehdy, je-li tento status zjištěn za určitých podmínek a způsobem, které jsou stanoveny celními předpisy.
Opatření, jež mají za účel změnit jiné než podstatné prvky tohoto nařízení jeho doplněním a kterými se stanoví podmínky, za nichž může být zjištěn celní status, a způsob, kterým se zjišťuje, se přijímají regulativním postupem s kontrolou podle čl. 184 odst. 4.
Oddíl 2
Tranzit Společenství
Článek 146
Povinnosti držitele tranzitního režimu Společenství a přepravce a příjemce zboží pohybujícího se v tranzitním režimu Společenství
1. Držitel tranzitního režimu Společenství je povinen:
a)
předložit zboží ve stanovené lhůtě celnímu úřadu určení v nezměněném stavu spolu s požadovanými informacemi a dodržet přitom opatření přijatá celními orgány k zajištění jeho identifikace;
b)
dodržovat celní předpisy vztahující se na režim;
c)
nestanoví-li celní předpisy jinak, poskytnout jistotu k zajištění úhrady částky dovozního nebo vývozního cla odpovídající celnímu dluhu nebo zaplacení jiných poplatků stanovených dalšími příslušnými platnými předpisy, které mohou u zboží vzniknout.
2. Povinnosti držitele režimu jsou splněny a režim tranzitu je ukončen, jakmile je zboží v tomto režimu spolu s požadovanými informacemi k dispozici celnímu úřadu určení v souladu s celními předpisy.
3. Přepravce nebo příjemce zboží, který zboží přejímá s vědomím, že se toto zboží přepravuje v tranzitním režimu Společenství, je rovněž povinen ve stanovené lhůtě předložit celnímu úřadu místa určení zboží v nezměněném stavu a dodržet přitom opatření přijatá celními orgány k zajištění jeho identifikace.
Článek 147
Zboží přepravované v režimu vnějšího tranzitu Společenství přes území země mimo celní území Společenství
1. Režimu vnějšího tranzitu Společenství podléhá zboží, které je přepravováno přes území, které není součástí celního území Společenství, je-li splněna jedna z těchto podmínek:
a)
tuto možnost stanoví mezinárodní smlouva;
b)
přeprava přes toto území je uskutečněna na základě jediného přepravního dokladu vystaveného na celním území Společenství.
2. V případě uvedeném v odst. 1 písm. b) se po dobu, kdy je zboží mimo celní území Společenství, účinky režimu vnějšího tranzitu Společenství pozastaví.
KAPITOLA 3
Uskladnění
Oddíl 1
Společná ustanovení
Článek 148
Oblast působnosti
1. Režim uskladnění umožňuje skladovat v celním skladu na celním území Společenství zboží, které není zbožím Společenství, aniž by toto zboží podléhalo:
a)
dovoznímu clu;
b)
jiným poplatkům stanoveným dalšími příslušnými platnými předpisy;
c)
obchodněpolitickým opatřením, pokud tato opatření nezakazují vstup zboží na celní území Společenství nebo jeho výstup z tohoto území.
2. Zboží Společenství může být propuštěno do režimu uskladnění v celním skladu nebo může být umístěno do svobodného pásma v souladu s celními předpisy nebo se zvláštními předpisy Společenství nebo proto, aby se na ně vztahovalo rozhodnutí o vrácení nebo prominutí dovozního cla.
Opatření, jež mají za účel změnit jiné než podstatné prvky tohoto nařízení jeho doplněním a kterými se stanoví případy, kdy lze zboží Společenství propustit do režimu uskladnění v celním skladu nebo do režimu svobodného pásma, a související podmínky se přijímají regulativním postupem s kontrolou podle čl. 184 odst. 4.
Článek 149
Povinnosti držitele povolení nebo režimu
1. Držitel povolení a držitel režimu je povinen:
a)
zajistit, že zboží v režimu dočasného uskladnění nebo uskladnění v celním skladu nebude odňato celnímu dohledu;
b)
splnit povinnosti vyplývající ze skladování zboží v režimu dočasného uskladnění nebo uskladnění v celním skladu;
c)
zajistit soulad se zvláštními podmínkami uvedenými v povolení k provozování celního skladu nebo zařízení pro dočasné uskladnění.
2. Odchylně od odstavce 1 lze v povolení týkajícím se veřejného celního skladu stanovit, že za splnění povinností podle odst. 1 písm. a) nebo b) odpovídá výlučně držitel režimu.
3. Za splnění povinností vyplývajících z propuštění do režimu dočasného uskladnění nebo uskladnění v celním skladu odpovídá držitel režimu.
Článek 150
Délka trvání režimu uskladnění
1. Doba, po kterou se zboží může nacházet v režimu uskladnění, není omezena.
2. Celní orgány však mohou stanovit lhůtu, ve které musí být režim uskladnění vyřízen v jednom z těchto případů:
a)
provozují-li skladovací zařízení celní orgány a může-li toto zařízení využít k dočasnému uskladnění zboží podle článku 151 kterákoli osoba;
b)
za výjimečných okolností, zejména pokud druh a povaha zboží mohou v případě dlouhodobého skladování ohrozit zdraví lidí, zvířat nebo rostlin nebo životní prostředí.
3. Opatření, jež mají za účel změnit jiné než podstatné prvky tohoto nařízení jeho doplněním a kterými se stanoví případy uvedené v odstavci 2, se přijímají regulativním postupem s kontrolou podle čl. 184 odst. 4.
Oddíl 2
Dočasné uskladnění
Článek 151
Propuštění zboží do režimu dočasného uskladnění
1. Není-li následující zboží, které není zbožím Společenství, v celním prohlášení navrženo do jiného režimu, má se za to, že ho jeho držitel v okamžiku předložení celnímu úřadu navrhl k propuštění do režimu dočasného uskladnění:
a)
zboží, které je dopraveno na celní území Společenství jinak než přímo do svobodného pásma;
b)
zboží, které je ze svobodného pásma dopraveno do jiné části celního území Společenství;
c)
zboží, pro které byl ukončen režim vnějšího tranzitu.
Celní prohlášení se považuje za podané a přijaté celními orgány okamžikem předložení zboží celnímu úřadu.
2. Celním prohlášením pro režim dočasného uskladnění je vstupní souhrnné celní prohlášení nebo tranzitní doklad, který je nahrazuje.
3. Celní orgány mohou vyžadovat, aby držitel zboží poskytl jistotu k zajištění úhrady částky dovozního nebo vývozního cla odpovídající jakémukoli celnímu dluhu nebo jiných poplatků stanovených dalšími příslušnými platnými předpisy, které by mohly vzniknout.
4. Pokud zboží nemůže být z jakéhokoli důvodu propuštěno do režimu dočasného uskladnění nebo v tomto režimu již nemůže být dále ponecháno, přijmou celní orgány neprodleně veškerá opatření k nápravě jeho situace. Články 125 až 127 se použijí obdobně.
5. Komise může regulativním postupem podle čl. 184 odst. 2 přijmout prováděcí opatření k tomuto článku.
Článek 152
Dočasně uskladněné zboží
1. Zboží v režimu dočasného uskladnění je skladováno pouze na místech schválených pro dočasné uskladnění.
2. Aniž je dotčen čl. 91 odst. 2, použijí se u zboží v režimu dočasného uskladnění pouze takové formy manipulace, které zajistí, aby bylo zboží uchováno v nezměněném stavu a nedošlo ke změně jeho vzhledu ani technických charakteristik.
Oddíl 3
Uskladnění v celním skladu
Článek 153
Uskladnění v celních skladech
1. Režim uskladnění v celním skladu umožňuje skladovat zboží, které není zbožím Společenství, v prostorách nebo na jiných místech schválených pro tento režim celními orgány a pod celním dohledem (dále jen „celní sklady“).
2. Celní sklady může pro skladování zboží použít jakákoli osoba (veřejný celní sklad) nebo mohou být provozovány držitelem oprávnění k celnímu skladování (soukromý celní sklad).
3. Zboží, které bylo propuštěno do režimu uskladnění v celním skladu, může být dočasně odebráno z celního skladu. Odebrání zboží musí být s výjimkou případu vyšší moci předem schváleno celními orgány.
Článek 154
Zboží Společenství, konečné použití a zpracovatelské činnosti
1. Je-li to hospodářsky odůvodněné a nebude-li tím nepříznivě dotčen celní dohled, mohou celní orgány povolit, aby se v celním skladu prováděly tyto činnosti:
a)
uskladňování zboží Společenství;
b)
zpracovávání zboží v režimu aktivního zušlechťovacího styku nebo konečného použití za podmínek stanovených pro tyto režimy.
2. V případech uvedených v odstavci 1 se zboží nepovažuje za zboží v režimu uskladnění v celním skladu.
Oddíl 4
Svobodná pásma
Článek 155
Vymezení svobodných pásem
1. Členské státy mohou některé části celního území Společenství prohlásit za svobodná pásma.
Pro každé svobodné pásmo členský stát určí zeměpisné vymezení a místa vstupu a výstupu.
2. Svobodná pásma musí být ohrazena.
Obvod a místa vstupu do svobodného pásma a výstupu z něj podléhají celnímu dohledu.
3. Osoby, zboží a dopravní prostředky vstupující do svobodných pásem nebo z nich vystupující mohou být podrobeny celním kontrolám.
Článek 156
Stavby a činnosti ve svobodných pásmech
1. Ke stavbě budov ve svobodném pásmu je zapotřebí předchozího povolení celních orgánů.
2. S výhradou celních předpisů je ve svobodném pásmu povolena jakákoli průmyslová či obchodní činnost nebo poskytování služeb. Provozování těchto činností a poskytování služeb musí být předem oznámeno celním orgánům.
3. S ohledem na povahu daného zboží nebo potřeby celního dohledu či požadavků na bezpečnost mohou celní orgány činnosti uvedené v odstavci 2 zakázat nebo omezit.
4. Celní orgány mohou zakázat výkon činnosti ve svobodném pásmu osobám, které neposkytnou potřebnou záruku dodržování celních předpisů.
Článek 157
Předložení zboží a propuštění do režimu
1. Zboží dopravené do svobodného pásma se předkládá celnímu úřadu a je podrobeno předepsaným celním formalitám v těchto případech:
a)
pokud je zboží do svobodného pásma dopraveno přímo z území mimo celní území Společenství;
b)
pokud bylo zboží propuštěno do celního režimu, který je ukončen nebo vyřízen propuštěním do režimu svobodného pásma;
c)
pokud je zboží propuštěno do režimu svobodného pásma proto, aby se na něj vztahovalo rozhodnutí o vrácení nebo prominutí dovozního cla;
d)
pokud jsou tyto formality stanoveny jinými než celními předpisy.
2. Zboží dopravené do svobodného pásma za jiných okolností, než které jsou uvedeny v odstavci 1, nemusí být předloženo celnímu úřadu.
3. Aniž je dotčen článek 158, považuje se zboží dopravené do svobodného pásma za zboží, které bylo propuštěno do režimu svobodného pásma:
a)
okamžikem jeho vstupu do svobodného pásma, pokud již nebylo propuštěno do jiného celního režimu;
b)
okamžikem ukončení režimu tranzitu, pokud není ihned propuštěno do následného celního režimu.
Článek 158
Zboží Společenství ve svobodných pásmech
1. Zboží Společenství může do svobodného pásma vstoupit, může v něm být uskladněno, přepravováno, lze ho v něm používat, zpracovávat nebo spotřebovat. V takových případech se zboží nepovažuje za zboží v režimu svobodného pásma.
2. Na žádost dotyčné osoby celní orgány potvrdí celní status zboží jako zboží Společenství u tohoto zboží:
a)
zboží Společenství, které vstupuje do svobodného pásma;
b)
zboží Společenství, které ve svobodném pásmu prošlo zpracovatelskými operacemi;
c)
zboží, které bylo ve svobodném pásmu propuštěno do volného oběhu.
Článek 159
Zboží, které není zbožím Společenství, ve svobodných pásmech
1. Zboží, které není zbožím Společenství, umístěné ve svobodném pásmu lze propustit do volného oběhu nebo do režimu aktivního zušlechťovacího styku, dočasného použití nebo konečného použití za podmínek stanovených pro tyto režimy.
V takových případech se zboží nepovažuje za zboží v režimu svobodného pásma.
2. Aniž jsou dotčena ustanovení týkající se zásob nebo zásobovacích skladů, u nichž tak daný režim stanoví, odstavec 1 tohoto článku nevylučuje použití nebo spotřebování zboží, jehož propuštění do režimu volného oběhu nebo dočasného použití by nepodléhalo uplatnění dovozního cla nebo opatření v rámci společné zemědělské politiky nebo obchodní politiky.
V případě takového použití nebo spotřeby se nepožaduje celní prohlášení s návrhem na propuštění zboží do volného oběhu nebo do režimu dočasného použití.
Toto prohlášení se však požaduje, jestliže zboží podléhá celní kvótě nebo stropu.
Článek 160
Výstup zboží ze svobodného pásma
Aniž jsou dotčeny právní předpisy v oblastech jiných než v celní oblasti, může být zboží nacházející se ve svobodném pásmu vyvezeno nebo zpětně vyvezeno z celního území Společenství nebo dopraveno do jiné části celního území Společenství.
Články 91 až 98 se obdobně použijí na zboží dopravované do jiných částí celního území Společenství.
Článek 161
Celní status
Zboží, které je dopravováno ze svobodného pásma do jiné části celního území Společenství nebo které je propuštěno do celního režimu, se považuje za zboží, které není zbožím Společenství, pokud se jeho celní status zboží Společenství neprokáže potvrzením podle čl. 158 odst. 2 nebo jiným dokladem o statusu podle celních předpisů Společenství.
Pro účely uplatnění vývozního cla a vývozních licencí nebo opatření na kontrolu vývozu stanovených v rámci společné zemědělské politiky nebo obchodní politiky se však takové zboží považuje za zboží Společenství, pokud se nezjistí, že nemá celní status zboží Společenství.
KAPITOLA 4
Zvláštní použití
Oddíl 1
Dočasné použití
Článek 162
Oblast působnosti
1. Režim dočasného použití umožňuje, aby zboží, které není zbožím Společenství a které má být zpětně vyvezeno, bylo na celním území Společenství používáno s úplným nebo částečným osvobozením od dovozního cla a aniž by se na ně vztahovaly:
a)
jiné poplatky stanovené dalšími příslušnými platnými předpisy;
b)
obchodněpolitická opatření, pokud tato opatření nezakazují vstup zboží na celní území Společenství nebo jeho výstup z tohoto území.
2. Režim dočasného použití lze použít pouze v případě, že jsou splněny tyto podmínky:
a)
zboží nemá být kromě běžného snížení hodnoty způsobeného jeho používáním nijak změněno;
b)
je možné zajistit identifikaci zboží, které bylo do režimu propuštěno, s výjimkou případu, kdy s ohledem na povahu zboží nebo zamýšlené použití nemůže neprovedení identifikace vést ke zneužití režimu, nebo kdy je v případě uvedeném v článku 142 možné ověřit splnění podmínek stanovených pro rovnocenné zboží;
c)
držitel režimu je usazen mimo celní území Společenství, nestanoví-li celní předpisy jinak;
d)
jsou splněny požadavky pro úplné nebo částečné osvobození od cla stanovené v právních předpisech Společenství.
Článek 163
Lhůta pro setrvání zboží v režimu dočasného použití
1. Celní orgány stanoví lhůtu, během níž musí být zboží, které bylo propuštěno do režimu dočasného použití, zpětně vyvezeno nebo musí být propuštěno do následného celního režimu. Tato lhůta musí být dostatečná pro dosažení cíle povoleného použití.
2. Lhůta, po kterou může zboží setrvat v režimu dočasného použití za stejným účelem a na odpovědnost téhož držitele povolení, nesmí přesáhnout 24 měsíců, a to i v případě, že byl režim vyřízen tím, že zboží bylo propuštěno do jiného zvláštního režimu a následně opět do režimu dočasného použití.
3. Pokud za mimořádných okolností nelze povoleného použití dosáhnout ve lhůtách uvedených v odstavcích 1 a 2, mohou celní orgány na řádně odůvodněnou žádost držitele povolení tyto lhůty přiměřeně prodloužit.
Článek 164
Situace, ve kterých může být uplatněn režim dočasného použití
Opatření, jež mají za účel změnit jiné než podstatné prvky tohoto nařízení jeho doplněním a kterými se stanoví případy, kdy lze použít režim dočasného použití a kdy lze udělit úplné nebo částečné osvobození od dovozního cla, a související podmínky se přijímají regulativním postupem s kontrolou podle čl. 184 odst. 4.
Při přijímání těchto opatření se zohlední mezinárodní dohody a povaha a použití zboží.
Článek 165
Výše dovozního cla v případě dočasného použití s částečným osvobozením od dovozního cla
1. Výše dovozního cla u zboží, které bylo propuštěno do režimu dočasného použití s částečným osvobozením od dovozního cla, činí 3 % z částky dovozního cla, které by bylo v případě uvedeného zboží splatné, kdyby v okamžiku propuštění do režimu dočasného použití bylo propuštěno do volného oběhu.
Částka je splatná za každý byť jen započatý měsíc, během kterého bylo zboží propuštěno do režimu dočasného použití s částečným osvobozením od dovozního cla.
2. Částka dovozního cla nesmí být vyšší než částka cla, která by byla splatná, kdyby dané zboží bylo v okamžiku propuštění do režimu dočasného použití propuštěno do volného oběhu.
Oddíl 2
Konečné použití
Článek 166
Režim konečného použití
1. Režim konečného použití umožňuje, aby bylo zboží z důvodu svého zvláštního použití propuštěno do volného oběhu s osvobozením od cla nebo se sníženou sazbou cla. Zboží zůstává pod celním dohledem.
2. Celní dohled u režimu konečného použití končí:
a)
jakmile bylo zboží použito pro účely uvedené v žádosti o osvobození od cla nebo snížení sazby cla;
b)
jakmile je zboží vyvezeno, zničeno nebo přenecháno ve prospěch státu;
c)
jakmile bylo zboží použito k jiným účelům, než které jsou uvedeny v žádosti o osvobození od cla nebo snížení sazby cla, a bylo zaplaceno dovozní clo.
3. Požaduje-li se výtěžnost, použije se článek 167 obdobně na režim konečného použití.
KAPITOLA 5
Zušlechtění
Oddíl 1
Obecná ustanovení
Článek 167
Výtěžnost
S výjimkou případů, kdy je výtěžnost vymezena ve zvláštních právních předpisech Společenství, celní orgány stanoví buď výtěžnost či průměrnou výtěžnost zušlechťovací operace, nebo případně způsob, jak ji stanovit.
Výtěžnost nebo průměrná výtěžnost se stanoví na základě skutečných podmínek, za kterých jsou nebo budou zušlechťovací operace prováděny. Výtěžnost lze případně upravit podle článků 18 a 19.
Oddíl 2
Aktivní zušlechťovací styk
Článek 168
Oblast působnosti
1. Aniž je dotčen článek 142, umožňuje režim aktivního zušlechťovacího styku, aby pro účely jedné nebo několika zušlechťovacích operací na celním území Společenství bylo použito zboží, které není zbožím Společenství, aniž by toto zboží podléhalo:
a)
dovoznímu clu;
b)
jiným poplatkům stanoveným dalšími příslušnými platnými předpisy;
c)
obchodněpolitickým opatřením, pokud tato opatření nezakazují vstup zboží na celní území Společenství nebo jeho výstup z tohoto území.
2. V jiných případech, než jsou opravy a zničení, lze režim aktivního zušlechťovacího styku použít pouze tehdy, je-li zboží, které bylo do tohoto režimu propuštěno, v zušlechtěných produktech možné identifikovat, aniž by bylo dotčeno použití příslušenství pro výrobu.
V případě uvedeném v článku 142 lze režim použít, je-li možné ověřit soulad s podmínkami stanovenými pro rovnocenné zboží.
3. Kromě případů uvedených v odstavcích 1 a 2 může být režim aktivního zušlechťovacího styku použit i na:
a)
zboží, které má projít operacemi, jež zajistí dodržování technických požadavků na propuštění zboží do volného oběhu;
b)
zboží, které se má podrobit obvyklým formám manipulace v souladu s článkem 141.
Článek 169
Lhůta pro vyřízení režimu
1. Celní orgány stanoví lhůtu, v níž má být režim aktivního zušlechťovacího styku v souladu s článkem 138 vyřízen.
Tato lhůta začíná dnem, kdy bylo zboží, které není zbožím Společenství, do tohoto režimu propuštěno, a musí zohledňovat dobu potřebnou pro provedení zušlechťovacích operací a vyřízení režimu.
2. Na řádně odůvodněnou žádost držitele povolení mohou celní orgány lhůtu uvedenou v odstavci 1 přiměřeně prodloužit.
V povolení může být uvedeno, že lhůta, která začíná v průběhu kalendářního měsíce, čtvrtletí nebo pololetí, skončí posledního dne následujícího kalendářního měsíce, čtvrtletí nebo pololetí.
3. V případech předčasného vývozu v souladu s čl. 142 odst. 2 písm. b) stanoví celní orgány lhůtu, během které musí být zboží, které není zbožím Společenství, navrženo v celním prohlášení do daného režimu. Tato lhůta začíná dnem přijetí vývozního prohlášení vztahujícího se na zušlechtěné produkty získané z odpovídajícího rovnocenného zboží.
Článek 170
Dočasný zpětný vývoz pro účely dalšího zpracování
Část zboží nebo veškeré zboží, které bylo propuštěno do režimu aktivního zušlechťovacího styku, nebo zušlechtěné produkty mohou být, pokud to celní orgány povolí, dočasně zpětně vyvezeny pro účely dalšího zpracování mimo celní území Společenství v souladu s podmínkami stanovenými pro režim pasivního zušlechťovacího styku.
Oddíl 3
Pasivní zušlechťovací styk
Článek 171
Oblast působnosti
1. Režim pasivního zušlechťovacího styku umožňuje, aby zboží Společenství bylo dočasně vyvezeno z celního území Společenství za účelem zušlechťovacích operací. Zušlechtěné produkty, které jsou výsledkem zušlechtění tohoto zboží, mohou být na žádost držitele povolení nebo jakékoli jiné osoby usazené na celním území Společenství, získá-li tato osoba souhlas držitele povolení a jsou-li splněny podmínky povolení, propuštěny do volného oběhu s úplným nebo částečným osvobozením od dovozního cla.
2. Režim pasivního zušlechťovacího styku nelze použít v případě tohoto zboží Společenství:
a)
zboží, jehož vývoz zakládá nárok na vrácení nebo prominutí dovozního cla;
b)
zboží, které bylo před vývozem propuštěno do volného oběhu s osvobozením od cla nebo se sníženou sazbou cla na základě jeho konečného použití, dokud účely tohoto konečného použití nejsou splněny, ledaže má toto zboží projít opravami;
c)
zboží, jehož vývoz zakládá nárok na poskytnutí vývozních náhrad;
d)
zboží, jemuž je na základě vývozu v rámci společné zemědělské politiky přiznána jiná finanční výhoda než náhrady uvedené v písmenu c).
3. V případech, na které se nevztahují články 172 a 173 a kdy se uplatňuje valorické clo, se výše dovozního cla vypočítá na základě nákladů zušlechťovací operace provedené mimo celní území Společenství.
Opatření, jež mají za účel změnit jiné než podstatné prvky tohoto nařízení jeho doplněním a kterými se stanoví pravidla pro tento výpočet a pravidla vymezující použití zvláštních cel, se přijímají regulativním postupem s kontrolou podle čl. 184 odst. 4.
4. Celní orgány stanoví lhůtu, během níž musí být dočasně vyvezené zboží dovezeno zpět na celní území Společenství ve formě zušlechtěných výrobků a propuštěno do volného oběhu, aby mu mohlo být přiznáno úplné nebo částečné osvobození od dovozního cla. Na řádně odůvodněnou žádost držitele povolení mohou tuto lhůtu přiměřeně prodloužit.
Článek 172
Zboží opravené bezúplatně
1. Je-li celním orgánům náležitě prokázáno, že zboží bylo opraveno bezúplatně v důsledku smluvních nebo zákonných záručních povinností nebo v důsledku výrobní vady nebo vady materiálu, má toto zboží nárok na úplné osvobození od dovozního cla.
2. Odstavec 1 se nevztahuje na případy, kdy výrobní vada zboží nebo vada materiálu byly vzaty do úvahy již při prvním propuštění zboží do volného oběhu.
Článek 173
Systém prosté výměny
1. Systém prosté výměny umožňuje, aby dovezený produkt (dále jen „náhradní produkt“) v souladu s odstavci 2 až 5 nahradil zušlechtěný výrobek.
2. Celní orgány povolí použití systému prosté výměny, je-li předmětem zušlechťovací operace oprava vadného zboží Společenství, které není předmětem opatření stanovených v rámci společné zemědělské politiky, ani se na ně nevztahují zvláštní režimy pro některé druhy zboží vzniklého zpracováním zemědělských produktů.
3. Náhradní produkty musejí mít stejný osmimístný kód kombinované nomenklatury, stejnou obchodní jakost a stejné technické charakteristiky jako vadné zboží, pokud by bylo podrobeno opravě.
4. Bylo-li vadné zboží před vývozem používáno, musí být náhradní produkty také použité.
Byly-li však náhradní produkty dodány zdarma v důsledku smluvních nebo zákonných záručních povinností nebo v důsledku vady materiálu nebo výrobní vady, celní orgány od splnění požadavku stanoveného v prvním pododstavci upustí.
5. Na náhradní produkty se použijí ustanovení, která by se vztahovala na zušlechtěné produkty.
Článek 174
Předčasný dovoz náhradních produktů
1. Celní orgány povolí za podmínek, které samy stanoví, a na žádost dotyčné osoby dovoz náhradních produktů ještě před vývozem vadného zboží.
V případě takovéhoto předčasného dovozu náhradního produktu se poskytne jistota ve výši částky dovozního cla, které by bylo splatné, pokud by vadné zboží nebylo vyvezeno v souladu s odstavcem 2.
2. Vadné zboží se vyveze ve lhůtě dvou měsíců ode dne, kdy celní orgány přijmou celní prohlášení s návrhem na propuštění náhradních produktů do volného oběhu.
3. Pokud za mimořádných okolností nelze vadné zboží vyvézt ve lhůtě uvedené v odstavci 2, mohou celní orgány na řádně odůvodněnou žádost dotyčné osoby tuto lhůtu přiměřeně prodloužit.
HLAVA VIII
ODCHOD ZBOŽÍ Z CELNÍHO ÚZEMÍ SPOLEČENSTVÍ
KAPITOLA 1
Zboží opouštějící celní území
Článek 175
Povinnost podat prohlášení před odchodem zboží
1. Zboží, které má opustit celní území Společenství, je předmětem prohlášení před odchodem zboží, které se příslušnému celnímu úřadu podává nebo zpřístupňuje před tím, než zboží opustí celní území Společenství.
První pododstavec se však nevztahuje na zboží přepravované dopravními prostředky, které pouze proplouvají teritoriálními vodami nebo prolétají vzdušným prostorem celního území Společenství bez zastávky na tomto území.
2. Prohlášení před odchodem zboží má jednu z těchto forem:
a)
příslušné celní prohlášení pro zboží opouštějící celní území Společenství, které je propuštěno do celního režimu pro účely požadované v celním prohlášení;
b)
oznámení o zpětném vývozu v souladu s článkem 179;
c)
výstupní souhrnné celní prohlášení uvedené v článku 180, není-li vyžadováno celní prohlášení ani oznámení o zpětném vývozu.
3. Prohlášení před odchodem zboží obsahuje alespoň údaje nezbytné pro sestavení výstupního souhrnného celního prohlášení.
Článek 176
Opatření, kterými se stanoví některé podrobnosti
1. Opatření, jež mají za účel změnit jiné než podstatné prvky tohoto nařízení jeho doplněním a která se týkají:
a)
případů, v nichž ke zboží opouštějícímu celní území Společenství není třeba podávat prohlášení před odchodem zboží, a souvisejících podmínek;
b)
podmínek, za kterých lze upustit od požadavku na prohlášení před odchodem zboží nebo tento požadavek upravit;
c)
lhůty, během které se prohlášení před odchodem zboží podá nebo zpřístupní před tím, než zboží opustí celní území Společenství;
d)
jakýchkoli výjimek ze lhůty uvedené v písmenu c) a odchylek od této lhůty;
e)
příslušného celního úřadu, kterému se podává nebo zpřístupňuje prohlášení před odchodem zboží a kde se mají provádět analýzy rizik a kontroly z hlediska rizik při vývozu nebo výstupu,
se přijímají regulativním postupem s kontrolou podle čl. 184 odst. 4.
2. Při přijímání těchto opatření se zohledňují:
a)
zvláštní okolnosti;
b)
použití těchto opatření v případě určitých druhů přepravy zboží, dopravních prostředků nebo hospodářských subjektů;
c)
mezinárodní dohody, které stanoví zvláštní bezpečnostní opatření.
Článek 177
Celní dohled a formality při výstupu
1. Zboží opouštějící celní území Společenství podléhá celnímu dohledu a může podléhat celním kontrolám. Celní orgány mohou případně v souladu s opatřeními přijatými podle odstavce 5 určit cestu, kterou má zboží celní území Společenství opustit, a časovou lhůtu, kterou je třeba pro opuštění tohoto území dodržet.
2. Zboží, které má opustit celní území Společenství, se předloží příslušnému celnímu úřadu v místě, kde zboží opouští celní území Společenství, a podléhá výstupním formalitám, které podle potřeby zahrnují:
a)
vrácení nebo prominutí dovozního cla nebo platbu vývozních náhrad;
b)
výběr vývozního cla;
c)
formality vyžadované podle platných právních předpisů s ohledem na další poplatky;
d)
použití zákazů a omezení, včetně kontrol zaměřených na prekurzory omamných látek, na zboží porušující některá práva duševního vlastnictví a na hotovost opouštějící Společenství, odůvodněných mimo jiné veřejnými mravy, veřejným pořádkem nebo veřejnou bezpečností, ochranou zdraví a života lidí, zvířat nebo rostlin, ochranou životního prostředí, ochranou národních kulturních statků, jež mají uměleckou, historickou nebo archeologickou hodnotu, a ochranou průmyslového nebo obchodního vlastnictví, jakož i provádění opatření na zachování a řízení rybolovu a obchodněpolitických opatření.
3. Zboží opouštějící celní území Společenství předloží celnímu úřadu jedna z těchto osob:
a)
osoba, která zboží z celního území Společenství vyváží;
b)
osoba, jejímž jménem nebo na jejíž účet osoba, která zboží z toto území vyváží, jedná;
c)
osoba, která převzala odpovědnost za přepravu zboží před jeho vyvezením z celního území Společenství.
4. Výstup zboží je povolen, pokud dotyčné zboží opouští celní území Společenství ve stejném stavu, v jakém se nacházelo v okamžiku přijetí prohlášení před odchodem zboží.
5. Komise přijme regulativním postupem podle čl. 184 odst. 2 prováděcí opatření k odstavcům 1, 2 a 3 tohoto článku.
KAPITOLA 2
Vývoz a zpětný vývoz
Článek 178
Zboží Společenství
1. Zboží Společenství, které má opustit celní území Společenství, se propustí do režimu vývozu.
2. Odstavec 1 se nevztahuje na toto zboží:
a)
zboží, které bylo propuštěno do režimu konečného použití nebo režimu pasivního zušlechťovacího styku;
b)
zboží, které bylo propuštěno do režimu vnitřního tranzitu, nebo zboží dočasně opouštějící celní území Společenství v souladu s článkem 103.
3. Komise přijme regulativním postupem podle čl. 184 odst. 2 opatření, kterými se stanoví vývozní formality pro zboží, které bylo propuštěno do režimu vývozu, do režimu konečného použití nebo režimu pasivního zušlechťovacího styku.
Článek 179
Zboží, které není zbožím Společenství
1. Zboží, které není zbožím Společenství a které má opustit celní území Společenství, podléhá oznámení o zpětném vývozu, které se podá příslušnému celnímu úřadu, a výstupním formalitám.
2. Články 104 až 124 se použijí obdobně na oznámení o zpětném vývozu.
3. Odstavec 1 se nevztahuje na toto zboží:
a)
zboží, které bylo propuštěno do režimu vnějšího tranzitu a které se přes celní území Společenství pouze přepravuje;
b)
zboží překládané ve svobodném pásmu nebo z něj přímo zpětně vyvezené;
c)
zboží v režimu dočasného uskladnění, které je zpětně vyvezeno přímo ze schváleného zařízení pro dočasné uskladnění.
Článek 180
Výstupní souhrnné celní prohlášení
1. Má-li zboží opustit celní území Společenství a celní prohlášení ani oznámení o zpětném vývozu se nepožadují, podá se příslušnému celnímu úřadu souhrnné výstupní prohlášení v souladu s článkem 175.
2. Výstupní souhrnné celní prohlášení se podává za použití technologie elektronického zpracování dat. Lze využít obchodní, přístavní nebo přepravní informace, pokud obsahují údaje, které jsou pro sestavení výstupního souhrnného celního prohlášení nezbytné.
3. Za výjimečných okolností mohou celní orgány přijmout výstupní souhrnná celní prohlášení v listinné podobě, avšak za předpokladu, že použijí stejnou úroveň řízení rizik, jaká se používá u výstupních souhrnných celních prohlášení podaných za použití elektronického zpracování dat, a že lze splnit požadavky na výměnu těchto dat mezi celními úřady.
Celní orgány mohou povolit, aby bylo místo výstupního souhrnného celního prohlášení podáno oznámení a zajištěn přístup k údajům souhrnného celního prohlášení v počítačovém systému hospodářského subjektu.
4. Výstupní souhrnné celní prohlášení podává jedna z těchto osob:
a)
osoba, která zboží vyváží z celního území Společenství nebo která přebírá odpovědnost za přepravu zboží mimo toto území;
b)
vývozce nebo odesílatel nebo jiná osoba, jejímž jménem nebo na jejíž účet osoba uvedená v písmenu a) jedná;
c)
kdokoli, kdo je schopen dotčené zboží předložit nebo zajistit jeho předložení příslušnému celnímu orgánu.
Článek 181
Oprava výstupního souhrnného celního prohlášení
Deklarantovi se na jeho žádost povolí, aby opravil jeden nebo více údajů uvedených v již podaném výstupním souhrnném celním prohlášení.
Oprava se však nepovolí poté, co nastal některý z těchto případů:
a)
celní orgány informovaly osobu, která souhrnné prohlášení podala, o svém záměru provést kontrolu zboží;
b)
celní orgány zjistily nesprávnost uvedených údajů;
c)
celní orgány již povolily odebrání zboží.
Opatření, jež mají za účel změnit jiné než podstatné prvky tohoto nařízení jeho doplněním a kterými se stanoví výjimky z písm. c) druhého pododstavce tohoto článku, se přijímají regulativním postupem s kontrolou podle čl. 184 odst. 4.
KAPITOLA 3
Osvobození od vývozního cla
Článek 182
Dočasný vývoz
1. Aniž je dotčen článek 171, může být zboží Společenství dočasně vyvezeno z celního území Společenství a osvobozeno od vývozního cla pod podmínkou zpětného dovozu.
2. Komise přijme regulativním postupem podle čl. 184 odst. 2 prováděcí opatření k tomuto článku.
HLAVA IX
VÝBOR PRO CELNÍ KODEX A ZÁVĚREČNÁ USTANOVENÍ
KAPITOLA 1
Výbor pro celní kodex
Článek 183
Další prováděcí opatření
1. Komise přijme regulativním postupem podle čl. 184 odst. 2 pravidla pro interoperabilitu systémů elektronického celnictví členských států, jakož i pro příslušné složky Společenství za účelem dosažení lepší spolupráce založené na elektronické výměně dat mezi celními orgány navzájem, mezi celními orgány a Komisí a mezi celními orgány a hospodářskými subjekty.
2. Opatření, jež mají za účel změnit jiné než podstatné prvky tohoto nařízení jeho doplněním a kterými se stanoví:
a)
podmínky, za nichž může Komise vydávat rozhodnutí požadující, aby členské státy zrušily nebo změnily rozhodnutí jiné než uvedené v čl. 20 odst. 8 písm. c) a vydané v rámci celních předpisů, které se odchyluje od srovnatelných rozhodnutí jiných příslušných orgánů, a tak ohrožuje jednotné používání celních předpisů;
b)
případně jakákoli další prováděcí opatření, včetně případů, kdy Společenství přijalo závazky a povinnosti vyplývající z mezinárodních dohod, které vyžadují, aby byla ustanovení kodexu upravena;
c)
další případy a podmínky, za nichž lze použití tohoto kodexu zjednodušit,
se přijímají regulativním postupem s kontrolou podle čl. 184 odst. 4.
Článek 184
Výbor
1. Komisi je nápomocen Výbor pro celní kodex (dále jen „výbor“).
2. Odkazuje-li se na tento odstavec, použijí se články 5 a 7 rozhodnutí 1999/468/ES s ohledem na článek 8 zmíněného rozhodnutí.
Doba uvedená v čl. 5 odst. 6 rozhodnutí 1999/468/ES je tři měsíce.
3. Odkazuje-li se na tento odstavec, použijí se články 4 a 7 rozhodnutí 1999/468/ES s ohledem na článek 8 zmíněného rozhodnutí.
Doba uvedená v čl. 4 odst. 3 rozhodnutí 1999/468/ES je tři měsíce.
4. Odkazuje-li se na tento odstavec, použijí se čl. 5a odst. 1 až 4 a článek 7 rozhodnutí 1999/468/ES s ohledem na článek 8 zmíněného rozhodnutí.
Článek 185
Další záležitosti
Výbor může posoudit jakoukoli otázku týkající se celních předpisů, kterou mu přednese jeho předseda, a to buď z podnětu Komise, nebo na žádost zástupce členského státu, a která se týká zejména:
a)
jakýchkoli problémů vyplývajících z používání celních předpisů;
b)
jakéhokoli postoje, který má Společenství zaujmout ve výborech, pracovních skupinách a týmech zřízených mezinárodními dohodami týkajícími se celních předpisů nebo na základě těchto dohod.
KAPITOLA 2
Závěrečná ustanovení
Článek 186
Zrušení
Zrušují se nařízení (EHS) č. 3925/91, (EHS) č. 2913/92 a (ES) č. 1207/2001.
Odkazy na zrušená nařízení se považují za odkazy na toto nařízení v souladu se srovnávacími tabulkami uvedenými v příloze.
Článek 187
Vstup v platnost
Toto nařízení vstupuje v platnost dvacátým dnem po vyhlášení v Úředním věstníku Evropské unie.
Článek 188
Použitelnost
1. Čl. 1 odst. 3 druhý pododstavec, čl. 5 odst. 1 druhý pododstavec, čl. 5 odst. 2 první pododstavec, čl. 10 odst. 2, čl. 11 odst. 3, čl. 12 odst. 2 druhý pododstavec, čl. 15 odst. 1, čl. 16 odst. 5, čl. 18 odst. 4, čl. 19 odst. 5, čl. 20 odst. 7, čl. 20 odst. 8, čl. 20 odst. 9, čl. 24 odst. 3 druhý pododstavec, čl. 25 odst. 3, čl. 28 odst. 3, čl. 30 odst. 2, čl. 31 odst. 3, čl. 33 odst. 5, článek 38, čl. 39 odst. 3, čl. 39 odst. 6, článek 43, článek 54, čl. 55 odst. 2 druhý pododstavec, čl. 56 odst. 9, čl. 57 odst. 3, čl. 58 druhý pododstavec, čl. 59 odst. 1 druhý pododstavec, čl. 62 odst. 3, čl. 63 odst. 3, čl. 65 odst. 3, čl. 67 odst. 1 třetí pododstavec, článek 71, čl. 72 odst. 3 první pododstavec, článek 76, čl. 77 odst. 3, čl. 78 odst. 1 druhý pododstavec, čl. 78 odst. 5, článek 85, čl. 86 odst. 7, čl. 87 odst. 3 první pododstavec, čl. 88 odst. 4 druhý pododstavec, čl. 89 odst. 2, čl. 93 odst. 2, čl. 101 odst. 2, článek 103, čl. 105 odst. 2, čl. 106 odst. 4 první pododstavec, čl. 107 odst. 3, čl. 108 odst. 1 druhý pododstavec, čl. 108 odst. 4, čl. 109 odst. 2, čl. 109 odst. 3, čl. 110 odst. 1 třetí pododstavec, čl. 111 odst. 3, čl. 112 odst. 4, čl. 113 odst. 3, čl. 114 odst. 2 druhý pododstavec, čl. 115 druhý pododstavec, čl. 116 odst. 2 první pododstavec, čl. 119 odst. 3, článek 122, čl. 124 odst. 2, článek 128, článek 134, čl. 136 odst. 2 první pododstavec, čl. 136 odst. 3 druhý pododstavec, čl. 136 odst. 4 čtvrtý pododstavec, čl. 137 odst. 2, čl. 140 odst. 2, čl. 142 odst. 1 čtvrtý pododstavec, čl. 142 odst. 2 druhý pododstavec, čl. 142 odst. 3 druhý pododstavec, článek 143, čl. 144 odst. 2, čl. 145 odst. 3 druhý pododstavec, čl. 148 odst. 2 druhý pododstavec, čl. 150 odst. 3, čl. 151 odst. 5, čl. 164 první pododstavec, čl. 171 odst. 3 druhý pododstavec, čl. 176 odst. 1, čl. 177 odst. 5, čl. 178 odst. 3, čl. 181 třetí pododstavec, čl. 182 odst. 2, čl. 183 odst. 1 a čl. 183 odst. 2 se použijí ode dne 24. června 2008.
2. Všechna ostatní ustanovení se použijí, až budou použitelné prováděcí předpisy přijaté na základě článků uvedených v odstavci 1. Prováděcí předpisy vstoupí v platnost nejdříve dne 24. června 2009.
Aniž je dotčen vstup prováděcích předpisů v platnost, použijí se ustanovení tohoto nařízení uvedená v tomto odstavci nejpozději dne 24. června 2013.
3. Čl. 30 odst. 1 se použije ode dne 1. ledna 2011.
Toto nařízení je závazné v celém rozsahu a přímo použitelné ve všech členských státech.
Ve Štrasburku dne 23. dubna 2008.
REGLAMENTO (CE) N o 450/2008 DEL PARLAMENTO EUROPEO Y DEL CONSEJO
de 23 de abril de 2008
por el que se establece el código aduanero comunitario (código aduanero modernizado)
EL PARLAMENTO EUROPEO Y EL CONSEJO DE LA UNIÓN EUROPEA,
Visto el Tratado constitutivo de la Comunidad Europea y, en particular, sus artículos 26, 95, 133 y 135,
Vista la propuesta de la Comisión,
Visto el dictamen del Comité Económico y Social Europeo (1),
De conformidad con el procedimiento establecido en el artículo 251 del Tratado (2),
Considerando lo siguiente:
(1)
La Comunidad Europea se basa en una unión aduanera. En interés de los operadores económicos y de las autoridades aduaneras de la Comunidad, es aconsejable reunir la legislación aduanera actual en un código aduanero comunitario (denominado en lo sucesivo «el código»). Partiendo del concepto de un mercado interior, dicho código debe contener las disposiciones y procedimientos generales necesarios para garantizar la aplicación de las medidas arancelarias y de las demás políticas comunes que se establezcan a nivel comunitario para regular -habida cuenta de los requisitos de esas políticas- el comercio de mercancías entre la Comunidad y los países y territorios situados fuera del territorio aduanero de esta. La normativa aduanera debe ajustarse mejor a las disposiciones que regulan la recaudación de los gravámenes a la importación, sin por ello alterar el alcance de las normas fiscales vigentes.
(2)
De conformidad con la Comunicación de la Comisión que lleva por título «Protección de los intereses financieros de las Comunidades. Lucha contra el fraude. Plan de Acción 2004-2005», es oportuno adaptar el marco jurídico para la protección de esos intereses.
(3)
El Reglamento (CEE) no 2913/92 del Consejo, de 12 de octubre de 1992, por el que se aprueba el código aduanero comunitario (3), se basó en la integración de los regímenes aduaneros que se habían aplicado por separado en cada Estado miembro durante la década de los años ochenta. Desde su adopción, dicho Reglamento ha sido modificado sustancialmente en repetidas ocasiones a fin de atender a necesidades concretas tales como la protección de la buena fe o la consideración de los requisitos de seguridad. Hoy, de nuevo, es preciso modificar el código para responder a los importantes cambios legales que han tenido lugar en los últimos años en los ámbitos comunitario e internacional, entre ellos, la expiración del Tratado constitutivo de la Comunidad Europea del Carbón y del Acero, la entrada en vigor de las Actas de adhesión de 2003 y 2005 o el Protocolo de Enmienda del Convenio Internacional para la Simplificación y Armonización de los Regímenes Aduaneros (denominado en lo sucesivo «Convenio de Kioto revisado»), Protocolo al que se adhirió la Comunidad por la Decisión 2003/231/CE del Consejo (4). Ha llegado el momento de racionalizar los regímenes aduaneros y de tener en cuenta el hecho de que las declaraciones y la tramitación electrónicas son ya la norma, y las declaraciones y la tramitación en papel la excepción. Por todos estos motivos, no basta con modificar nuevamente el actual código, sino que se necesita una revisión total.
(4)
Es conveniente introducir en el código un marco jurídico para la aplicación de determinadas disposiciones de la legislación aduanera al comercio de mercancías entre partes del territorio aduanero a las que sean aplicables las disposiciones de la Directiva 2006/112/CE del Consejo, de 28 de noviembre de 2006, relativa al sistema común del impuesto sobre el valor añadido (5), y partes de ese territorio a las que no sean aplicables, así como al comercio entre partes a las que no sean aplicables dichas disposiciones. Teniendo en cuenta que las mercancías en cuestión son mercancías comunitarias y el carácter fiscal de las medidas en juego en dicho comercio intracomunitario, está justificado introducir, a través de medidas de aplicación, procedimientos simplificados adecuados en las formalidades aduaneras que se deban aplicar a dichas mercancías.
(5)
La facilitación del comercio legítimo y la lucha contra el fraude exigen adoptar unos regímenes aduaneros y unos procedimientos simples, rápidos y uniformes. Por tanto, de conformidad con la Comunicación de la Comisión titulada «Un entorno simplificado y sin soporte de papel para el comercio y las aduanas», es oportuno simplificar la legislación aduanera para posibilitar el uso de las tecnologías e instrumentos modernos y para impulsar con más fuerza la aplicación uniforme de esa legislación y modernizar los enfoques aplicables al control aduanero, contribuyendo así a sentar las bases de unos procedimientos de despacho sencillos y eficaces. Los regímenes aduaneros deben fundirse o alinearse, y su número reducirse al que esté económicamente justificado, a fin de aumentar con ello la competitividad de las empresas.
(6)
La realización del mercado interior, la reducción de los obstáculos al comercio y a la inversión internacionales y la necesidad cada vez mayor de garantizar la seguridad y protección de las fronteras exteriores de la Comunidad son factores, todos ellos, que han transformado el papel de las autoridades aduaneras, otorgándoles un protagonismo dentro de la cadena de suministros y, merced al seguimiento y gestión del comercio internacional que realizan, haciendo de ellas un importante catalizador de la competitividad de los países y de las empresas. La normativa aduanera debe, pues, reflejar la nueva realidad económica y la nueva función que han de desempeñar las autoridades aduaneras.
(7)
Un factor esencial para garantizar la facilitación del comercio al tiempo que la efectividad de los controles aduaneros es el uso de las tecnologías de la información y la comunicación, con arreglo a la futura Decisión del Parlamento Europeo y del Consejo relativa a un entorno sin soporte de papel en las aduanas y el comercio, que reducen los costes de las empresas y los riesgos para la sociedad. Por consiguiente, debe establecerse en el código el marco jurídico en el que poder aplicar dicha Decisión, en particular, el principio jurídico de que todas las transacciones aduaneras y comerciales han de tramitarse electrónicamente y que los sistemas de información y comunicación utilizados para las operaciones aduaneras tienen que ofrecer iguales facilidades a los operadores económicos de todos los Estados miembros.
(8)
Dicho uso de tecnologías de la información y la comunicación debe acompañarse de una aplicación armonizada y normalizada de los controles aduaneros por parte de los Estados miembros, con el fin de garantizar un nivel de control aduanero similar en toda la Comunidad que no dé pie a conductas anticompetitivas en los distintos puntos de entrada y salida de la Comunidad.
(9)
Con el fin de facilitar la actividad de las empresas, garantizando al mismo tiempo un nivel adecuado de control de las mercancías que entren o salgan del territorio aduanero de la Comunidad, es conveniente que, sin perjuicio de las disposiciones aplicables en materia de protección de datos, la información que suministren los operadores económicos sea intercambiada por las autoridades aduaneras y por los demás cuerpos u organismos que participen en ese control (por ejemplo, policía, guardia de fronteras o autoridades veterinarias y medioambientales) y que se armonicen los controles efectuados por las distintas autoridades, de forma que el operador económico solo tenga que presentar la información una vez y que las mercancías sean controladas por esas autoridades al mismo tiempo y en el mismo lugar.
(10)
Con el fin de facilitar la actividad de ciertos tipos de empresas, toda persona debe conservar el derecho a nombrar a un representante en sus relaciones con las autoridades aduaneras. Ninguna ley de un Estado miembro debe poder reservar este derecho de representación. Además, el representante aduanero que cumpla los criterios para la concesión del estatuto de operador económico autorizado debe estar autorizado a prestar sus servicios en un Estado miembro distinto de aquel en que esté establecido.
(11)
Es preciso también que los operadores económicos rectos y fiables, en su calidad de «operadores económicos autorizados», puedan aprovechar al máximo la simplificación administrativa y, sin menoscabo de las necesidades de seguridad y protección, beneficiarse de unos niveles de control aduanero más reducidos. De este modo podrán acogerse al estatuto de operadores económicos autorizados en el ámbito de la «simplificación aduanera» y al de operadores económicos autorizados en el ámbito de la «seguridad y protección», de manera independiente o acumulativa.
(12)
Es necesario sujetar a unas mismas disposiciones todas las decisiones, es decir, los actos oficiales de las autoridades aduaneras que, enmarcándose en la legislación aduanera, tengan efectos jurídicos en una o más personas, incluida la información vinculante emitida por dichas autoridades. Tales decisiones han de considerarse válidas en toda la Comunidad y deben poder ser anuladas, modificadas -salvo disposición en contrario- o revocadas si no se ajustan a la legislación aduanera o a sus disposiciones interpretativas.
(13)
De acuerdo con la Carta de Derechos Fundamentales de la Unión Europea, es preciso que, además del derecho de recurso contra las decisiones tomadas por las autoridades aduaneras, se reconozca a todas las personas el derecho a ser oídas antes de la adopción de una decisión que les afecte negativamente.
(14)
La racionalización de los regímenes aduaneros en un entorno electrónico exige que las autoridades aduaneras de los distintos Estados miembros compartan responsabilidades. Es necesario garantizar en todo el mercado interior un nivel adecuado de sanciones efectivas, disuasorias y proporcionadas.
(15)
Con el fin de garantizar un equilibrio entre el deber de las autoridades aduaneras de garantizar la correcta aplicación de la legislación comunitaria y el derecho de los operadores económicos a recibir un trato equitativo, es preciso que esas autoridades gocen de amplios poderes de control y que los operadores económicos puedan ejercer el derecho de recurso.
(16)
Con objeto de minimizar los riesgos para la Comunidad, para sus ciudadanos y para sus socios comerciales, la aplicación armonizada de los controles aduaneros en los Estados miembros debe basarse en un marco común de gestión de riesgos, provisto de un sistema electrónico para su aplicación. No obstante, el establecimiento de ese marco común a todos los Estados miembros no debe impedir a estos sujetar las mercancías a controles aleatorios.
(17)
Deben determinarse, por otra parte, los factores que hayan de servir de base para aplicar al comercio de mercancías derechos de importación y de exportación y otras medidas. Procede, asimismo, establecer disposiciones claras para la expedición de pruebas de origen en la Comunidad en caso de que las necesidades del comercio así lo requieran.
(18)
Para evitar dificultades en la determinación del marco jurídico en el que nazcan las deudas aduaneras de importación, es aconsejable agrupar todos los casos de nacimiento de esas deudas, salvo los derivados de la presentación de una declaración en aduana de despacho a libre práctica o de importación temporal con exención parcial. La misma medida debe aplicarse también a las deudas aduaneras de exportación.
(19)
Teniendo en cuenta que el nuevo papel de las autoridades aduaneras requiere que las aduanas interiores y fronterizas cooperen y compartan responsabilidades, procede que en la mayoría de los casos la deuda aduanera nazca en el lugar donde se halle establecido el deudor, dado que la aduana competente en ese lugar puede supervisar mejor las actividades de aquel.
(20)
Además, de conformidad con el Convenio de Kioto revisado, es pertinente prever un número reducido de casos en los que se imponga la cooperación administrativa entre dos o más Estados miembros para determinar el lugar de nacimiento de la deuda aduanera y recaudar los derechos.
(21)
En el caso de los regímenes especiales, deben establecerse disposiciones que permitan el uso para todos ellos de una sola garantía y la cobertura por esta de varias transacciones (garantía global).
(22)
Con el fin de garantizar mejor la protección de los intereses financieros de la Comunidad y de los Estados miembros, la garantía debe cubrir las mercancías no declaradas o declaradas incorrectamente que formen parte del envío o de la declaración por los que se haya prestado. Con igual fin, es preciso que el compromiso del fiador cubra también el importe de los derechos de importación o exportación que corresponda pagar a raíz de controles realizados con posterioridad al levante.
(23)
Para salvaguardar esos mismos intereses financieros y para frenar las prácticas fraudulentas, es aconsejable establecer disposiciones que permitan una aplicación graduada de la garantía global. En caso de alto riesgo de fraude, debe poder prohibirse temporalmente el uso de esa garantía en función de la situación concreta de los operadores económicos de que se trate.
(24)
Es oportuno, por otra parte, tener en cuenta la buena fe de los operadores en el caso de las deudas aduaneras que nazcan por incumplimiento de la legislación aduanera, a la vez que se reducen todo lo posible las consecuencias de la negligencia del deudor.
(25)
Es necesario establecer el modo de determinar el estatuto de mercancías comunitarias y las circunstancias que causen su pérdida, así como la forma de decidir los casos en que ese estatuto no se verá alterado aunque las mercancías salgan temporalmente del territorio aduanero de la Comunidad.
(26)
Procede velar por la agilización del levante de las mercancías en los casos en que los operadores económicos presenten por anticipado la información necesaria para efectuar controles de admisibilidad basados en el riesgo. Los controles fiscales y comerciales deben incumbir primordialmente a la aduana competente respecto del lugar en donde tenga sus locales el operador.
(27)
Es preciso que las disposiciones aplicables a las declaraciones en aduana y a la inclusión de mercancías en un régimen aduanero se modernicen y racionalicen, exigiendo en particular que las declaraciones en aduana se realicen, como regla general, por medios electrónicos y estableciendo un solo tipo de declaración simplificada.
(28)
Dado que el Convenio de Kioto revisado favorece no solo que la declaración en aduana se presente, registre y controle antes de la llegada de las mercancías, sino también que el lugar donde se presente la declaración pueda disociarse de aquel en el que se encuentren físicamente las mercancías, es oportuno centralizar el despacho en el lugar donde se halle establecido el operador económico. En el marco de ese despacho centralizado, deben permitirse el uso de declaraciones simplificadas, el aplazamiento de la fecha de presentación de la declaración completa y de los demás documentos requeridos, la presentación de declaraciones periódicas y el aplazamiento de pagos.
(29)
Para contribuir a garantizar en toda la Comunidad unas condiciones de competencia neutras, es oportuno establecer a nivel comunitario normas que regulen la destrucción u otras modalidades de cesión de mercancías por las autoridades aduaneras, aspectos estos para los que se requería anteriormente una legislación nacional.
(30)
En el caso de los regímenes especiales (tránsito, depósito, destino especial y perfeccionamiento), es pertinente establecer unas normas comunes y sencillas, complementadas con unas pocas específicas para cada uno de ellos, a fin de simplificar al operador la elección del régimen adecuado, evitar errores y reducir el número de recaudaciones y reembolsos posteriores al levante de las mercancías.
(31)
Es necesario facilitar la concesión de autorizaciones que cubran varios regímenes especiales y conlleven una sola garantía y una sola aduana de vigilancia, así como establecer para estos casos normas sencillas que regulen el nacimiento de las deudas aduaneras. El principio básico ha de ser que las mercancías incluidas en un régimen especial, o los productos resultantes de ellas, han de valorarse en el momento en que nazca la deuda aduanera. No obstante, cuando haya motivos económicos que así lo justifiquen, debe ser posible también valorar las mercancías en el momento en que se incluyan en el régimen especial. Estos principios han de aplicarse asimismo a las formas usuales de manipulación.
(32)
En vista de las mayores medidas de seguridad introducidas en el código por el Reglamento (CE) no 648/2005 del Parlamento Europeo y del Consejo, de 13 de abril de 2005, que modifica el Reglamento (CEE) no 2913/92 del Consejo por el que se aprueba el código aduanero comunitario (6), es preciso que la inclusión de mercancías en una zona franca pase a convertirse en un régimen aduanero y que tales mercancías se sujeten a controles aduaneros de entrada y a control de registros.
(33)
Dado que el propósito de reexportar ha dejado de ser necesario, el régimen de suspensión del perfeccionamiento activo debe fundirse con el régimen de transformación bajo control aduanero, y el régimen de reintegro del perfeccionamiento activo ha de suprimirse. Este régimen único de perfeccionamiento activo debe cubrir también la destrucción, salvo cuando esta sea efectuada por las aduanas o bajo vigilancia aduanera.
(34)
Es preciso, por otra parte, que las medidas de seguridad aplicables a las mercancías comunitarias que salen del territorio aduanero de la Comunidad afecten igualmente a la reexportación de mercancías no comunitarias. En esta materia deben aplicarse a todos los tipos de mercancías las mismas disposiciones básicas, con la posibilidad, sin embargo, de admitir excepciones en casos necesarios, entre ellos, el de las mercancías que solo transiten por el territorio aduanero de la Comunidad.
(35)
Las medidas de aplicación necesarias para la aplicación del presente Reglamento deben adoptarse de conformidad con la Decisión 1999/468/CE del Consejo, de 28 de junio de 1999, por la que se establecen los procedimientos para el ejercicio de las competencias de ejecución atribuidas a la Comisión (7).
(36)
Conviene establecer la adopción de medidas de aplicación del presente código. Dichas normas deben adoptarse con arreglo a los procedimientos de gestión y reglamentación previstos en los artículos 4 y 5 de la Decisión 1999/468/CE.
(37)
Conviene, en particular, conferir competencias a la Comisión para que defina las condiciones y criterios necesarios para la aplicación eficaz del presente código. Dado que dichas medidas son de alcance general, y están destinadas a modificar elementos no esenciales del presente Reglamento o a completarlo añadiendo nuevos elementos no esenciales, deben adoptarse con arreglo al procedimiento de reglamentación con control previsto en el artículo 5 bis de la Decisión 1999/468/CE.
(38)
Con objeto de garantizar un proceso eficaz de toma de decisiones, es oportuno estudiar cuestiones relativas a la preparación de la posición que ha de adoptar la Comunidad en los comités y grupos de trabajo o de expertos constituidos al amparo o en virtud de acuerdos internacionales relacionados con la legislación aduanera.
(39)
En aras de la transparencia, es preciso simplificar y racionalizar la normativa aduanera incorporando al código cierto número de disposiciones que están contenidas actualmente en actos comunitarios autónomos.
Procede, pues, derogar además del Reglamento (CEE) no 2913/92 los siguientes Reglamentos:
Reglamento (CEE) no 3925/91 del Consejo, de 19 de diciembre de 1991, relativo a la supresión de los controles y formalidades aplicables a los equipajes de mano y a los equipajes facturados de las personas que efectúen un vuelo intracomunitario, así como a los equipajes de las personas que efectúen una travesía marítima intracomunitaria (8), y Reglamento (CE) no 1207/2001 del Consejo, de 11 de junio de 2001, relativo a los procedimientos destinados a facilitar la expedición o la extensión en la Comunidad de pruebas de origen y la expedición de determinadas autorizaciones de exportador autorizado en aplicación de las disposiciones que regulan los intercambios preferenciales entre la Comunidad Europea y determinados países (9).
(40)
Dado que los objetivos del presente Reglamento, a saber, establecer disposiciones y procedimientos aplicables a las mercancías introducidas en el territorio aduanero de la Comunidad o que salgan del mismo para posibilitar un eficaz funcionamiento de la unión aduanera como base fundamental del mercado interior, no pueden ser alcanzados de manera suficiente por los Estados miembros y, por consiguiente, pueden lograrse mejor a nivel comunitario, la Comunidad puede adoptar medidas, de acuerdo con el principio de subsidiariedad consagrado en el artículo 5 del Tratado. De conformidad con el principio de proporcionalidad enunciado en dicho artículo, el presente Reglamento no excede de lo necesario para alcanzar dichos objetivos.
HAN ADOPTADO EL PRESENTE REGLAMENTO:
ÍNDICE
TÍTULO I
DISPOSICIONES GENERALES
CAPÍTULO 1
Ámbito de aplicación de la legislación aduanera, misión de las aduanas y definiciones
CAPÍTULO 2
Derechos y obligaciones de las personas en el marco de la legislación aduanera
Sección 1
Suministro de información
Sección 2
Representación aduanera
Sección 3
Operador económico autorizado
Sección 4
Decisiones relativas a la aplicación de la legislación aduanera
Sección 5
Sanciones
Sección 6
Recursos
Sección 7
Control de las mercancías
Sección 8
Conservación de documentos y datos. Gravámenes y costes
CAPÍTULO 3
Conversión de divisas y plazos
TÍTULO II
ELEMENTOS EN QUE SE BASA LA APLICACIÓN DE LOS DERECHOS DE IMPORTACIÓN O EXPORTACIÓN Y OTRAS MEDIDAS EN EL COMERCIO DE MERCANCÍAS
CAPÍTULO 1
Arancel aduanero común y clasificación arancelaria de las mercancías
CAPÍTULO 2
Origen de las mercancías
Sección 1
Origen no preferencial
Sección 2
Origen preferencial
CAPÍTULO 3
Valor en aduana de las mercancías
TÍTULO III
DEUDA ADUANERA Y GARANTÍAS
CAPÍTULO 1
Origen de la deuda aduanera
Sección 1
Deuda aduanera de importación
Sección 2
Deuda aduanera de exportación
Sección 3
Disposiciones comunes a las deudas aduaneras nacidas en el momento de la importación y de la exportación
CAPÍTULO 2
Garantía de una deuda aduanera potencial o existente
CAPÍTULO 3
Cobro y pago de los derechos y devolución y condonación del importe de los derechos de importación y de exportación
Sección 1
Determinación del importe de los derechos de importación o de exportación, notificación de la deuda aduanera y contracción
Sección 2
Pago del importe de los derechos de importación o de exportación
Sección 3
Devolución y condonación del importe de los derechos de importación o de exportación
CAPÍTULO 4
Extinción de la deuda aduanera
TÍTULO IV
MERCANCÍAS INTRODUCIDAS EN EL TERRITORIO ADUANERO DE LA COMUNIDAD
CAPÍTULO 1
Declaración sumaria de entrada
CAPÍTULO 2
Llegada de las mercancías
Sección 1
Introducción de las mercancías en el territorio aduanero de la Comunidad
Sección 2
Presentación, descarga y examen de las mercancías
Sección 3
Formalidades posteriores a la presentación
Sección 4
Mercancías que han circulado al amparo de un régimen de tránsito
TÍTULO V
NORMAS GENERALES SOBRE EL ESTATUTO ADUANERO, LA INCLUSIÓN DE MERCANCÍAS EN UN RÉGIMEN ADUANERO, LA VERIFICACIÓN, EL LEVANTE Y LA CESIÓN DE LAS MERCANCÍAS
CAPÍTULO 1
Estatuto aduanero de las mercancías
CAPÍTULO 2
Inclusión de mercancías en un régimen aduanero
Sección 1
Disposiciones generales
Sección 2
Declaraciones aduaneras normales
Sección 3
Declaraciones aduaneras simplificadas
Sección 4
Disposiciones aplicables a todas las declaraciones en aduana
Sección 5
Otras simplificaciones
CAPÍTULO 3
Comprobación y levante de las mercancías
Sección 1
Comprobación
Sección 2
Levante
CAPÍTULO 4
Cesión de las mercancías
TÍTULO VI
DESPACHO A LIBRE PRÁCTICA Y EXENCIÓN DE DERECHOS DE IMPORTACIÓN
CAPÍTULO 1
Despacho a libre práctica
CAPÍTULO 2
Exención de derechos de importación
Sección 1
Mercancías de retorno
Sección 2
Pesca marítima y productos extraídos del mar
Sección 3
Medidas de aplicación
TÍTULO VII
REGÍMENES ESPECIALES
CAPÍTULO 1
Disposiciones generales
CAPÍTULO 2
Tránsito
Sección 1
Tránsito externo e interno
Sección 2
Tránsito comunitario
CAPÍTULO 3
Depósito
Sección 1
Disposiciones comunes
Sección 2
Depósito temporal
Sección 3
Depósito aduanero
Sección 4
Zonas francas
CAPÍTULO 4
Destinos especiales
Sección 1
Importación temporal
Sección 2
Destino final
CAPÍTULO 5
Perfeccionamiento
Sección 1
Disposiciones generales
Sección 2
Perfeccionamiento activo
Sección 3
Perfeccionamiento pasivo
TÍTULO VIII
SALIDA DE LAS MERCANCÍAS DEL TERRITORIO ADUANERO DE LA COMUNIDAD
CAPÍTULO 1
Mercancías que salen del territorio aduanero
CAPÍTULO 2
Exportación y reexportación
CAPÍTULO 3
Exención de derechos de exportación
TÍTULO IX
COMITÉ DEL CÓDIGO ADUANERO Y DISPOSICIONES FINALES
CAPÍTULO 1
Comité del código aduanero
CAPÍTULO 2
Disposiciones finales
ANEXO
TABLAS DE CORRESPONDENCIAS
TÍTULO I
DISPOSICIONES GENERALES
CAPÍTULO 1
Ámbito de aplicación de la legislación aduanera, misión de las aduanas y definiciones
Artículo 1
Objeto y ámbito de aplicación
1. El presente Reglamento establece el código aduanero comunitario, denominado en lo sucesivo el «código», que contiene las disposiciones y procedimientos generales aplicables a las mercancías introducidas en el territorio aduanero de la Comunidad o que salen del mismo.
Sin perjuicio del Derecho y de los convenios internacionales y de la normativa comunitaria aplicable a otros ámbitos, el código se aplicará de manera uniforme en todo el territorio aduanero de la Comunidad.
2. Se podrán aplicar determinadas disposiciones de la legislación aduanera fuera del territorio aduanero de la Comunidad cuando así se prevea en normas reguladoras de ámbitos específicos o en convenios internacionales.
3. Determinadas disposiciones de la legislación aduanera, incluidos los procedimientos simplificados contemplados, serán aplicables al comercio de mercancías entre partes del territorio aduanero de la Comunidad a las que sean aplicables las disposiciones de la Directiva 2006/112/CE y partes de ese territorio a las que no sean aplicables, así como al comercio entre partes de ese territorio a las que no sean aplicables dichas disposiciones.
Las medidas destinadas a modificar elementos no esenciales del presente Reglamento, completándolo, y que establezcan las disposiciones a que se refiere el párrafo primero y las formalidades simplificadas para su aplicación, se adoptarán con arreglo al procedimiento de reglamentación con control contemplado en el artículo 184, apartado 4. Dichas medidas tembién tendrán en cuenta las circunstancias particulares correspondientes al comercio de mercancías en que solo interviene un Estado miembro.
Artículo 2
Misión de las autoridades aduaneras
Las autoridades aduaneras serán responsables de supervisar el comercio internacional de la Comunidad, debiendo contribuir a un comercio justo y abierto, a la aplicación de los aspectos externos del mercado interior y a la ejecución de la política comercial común y de las restantes políticas comunes relacionadas con el comercio, así como a la seguridad global de la cadena de suministros. Las autoridades aduaneras adoptarán medidas destinadas, en particular, a:
a)
proteger los intereses financieros de la Comunidad y de sus Estados miembros;
b)
proteger a la Comunidad del comercio desleal e ilegal, apoyando al mismo tiempo las actividades comerciales legítimas;
c)
garantizar la seguridad y protección de la Comunidad y de sus residentes y la protección del medio ambiente, actuando, cuando proceda, en estrecha cooperación con otras autoridades;
d)
mantener un equilibrio adecuado entre los controles aduaneros y la facilitación del comercio legítimo.
Artículo 3
Territorio aduanero
1. El territorio aduanero de la Comunidad comprenderá los territorios siguientes, incluidos su mar territorial, sus aguas interiores y su espacio aéreo:
-
el territorio del Reino de Bélgica,
-
el territorio de la República de Bulgaria,
-
el territorio de la República Checa,
-
el territorio del Reino de Dinamarca, salvo las Islas Feroe y Groenlandia,
-
el territorio de la República Federal de Alemania, salvo la isla de Heligoland y el territorio de Buesingen (Tratado de 23 de noviembre de 1964 entre la República Federal de Alemania y la Confederación Suiza),
-
el territorio de la República de Estonia,
-
el territorio de Irlanda,
-
el territorio de la República Helénica,
-
el territorio del Reino de España, salvo Ceuta y Melilla,
-
el territorio de la República Francesa, salvo Nueva Caledonia, Mayotte, San Pedro y Miquelón, Wallis y Futuna, la Polinesia Francesa y los Territorios Australes y Antárticos Franceses,
-
el territorio de la República Italiana, salvo los municipios de Livigno y Campione d’Italia y las aguas nacionales del lago de Lugano comprendidas entre la orilla y la frontera política de la zona situada entre Ponte Tresa y Porto Ceresio,
-
el territorio de la República de Chipre, de acuerdo con las disposiciones del Acta de adhesión de 2003,
-
el territorio de la República de Letonia,
-
el territorio de la República de Lituania,
-
el territorio del Gran Ducado de Luxemburgo,
-
el territorio de la República de Hungría,
-
el territorio de Malta,
-
el territorio europeo del Reino de los Países Bajos,
-
el territorio de la República de Austria,
-
el territorio de la República de Polonia,
-
el territorio de la República Portuguesa,
-
el territorio de Rumanía,
-
el territorio de la República de Eslovenia,
-
el territorio de la República Eslovaca,
-
el territorio de la República de Finlandia,
-
el territorio del Reino de Suecia,
-
el territorio del Reino Unido de Gran Bretaña e Irlanda del Norte, de las Islas Anglonormandas y de la Isla de Man.
2. Habida cuenta de los convenios y tratados que les son aplicables, se considerarán parte integrante del territorio aduanero de la Comunidad los territorios situados fuera del territorio de los Estados miembros que se indican a continuación, incluidos su mar territorial, sus aguas interiores y su espacio aéreo:
a)
FRANCIA
El territorio de Mónaco, tal y como se define en el Convenio aduanero firmado en París el 18 de mayo de 1963 (Journal officiel de la République française de 27 de septiembre de 1963, p. 8679);
b)
CHIPRE
El territorio de las zonas de soberanía del Reino Unido de Akrotiri y Dhekelia, tal como se definen en el Tratado relativo al Establecimiento de la República de Chipre, firmado en Nicosia el 16 de agosto de 1960 [United Kingdom Treaty Series no 4 (1961), Cmnd. 1252].
Artículo 4
Definiciones
A los efectos del presente código, se entenderá por:
1)
«autoridades aduaneras»: las administraciones de aduanas de los Estados miembros competentes para aplicar la legislación aduanera, así como cualquier otra autoridad que esté facultada por la legislación nacional para aplicar determinadas disposiciones de esa legislación;
2)
«legislación aduanera»: el cuerpo legal integrado por:
a)
el código y las disposiciones de aplicación de este que se adopten a nivel comunitario y, en su caso, nacional;
b)
el arancel aduanero común;
c)
la legislación relativa al establecimiento de un régimen comunitario de franquicias aduaneras;
d)
los acuerdos internacionales que contengan disposiciones aduaneras aplicables en la Comunidad;
3)
«controles aduaneros»: los actos específicos efectuados por las autoridades aduaneras para garantizar que se apliquen correctamente la legislación aduanera y las demás disposiciones sobre entrada, salida, tránsito, transferencia, depósito y destino final de las mercancías que circulen entre el territorio aduanero de la Comunidad y otros territorios, así como sobre la presencia y la circulación en el territorio aduanero de mercancías no comunitarias y de mercancías incluidas en el régimen de destino final;
4)
«persona»: las personas físicas o jurídicas, así como cualquier asociación de personas que no sea una persona jurídica pero cuya capacidad para realizar actos jurídicos esté reconocida por la legislación comunitaria o por las legislaciones nacionales;
5)
«operador económico»: una persona que, en el ejercicio de su actividad profesional, intervenga en actividades cubiertas por la legislación aduanera;
6)
«representante aduanero»: toda persona nombrada por otra persona para ejecutar los actos y formalidades necesarios en virtud de la legislación aduanera en sus relaciones con las autoridades aduaneras;
7)
«riesgo»: la probabilidad de que se produzca un hecho en relación con la entrada, salida, tránsito, transferencia o destino final de las mercancías que circulen entre el territorio aduanero de la Comunidad y otros países o territorios situados fuera de aquel, o con la presencia de mercancías que no tengan estatuto comunitario, que lleve a cualquiera de los resultados siguientes:
a)
impedir la correcta aplicación de disposiciones comunitarias o nacionales;
b)
comprometer los intereses financieros de la Comunidad y de sus Estados miembros;
c)
constituir una amenaza para la seguridad y protección de la Comunidad y de sus residentes, para la salud pública, la sanidad animal o la fitosanidad, para el medio ambiente o para los consumidores;
8)
«formalidades aduaneras»: todas las operaciones que tengan que ser efectuadas por una persona determinada y por las autoridades aduaneras para cumplir con la legislación aduanera;
9)
«declaración sumaria» (declaración sumaria de entrada y declaración sumaria de salida): el acto por el que una persona informa antes o en el momento mismo a las autoridades aduaneras, en la forma y el modo establecidos, de que determinadas mercancías van a entrar o salir del territorio aduanero de la Comunidad;
10)
«declaración en aduana»: el acto por el que una persona expresa en la forma y el modo establecidos la voluntad de incluir las mercancías en un determinado régimen aduanero, con mención, en su caso, de las disposiciones particulares que deban aplicarse;
11)
«declarante»: la persona que presenta una declaración sumaria o una notificación de reexportación o efectúa una declaración en aduana en nombre propio, o la persona en cuyo nombre se realiza dicha declaración;
12)
«régimen aduanero»: cualquiera de los regímenes en los que puedan incluirse las mercancías con arreglo al presente código, a saber:
a)
despacho a libre práctica;
b)
regímenes especiales;
c)
exportación;
13)
«deuda aduanera»: la obligación de una persona de pagar el importe de los derechos de importación o exportación aplicables a mercancías específicas con arreglo a la legislación aduanera vigente;
14)
«deudo»: toda persona responsable de una deuda aduanera;
15)
«derechos de importación»: los derechos de aduana que deben pagarse por la importación de mercancías;
16)
«derechos de exportación»: los derechos de aduana que deben pagarse por la exportación de mercancías;
17)
«estatuto aduanero»: el estatuto de una mercancía como mercancía comunitaria o no comunitaria;
18)
«mercancías comunitarias»: las que respondan a alguno de los criterios siguientes:
a)
se obtengan enteramente en el territorio aduanero de la Comunidad y no incorporen ninguna mercancía importada de países o territorios situados fuera del territorio aduanero de aquella. Las mercancías que se obtengan enteramente en el territorio aduanero de la Comunidad no tendrán estatuto de mercancías comunitarias si se han obtenido a partir de mercancías incluidas bajo un régimen de tránsito externo, de depósito, de importación temporal o de perfeccionamiento activo, en los casos determinados con arreglo al artículo 101, apartado 2, letra c);
b)
se introduzcan en el territorio aduanero de la Comunidad procedentes de países o territorios situados fuera de dicho territorio y se despachen a libre práctica;
c)
se obtengan o produzcan en el territorio aduanero de la Comunidad solo con las mercancías a las que se refiere la letra b) o con mercancías que respondan a los criterios indicados en las letras a) y b);
19)
«mercancías no comunitarias»: las mercancías no recogidas en el punto 18 o que hayan perdido su estatuto aduanero de mercancías comunitarias;
20)
«gestión de riesgos»: la detección sistemática de los riesgos y la aplicación de todas las medidas que sean necesarias para reducir la exposición a ellos. Incluye actividades tales como la recogida de datos e información, el análisis y la evaluación de riesgos, la prescripción y adopción de medidas, y el seguimiento y la revisión periódicos del proceso y sus resultados, a partir de fuentes y estrategias internacionales, comunitarias y nacionales;
21)
«levante de las mercancías»: el acto por el que las autoridades aduaneras pongan las mercancías a disposición de los fines concretos del régimen aduanero en el que se hayan incluido;
22)
«vigilancia aduanera»: las tareas desempeñadas generalmente por las autoridades aduaneras para garantizar el cumplimiento de la legislación aduanera y, en su caso, el de otras disposiciones aplicables a las mercancías sujetas a dichas tareas;
23)
«devolución»: el reembolso de los derechos de importación o de exportación que han sido pagados;
24)
«condonación»: la dispensa de la obligación de pagar derechos de importación o de exportación que no han sido pagados;
25)
«productos transformados»: los productos resultantes de las operaciones de transformación en el marco de los regímenes de perfeccionamiento;
26)
«persona establecida en el territorio aduanero de la Comunidad»:
a)
en el caso de las personas físicas, cualquier persona que tenga su domicilio habitual en el territorio aduanero de la Comunidad;
b)
en el caso de las personas jurídicas y de las asociaciones de personas, cualquier persona que tenga su domicilio social, su sede o un establecimiento comercial permanente en el territorio aduanero de la Comunidad;
27)
«presentación en aduana»: la notificación a las autoridades aduaneras de la llegada de las mercancías a la aduana, o a cualquier otro lugar designado o autorizado por aquellas, y de su disponibilidad para los controles aduaneros;
28)
«titular de las mercancías»: la persona que ostente su propiedad o un derecho similar de disposición de ellas o que tenga el control físico de ellas;
29)
«titular del régimen»: la persona que haga la declaración en aduana o en cuyo nombre se haga esta, o la persona a la que se hayan cedido los derechos y obligaciones de esa persona en el marco de un régimen aduanero;
30)
«medidas de política comercial»: las medidas no arancelarias que se establezcan en el ámbito de la política comercial común en forma de disposiciones comunitarias para regular el comercio internacional de mercancías;
31)
«operaciones de transformación»: cualquiera de las siguientes:
a)
la manipulación de mercancías, incluidos su montaje o ensamblaje o su incorporación a otras mercancías;
b)
la transformación de mercancías;
c)
la destrucción de mercancías;
d)
la reparación de mercancías, incluidas su restauración y su puesta a punto;
e)
el uso de mercancías que no formen parte del producto transformado pero que permitan o faciliten la producción de este, incluso aunque se consuman total o parcialmente en el proceso (ayudas a la producción);
32)
«coeficiente de rendimiento»: la cantidad o el porcentaje de productos transformados que se obtengan de la transformación de una determinada cantidad de mercancías incluidas en un régimen de perfeccionamiento;
33)
«mensaje»: una comunicación en un formato establecido que contenga datos que se transmiten de una persona, oficina o autoridad a otra, utilizando la tecnología de la información y redes de ordenadores.
CAPÍTULO 2
Derechos y obligaciones de las personas en el marco de la legislación aduanera
Sección 1
Suministro de información
Artículo 5
Intercambio y almacenamiento de datos
1. Todo intercambio de datos, documentos de acompañamiento, decisiones y notificaciones entre las autoridades aduaneras y entre estas y los operadores económicos que sea necesario con arreglo a la legislación aduanera y el almacenamiento de esos datos necesario con arreglo a la legislación aduanera deberán efectuarse por medios electrónicos.
Las medidas destinadas a modificar elementos no esenciales del presente Reglamento, completándolo, y que establezcan excepciones a lo dispuesto en el párrafo primero, se adoptarán con arreglo al procedimiento de reglamentación con control contemplado en el artículo 184, apartado 4.
Dichas medidas definirán los casos en los que se podrá recurrir a una comunicación mediante documentos en papel o por cualquier otro medio en lugar de un intercambio electrónico de datos y las condiciones en las que se producirá dicha comunicación, teniendo en cuenta, en particular, lo siguiente:
a)
la posibilidad de que fallen temporalmente los sistemas informáticos de las autoridades aduaneras;
b)
la posibilidad de que fallen temporalmente los sistemas informáticos de los operadores económicos;
c)
los convenios y acuerdos internacionales que disponen el uso de documentos en papel;
d)
los viajeros sin acceso directo a sistemas informáticos y sin medios para obtener información electrónica;
e)
los requisitos prácticos de que las declaraciones se hagan verbalmente o mediante cualquier otro acto.
2. Salvo disposición expresa en contrario en la legislación aduanera, la Comisión adoptará con arreglo al procedimiento de reglamentación contemplado en el artículo 184, apartado 2, las medidas que sean necesarias a fin de establecer:
a)
los mensajes que deban intercambiarse las aduanas para la aplicación de la legislación aduanera;
b)
un conjunto de datos y un formato comunes para los mensajes que hayan de intercambiarse por disposición de la legislación aduanera.
Los datos que se mencionan en la letra b) del párrafo primero ofrecerán la información necesaria para los análisis de riesgos y la correcta realización de los controles aduaneros; tales datos se ajustarán, cuando proceda, a las normas y prácticas comerciales internacionales.
Artículo 6
Protección de los datos
1. Toda información obtenida por las autoridades aduaneras en el desempeño de sus funciones que sea confidencial por naturaleza o que se haya facilitado con ese carácter estará protegida por el deber de secreto profesional. Sin perjuicio de lo dispuesto en el artículo 26, apartado 2, las autoridades competentes no podrán difundir esa información sin el consentimiento expreso de la persona o autoridad que la haya facilitado.
Dicha información, sin embargo, podrá difundirse sin ese consentimiento cuando las autoridades aduaneras estén obligadas o autorizadas a hacerlo así en el marco de un procedimiento judicial o en virtud de las disposiciones vigentes, especialmente en materia de protección de datos.
2. La comunicación de datos confidenciales a las autoridades aduaneras y otras autoridades competentes de países o territorios situados fuera del territorio aduanero de la Comunidad solo estará permitida en el marco de acuerdos internacionales que garanticen un nivel de protección de datos adecuado.
3. La difusión o comunicación de cualquier información deberá efectuarse con pleno respeto de las disposiciones vigentes en materia de protección de datos.
Artículo 7
Intercambio de información complementaria entre las autoridades aduaneras y los operadores económicos
1. En particular a efectos de la cooperación mutua en la detección y prevención de riesgos, las autoridades aduaneras y los operadores económicos podrán intercambiarse cualquier información que no esté exigida expresamente por la legislación aduanera. Tal intercambio podrá tener lugar en el marco de un acuerdo escrito e incluir el acceso de las autoridades aduaneras a los sistemas informáticos del operador económico.
2. Toda información que facilite una parte a la otra en el marco de cooperación previsto en el apartado 1 se considerará de carácter confidencial a menos que ambas partes acuerden lo contrario.
Artículo 8
Suministro de información por las autoridades aduaneras
1. Cualquier persona interesada podrá solicitar a las autoridades aduaneras información relativa a la aplicación de la legislación aduanera. Tal solicitud podrá rechazarse si no se relaciona con una actividad que se prevea realizar en el ámbito del comercio internacional de mercancías.
2. Las autoridades aduaneras mantendrán un diálogo regular con los operadores económicos y con otras autoridades que intervengan en el comercio internacional de mercancías. Promoverán, asimismo, la necesaria transparencia divulgando sin restricciones y, siempre que sea factible, sin gastos y a través de Internet, la legislación aduanera, las resoluciones administrativas generales y los formularios de solicitud.
Artículo 9
Suministro de información a las autoridades aduaneras
1. A requerimiento de las autoridades aduaneras y dentro del plazo fijado, toda persona que intervenga directa o indirectamente en la realización de las formalidades aduaneras o en los controles aduaneros deberá facilitar a dichas autoridades toda la información y documentación exigida, en una forma adecuada, y toda la asistencia que sea precisa para la realización de esas formalidades o controles.
2. Toda persona que presente una declaración sumaria o una declaración en aduana, una notificación o una solicitud de autorización o de cualquier otra decisión será responsable de lo siguiente:
a)
la exactitud e integridad de la información que contenga la declaración, notificación o solicitud;
b)
la autenticidad de los documentos presentados a las autoridades o puestos a su disposición;
c)
en su caso, el cumplimiento de todas las obligaciones derivadas del régimen en el que se incluyan las mercancías o de la realización de las operaciones aduaneras que se hayan autorizado.
Lo dispuesto en el párrafo primero se aplicará también al suministro de cualquier otra información en cualquier otra forma exigida por las autoridades aduaneras o en que se haya presentado a estas.
En caso de que sea el representante aduanero de la persona interesada quien presente la declaración, notificación o solicitud o facilite la información, dicho representante aduanero quedará también sujeto a la responsabilidad establecida en el párrafo primero.
Artículo 10
Sistemas electrónicos
1. Los Estados miembros cooperarán con la Comisión en el desarrollo, mantenimiento y utilización de sistemas electrónicos para el intercambio de información entre aduanas y para el registro y la conservación comunes de información referente, en particular, a:
a)
los operadores económicos que intervengan directa o indirectamente en la cumplimentación de las formalidades aduaneras;
b)
las solicitudes y autorizaciones relativas a un régimen aduanero o al estatuto de operador económico autorizado;
c)
las solicitudes y decisiones especiales con arreglo al artículo 20;
d)
la gestión común de riesgos que se menciona en el artículo 25.
2. Las medidas destinadas a modificar elementos no esenciales del presente Reglamento, completándolo, y que establezcan lo siguiente:
a)
el formato y contenido normalizados de la información que deba registrarse;
b)
el mantenimiento de dicha información por las autoridades aduaneras de los Estados miembros;
c)
las normas de acceso a dicha información por parte de:
i)
los operadores económicos,
ii)
otras autoridades competentes,
se adoptarán con arreglo al procedimiento de reglamentación con control contemplado en el artículo 184, apartado 4.
Sección 2
Representación aduanera
Artículo 11
Representante aduanero
1. Toda persona podrá nombrar a un representante aduanero.
Esta representación podrá ser directa, en cuyo caso el representante aduanero actuará en nombre y por cuenta de la persona que lo haya designado, o indirecta, en cuyo caso actuará en su propio nombre pero por cuenta de esa persona.
Los representantes aduaneros deberán estar establecidos en el territorio aduanero de la Comunidad.
2. Los Estados miembros podrán determinar, de conformidad con el Derecho comunitario, las condiciones en las que un representante aduanero podrá prestar servicios en el Estado miembro en que esté establecido. No obstante, sin perjuicio de la aplicación de criterios menos estrictos por parte de los Estados miembros en cuestión, todo representante aduanero que cumpla los criterios establecidos en el artículo 14, letras a) a d), estará autorizado a prestar tales servicios en otro Estado miembro distinto de aquel en que esté establecido.
3. Las medidas destinadas a modificar elementos no esenciales del presente Reglamento, completándolo, y que establezcan lo siguiente:
a)
las condiciones con arreglo a las cuales podrá dispensarse del requisito contemplado en el apartado 1, párrafo tercero;
b)
las condiciones con arreglo a las cuales podrá concederse y probarse la autorización contemplada en el apartado 2;
c)
cualquier otra norma de desarrollo del presente artículo,
se adoptarán con arreglo al procedimiento de reglamentación con control contemplado en el artículo 184, apartado 4.
Artículo 12
Poder de representación
1. En su relación con las autoridades aduaneras, el representante aduanero declarará estar actuando por cuenta de la persona representada e indicará si la representación es directa o indirecta.
En caso de que una persona se abstenga de declarar que está actuando como representante aduanero o si declara estar actuando en tal condición sin poseer un poder de representación para ello, se considerará que esa persona está actuando en su propio nombre y por cuenta propia.
2. Las autoridades aduaneras podrán exigir a cualquier persona que declare estar actuando como representante aduanero la presentación de la prueba del poder de representación que le haya otorgado la persona representada.
Las medidas destinadas a modificar elementos no esenciales del presente Reglamento, completándolo, y que establezcan excepciones a lo dispuesto en el párrafo primero, se adoptarán con arreglo al procedimiento de reglamentación con control contemplado en el artículo 184, apartado 4.
Sección 3
Operador económico autorizado
Artículo 13
Solicitud y autorización
1. Todo operador económico establecido en el territorio aduanero de la Comunidad que cumpla las condiciones dispuestas en los artículos 14 y 15 podrá solicitar el estatuto de «operador económico autorizado».
Dicho estatuto será concedido por las autoridades aduaneras, en su caso tras evacuar consultas con otras autoridades competentes, y se someterá a supervisión.
2. El estatuto de operador económico autorizado consistirá en dos tipos de autorización: la de operador económico autorizado en el ámbito de la «simplificación aduanera» y la de operador económico autorizado en el ámbito de la «seguridad y protección».
El primer tipo de autorización permitirá a los operadores económicos beneficiarse de determinados procedimientos simplificados en virtud de la legislación aduanera. El segundo tipo de autorización concederá a su titular facilidades en materia de seguridad y protección.
Ambos tipos de autorización son acumulables.
3. Con sujeción a lo dispuesto en los artículos 14 y 15 y sin perjuicio de los controles aduaneros pertinentes, el estatuto de operador económico autorizado será reconocido por las autoridades aduaneras de todos los Estados miembros.
4. Una vez reconocido el estatuto de operador económico autorizado y siempre que se cumplan las condiciones fijadas por la legislación aduanera para un tipo específico de procedimiento simplificado, las autoridades aduaneras autorizarán al operador a beneficiarse de dicho procedimiento.
5. El estatuto de operador económico autorizado podrá ser suspendido o revocado de acuerdo con las condiciones que se establezcan en virtud del artículo 15, apartado 1, letra g).
6. Los operadores económicos autorizados deberán informar a las autoridades aduaneras de todas las circunstancias posteriores a la concesión de dicho estatuto que puedan afectar a su continuación o a su contenido.
Artículo 14
Concesión del estatuto
Los criterios para la concesión del estatuto de operador económico autorizado serán los siguientes:
a)
una trayectoria adecuada de cumplimiento de los requisitos aduaneros y fiscales;
b)
un sistema satisfactorio de gestión de los registros comerciales y, en su caso, de los registros de transporte, que permita la correcta realización de los controles aduaneros;
c)
una solvencia acreditada;
d)
de conformidad con el artículo 13, apartado 2, cuando un operador económico autorizado quiera beneficiarse de los procedimientos simplificados previstos en la legislación aduanera, un nivel adecuado de competencia o de cualificaciones profesionales directamente relacionadas con la actividad que ejerza;
e)
de conformidad con el artículo 13, apartado 2, cuando un operador económico autorizado quiera beneficiarse de las facilidades en materia de controles aduaneros relacionadas con la seguridad, unos niveles de seguridad y protección apropiados.
Artículo 15
Medidas de aplicación
1. Las medidas destinadas a modificar elementos no esenciales del presente Reglamento, completándolo, y que establezcan normas en relación con lo siguiente:
a)
la concesión del estatuto de operador económico autorizado;
b)
los casos en que deberá revisarse el estatuto de operador económico autorizado;
c)
la concesión de autorizaciones para el uso de procedimientos simplificados por operadores económicos autorizados;
d)
la identificación de la autoridad aduanera competente para la concesión del estatuto y de esas autorizaciones;
e)
el tipo y el alcance de las facilidades que pueden concederse a los operadores económicos autorizados en lo que se refiere a controles aduaneros en materia de seguridad y protección;
f)
las consultas con otras autoridades aduaneras y el suministro a ellas de información;
g)
las condiciones en que pueda suspenderse o revocarse el estatuto de operador económico autorizado;
h)
las condiciones en que, teniendo especialmente en cuenta los acuerdos internacionales, pueda dispensarse del requisito de establecimiento en el territorio aduanero de la Comunidad a categorías concretas de operadores económicos autorizados,
se adoptarán con arreglo al procedimiento de reglamentación con control contemplado en el artículo 184, apartado 4.
2. Dichas medidas tendrán en cuenta lo siguiente:
a)
las normas adoptadas en virtud de lo dispuesto en el artículo 25, apartado 3;
b)
la participación profesional en actividades cubiertas por la legislación aduanera;
c)
el nivel adecuado de competencia o de cualificaciones profesionales directamente relacionadas con la actividad que ejerza;
d)
la posesión por el operador económico de un certificado reconocido internacionalmente, expedido con arreglo a los convenios internacionales pertinentes.
Sección 4
Decisiones relativas a la aplicación de la legislación aduanera
Artículo 16
Disposiciones generales
1. Toda persona que solicite una decisión a las autoridades aduaneras relacionada con la aplicación de la legislación aduanera deberá facilitarles la información por ellas requerida para poder adoptar esa decisión.
La decisión podrá también ser solicitada por varias personas y adoptarse para todas ellas, de acuerdo con las condiciones establecidas en la legislación aduanera.
2. Salvo que la legislación aduanera disponga lo contrario, las decisiones a las que se refiere el apartado 1 se adoptarán y notificarán a su solicitante sin demora y a más tardar en el plazo de cuatro meses a partir de la fecha en que las autoridades aduaneras hayan recibido toda la información por ellas requerida para poder adoptar dicha decisión.
No obstante, en caso de no poder cumplir ese plazo y antes de su expiración, las autoridades aduaneras informarán al solicitante de los motivos de tal imposibilidad, indicándole el plazo suplementario que consideren necesario para adoptar la decisión solicitada.
3. Salvo que se disponga lo contrario en la legislación aduanera o en la propia decisión que se adopte, esta surtirá efecto desde la fecha en que el solicitante reciba, o se considere que ha recibido, la notificación de su adopción. Salvo en los casos previstos en el artículo 24, apartado 2, las decisiones adoptadas serán ejecutables por las autoridades aduaneras desde esa misma fecha.
4. Antes de adoptar una decisión que afecte negativamente a la persona o personas a la que vaya dirigida, las autoridades aduaneras comunicarán los motivos en los que pretenden basar su decisión a los interesados, los cuales tendrán la oportunidad de expresar sus observaciones dentro de un plazo prescrito, que comenzará a contar a partir de la fecha en que se haya producido la comunicación.
Tras la expiración de ese plazo, los interesados serán debidamente notificados de la decisión adoptada y de los motivos en los que se base. La decisión que se adopte mencionará el derecho de recurso que dispone el artículo 23.
5. Las medidas destinadas a modificar elementos no esenciales del presente Reglamento completándolo, y que establezcan lo siguiente:
a)
los casos en los que no se aplicará el párrafo primero del apartado 4 y las condiciones de su no aplicación;
b)
el plazo mencionado en el párrafo primero del apartado 4,
se adoptarán con arreglo al procedimiento de reglamentación con control contemplado en el artículo 184, apartado 4.
6. Sin perjuicio de las disposiciones que regulan en otros ámbitos los casos y las condiciones de invalidez o de nulidad de las decisiones, las autoridades aduaneras que hayan adoptado una decisión podrán anularla, modificarla o revocarla en cualquier momento cuando no se ajuste a la legislación aduanera.
7. Excepto cuando una autoridad aduanera actúe en calidad de autoridad judicial, las disposiciones de los apartados 3, 4 y 6 del presente artículo y de los artículos 17, 18 y 19 se aplicarán también a las decisiones que tomen las autoridades aduaneras sin solicitud previa del interesado y, en particular, a los casos en que, por disposición del artículo 67, apartado 3, sea preciso notificar la deuda aduanera.
Artículo 17
Validez comunitaria de las decisiones
A menos que se requiera o especifique lo contrario, las decisiones adoptadas por las autoridades aduaneras basadas en la aplicación de la legislación aduanera o relacionadas con ella serán válidas en todo el territorio aduanero de la Comunidad.
Artículo 18
Anulación de decisiones favorables
1. Las autoridades aduaneras anularán las decisiones que sean favorables a las personas a las que se hayan dirigido en caso de que concurran las tres circunstancias siguientes:
a)
que la decisión adoptada se haya basado en información incorrecta o incompleta;
b)
que el solicitante supiera o debiera razonablemente haber sabido que la información era incorrecta o incompleta, y
c)
que la decisión habría sido diferente si la información hubiese sido correcta y completa.
2. La anulación de una decisión será notificada al destinatario de dicha decisión.
3. Salvo que se disponga lo contrario en la decisión conforme a la legislación aduanera, la anulación será efectiva desde la misma fecha en que haya comenzado a surtir efectos la decisión inicial.
4. La Comisión podrá adoptar, por el procedimiento de gestión contemplado en el artículo 184, apartado 3, medidas de aplicación del presente artículo y, en especial, relativas a los casos en que una decisión se dirija a varias personas.
Artículo 19
Revocación y modificación de decisiones favorables
1. Una decisión favorable al interesado será revocada o modificada cuando, en casos distintos de los previstos en el artículo 18, no se hubieren cumplido o dejaren de cumplirse una o varias de las condiciones establecidas para su adopción.
2. Salvo que la legislación aduanera disponga lo contrario, la revocación de una decisión favorable a varias personas podrá afectar únicamente a aquella que haya incumplido las obligaciones impuestas por esa decisión.
3. La revocación o modificación de una decisión será notificada al destinatario de dicha decisión.
4. El artículo 16, apartado 3, se aplicará a la revocación o modificación de la decisión.
No obstante, en casos excepcionales en que así lo requieran los intereses legítimos deldestinatario de la decisión, las autoridades aduaneras podrán aplazar la fecha en que la revocación o modificación deba comenzar a surtir efectos.
5. La Comisión podrá adoptar, con arreglo al procedimiento de gestión contemplado en el artículo 184, apartado 3, medidas de aplicación del presente artículo y, en especial, las relativas a los casos en que una decisión se dirija a varias personas.
Artículo 20
Decisiones relativas a la información vinculante
1. Cuando se les solicite formalmente, las autoridades aduaneras emitirán decisiones relativas a información arancelaria vinculante (denominadas en lo sucesivo «decisiones IAV») o decisiones relativas a información vinculante en materia de origen (denominadas en lo sucesivo «decisiones IVO»).
Dicha solicitud se denegará en cualquiera de las siguientes circunstancias:
a)
cuando se efectúe o se haya efectuado ya en la misma aduana o en otra diferente, por el titular o por una persona que actúe en nombre del titular, la solicitud de una decisión relativa a las mismas mercancías, y tratándose de decisiones IVO, cuando se den las mismas circunstancias que determinaron la adquisición del origen;
b)
cuando la solicitud no esté relacionada con ninguno de los fines previstos para las decisiones IAV o IVO ni con ninguno de los destinos previstos de un régimen aduanero.
2. Las decisiones IAV e IVO solo serán vinculantes en materia de clasificación arancelaria y de determinación del origen de las mercancías.
Dichas decisiones vincularán a las autoridades aduaneras, respecto del titular de la decisión, únicamente con relación a las mercancías cuyas formalidades aduaneras se cumplimenten después de la fecha en que la decisión surta efecto.
Las decisiones vincularán al titular de la decisión, respecto de las autoridades aduaneras, únicamente desde la fecha en que reciba, o se considere que ha recibido, la notificación de la decisión.
3. Las decisiones IAV e IVO tendrán una validez de tres años a partir de la fecha en la que la decisión surta efecto.
4. Para aplicar una decisión IAV o IVO en el marco de un régimen aduanero concreto, el titular de la decisión tendrá que probar lo siguiente:
a)
en el caso de las decisiones IAV, que las mercancías declaradas se corresponden en todos sus aspectos con las descritas en la decisión;
b)
en el caso de las decisiones IVO, que las mercancías en cuestión y las circunstancias determinantes de la adquisición del origen se corresponden en todos sus aspectos con las mercancías y las circunstancias descritas en la decisión.
5. No obstante lo dispuesto en el artículo 16, apartado 6, y en el artículo 18, las decisiones IAV e IVO serán anuladas cuando se hayan basado en información incorrecta o incompleta facilitada por los solicitantes.
6. Las decisiones IAV e IVO se revocarán de acuerdo con lo dispuesto en el artículo 16, apartado 6, y en el artículo 19.
No podrán, en cambio, modificarse.
7. La Comisión adoptará, con arreglo al procedimiento de reglamentación contemplado en el artículo 184, apartado 2, medidas de aplicación de los apartados 1 a 5 del presente artículo.
8. Sin perjuicio del artículo 19, las medidas destinadas a modificar elementos no esenciales del presente Reglamento, completándolo, y que establezcan lo siguiente:
a)
las condiciones y el momento en que una decisión IAV o IVO perderá su validez;
b)
las condiciones y el plazo en que la decisión mencionada en la letra a) puede seguir siendo utilizada en contratos vinculantes basados en ella y celebrados antes de la expiración de su validez;
c)
las condiciones en las que la Comisión podrá emitir decisiones en las que solicite a los Estados miembros que revoquen o modifiquen una decisión relativa a información vinculante que ofrece una información vinculante diferente en comparación con otras decisiones sobre el mismo tema,
se adoptarán con arreglo al procedimiento de reglamentación con control contemplado en el artículo 184, apartado 4.
9. Las medidas destinadas a modificar elementos no esenciales del presente Reglamento, completándolo, que establezcan las condiciones en las que deben emitirse otras decisiones relativas a información vinculante, se adoptarán con arreglo al procedimiento de reglamentación con control contemplado en el artículo 184, apartado 4.
Sección 5
Sanciones
Artículo 21
Imposición de sanciones
1. Cada Estado miembro establecerá sanciones en caso de incumplimiento de la legislación aduanera comunitaria. Dichas sanciones serán efectivas, proporcionadas y disuasorias.
2. Cuando se impongan sanciones administrativas, estas podrán adoptar, inter alia, una de las dos formas siguientes o ambas:
a)
una carga pecuniaria impuesta por las autoridades aduaneras, incluido, cuando proceda, un pago suplementario que sustituya a la sanción penal aplicable;
b)
la revocación, suspensión o modificación de cualquier autorización de la que se beneficie la persona sancionada.
3. Los Estados miembros notificarán a la Comisión, en el plazo de seis meses a partir de la fecha de aplicación del presente Reglamento que se determine con arreglo al artículo 188, apartado 2, las disposiciones nacionales vigentes contempladas en el apartado 1 y comunicarán sin demora cualquier modificación posterior que les afecte.
Sección 6
Recursos
Artículo 22
Decisiones adoptadas por la autoridad judicial
Los artículos 23 y 24 no se aplicarán a los recursos que puedan presentarse para la anulación, revocación o modificación de decisiones relativas a la aplicación de la legislación aduanera adoptadas por una autoridad judicial o por autoridades aduaneras que actúen en calidad de autoridades judiciales.
Artículo 23
Derecho de recurso
1. Toda persona tendrá derecho a recurrir una decisión de las autoridades aduaneras relativa a la aplicación de la legislación aduanera, cuando esta le afecte directa e individualmente.
De igual modo, toda persona que haya solicitado una decisión a las autoridades aduaneras y no la haya obtenido dentro del plazo dispuesto en el artículo 16, apartado 2, estará legitimada para ejercer el derecho de recurso.
2. El derecho de recurso podrá ejercerse en al menos dos fases:
a)
inicialmente, ante las autoridades aduaneras o ante una autoridad judicial u otro órgano designado a tal efecto por los Estados miembros;
b)
subsiguientemente, ante un órgano superior independiente, que podrá ser, según las disposiciones vigentes en los Estados miembros, una autoridad judicial o un órgano especializado equivalente.
3. El recurso deberá interponerse en el Estado miembro en que se haya adoptado o solicitado la decisión.
4. Los Estados miembros garantizarán que los procedimientos de recurso aplicados hagan posible la rápida confirmación o corrección de las decisiones tomadas por las autoridades aduaneras.
Artículo 24
Suspensión de decisiones
1. La presentación de un recurso no determinará la suspensión de la decisión recurrida.
2. No obstante, las autoridades aduaneras ordenarán la suspensión total o parcial de la ejecución de dicha decisión cuando tengan razones fundadas para dudar de la conformidad de la decisión impugnada con la legislación aduanera o cuando pueda temerse un daño irreparable para el interesado.
3. En los casos mencionados en el apartado 2, cuando la decisión recurrida determine la obligación de pagar derechos de importación o de exportación, la suspensión de la decisión estará supeditada a la prestación de una garantía, salvo que se determine, basándose en una evaluación documentada, que esta podría causar al deudor graves dificultades económicas o sociales.
La Comisión podrá adoptar, con arreglo al procedimiento de reglamentación contemplado en el artículo 184, apartado 2, medidas de aplicación del párrafo primero del presente apartado.
Sección 7
Control de las mercancías
Artículo 25
Controles aduaneros
1. Las autoridades aduaneras podrán efectuar cuantos controles aduaneros consideren necesarios.
Dichos controles podrán consistir, en particular, en examinar las mercancías, tomar muestras, verificar los datos contenidos en las declaraciones y la existencia y autenticidad de los documentos, revisar la contabilidad de los operadores económicos y otros registros, inspeccionar los medios de transporte y las mercancías y equipajes que transporten las personas facturados o como bulto de mano y realizar investigaciones oficiales y otros actos similares.
2. Los controles aduaneros que no sean aleatorios se basarán, principalmente, en un análisis de riesgos que, haciendo uso de las técnicas de tratamiento electrónico de datos, permita identificar y evaluar los riesgos y desarrollar las medidas necesarias para afrontarlos, sobre la base de criterios establecidos a nivel nacional, comunitario y, en su caso, internacional.
Los Estados miembros, en cooperación con la Comisión, desarrollarán, mantendrán y utilizarán un marco común de gestión de riesgos basado en el intercambio de información y de análisis de riesgos entre las administraciones aduaneras que establezca entre otras cosas, criterios comunes de evaluación de riesgos, medidas de control y ámbitos prioritarios de control.
Los controles basados en dicha información y criterios se llevarán a cabo sin perjuicio de los demás controles realizados de conformidad con el apartado 1 y el presente apartado o con otras disposiciones en vigor.
3. La Comisión, sin perjuicio de lo dispuesto en el apartado 2 del presente artículo, adoptará por el procedimiento de reglamentación contemplado en el artículo 184, apartado 2, medidas de aplicación que establezcan:
a)
un marco común de gestión de riesgos;
b)
criterios comunes y unos ámbitos de control prioritarios;
c)
la información y el análisis de riesgos que habrá de intercambiarse entre administraciones aduaneras.
Artículo 26
Cooperación entre autoridades
1. Cuando las mercancías sujetas a controles aduaneros sean sometidas a otros controles por autoridades competentes distintas de las aduaneras, las autoridades aduaneras procurarán, en estrecha cooperación con esas otras autoridades, que dichos controles se efectúen, siempre que sea posible, en el mismo momento y en el mismo lugar que los controles aduaneros (controles centralizados); serán las autoridades aduaneras las que cumplan la función de coordinación para lograrlo.
2. En el marco de los controles objeto de la presente sección, las autoridades aduaneras y no aduaneras competentes podrán, cuando ello sea necesario para minimizar los riesgos y combatir el fraude, intercambiarse entre sí y con la Comisión los datos de los que dispongan sobre la entrada, salida, tránsito, transferencia, depósito y destino final de las mercancías, incluido el tráfico postal, que circulen entre el territorio aduanero de la Comunidad y otros territorios, sobre la presencia y la circulación en el territorio aduanero de mercancías no comunitarias y de mercancías incluidas en el régimen de destino final, y sobre los resultados de todos los controles. Las autoridades aduaneras y la Comisión también podrán intercambiarse entre sí los datos a efectos de garantizar una aplicación uniforme de la legislación aduanera comunitaria.
Artículo 27
Control posterior al levante
Con el fin de determinar la exactitud de la información contenida en las declaraciones en aduana o en las declaraciones sumarias, las autoridades aduaneras podrán, tras el levante de una mercancía, verificar cualesquiera datos y documentos de las operaciones relativas a esa mercancía o de otras operaciones comerciales anteriores o posteriores que la afecten. Dichas autoridades podrán también examinar dichas mercancías y tomar muestras de ellas en el caso de que todavía fuese posible.
Las inspecciones podrán realizarse en los locales del titular de las mercancías o de su representante, en los de otra persona que, de forma directa o indirecta, haya actuado o actúe comercialmente en esas operaciones o en los de cualquier otra persona que esté en posesión de esos datos y documentos comerciales.
Artículo 28
Vuelos y cruceros intracomunitarios
1. Se someterán a controles o formalidades aduaneros el equipaje facturado y de mano de las personas que realicen un vuelo intracomunitario o que realicen un crucero marítimo intracomunitario, únicamente cuando la legislación aduanera así lo disponga.
2. Lo dispuesto en el apartado 1 se aplicará sin perjuicio de:
a)
los controles de seguridad y protección;
b)
los controles enmarcados en prohibiciones o restricciones.
3. La Comisión adoptará, con arreglo al procedimiento de reglamentación contemplado en el artículo 184, apartado 2, medidas de aplicación del presente artículo en las que establecerá los casos y condiciones en los que podrán aplicarse los controles y formalidades aduaneros a:
a)
el equipaje de mano y los equipajes facturados de las siguientes personas:
i)
personas que efectúen un vuelo en una aeronave procedente de un aeropuerto no comunitario y que vayan a continuar, previa escala en un aeropuerto comunitario, dicho vuelo con destino a otro aeropuerto comunitario,
ii)
personas que efectúen un vuelo a bordo de una aeronave que realice escala en un aeropuerto comunitario antes de continuar dicho vuelo con destino a un aeropuerto no comunitario,
iii)
personas que utilicen un servicio marítimo efectuado por el mismo buque y que comprenda trayectos sucesivos que hayan comenzado, incluyan escala o terminen en un puerto no comunitario,
iv)
personas a bordo de una embarcación de recreo y de una aeronave turística o comercial;
b)
el equipaje de mano y facturado:
i)
que llegue a un aeropuerto comunitario a bordo de una aeronave procedente de un aeropuerto no comunitario y sea transbordado, en este aeropuerto comunitario, a otra aeronave que realice un vuelo intracomunitario,
ii)
embarcado en un aeropuerto comunitario en una aeronave que efectúe un vuelo intracomunitario con el fin de ser transbordado, en otro aeropuerto comunitario, a una aeronave cuyo destino sea un aeropuerto no comunitario.
Sección 8
Conservación de documentos y datos. Gravámenes y costes
Artículo 29
Conservación de documentos y datos
1. Con el fin de posibilitar los controles aduaneros, las personas interesadas deberán conservar, al menos durante tres años naturales, toda la documentación e información prevista en el artículo 9, apartado 1, en una forma que sea accesible y aceptable para las autoridades aduaneras.
En el caso de las mercancías despachadas a libre práctica en circunstancias distintas de las indicadas en el párrafo tercero, o en el de las declaradas para la exportación, ese plazo se iniciará a partir del final del año en el que se acepten las declaraciones en aduana de despacho a libre práctica o de exportación.
En el caso de las mercancías que, en razón de su destino final, se despachen a libre práctica con exención de derechos o con un tipo reducido de derecho de importación, el plazo se iniciará a partir del final del año en el que dejen de estar sujetas a la vigilancia aduanera.
En el caso de las mercancías incluidas en otros regímenes aduaneros, el plazo comenzará a contar a partir del final del año en el que concluya el régimen en cuestión.
2. Sin perjuicio de lo dispuesto en el artículo 68, apartado 4, cuando el control aduanero de una deuda aduanera ponga de manifiesto la necesidad de corregir la contracción de esta, y siempre que la persona interesada sea informada de tal necesidad, el plazo previsto en el apartado 1 del presente artículo para la conservación de la documentación y de la información se prolongará tres años más.
Cuando se haya interpuesto un recurso o haya dado comienzo un proceso judicial, la documentación y la información deberán conservarse durante el plazo de tiempo previsto en el apartado 1 del presente artículo o hasta que concluya el recurso o el procedimiento judicial, si se trata de una fecha posterior.
Artículo 30
Gravámenes y costes
1. Las autoridades aduaneras no impondrán gravámenes por los controles aduaneros y demás actos de aplicación de la normativa aduanera efectuados durante el horario oficial de sus aduanas competentes.
No obstante, podrán imponer gravámenes o recuperar costes cuando se presten servicios especiales, en particular, los costes derivados:
a)
de la presencia que pueda solicitarse del personal de aduanas fuera del horario oficial o en locales que no sean los de aduanas;
b)
de los análisis e informes de expertos sobre las mercancías y de las tarifas postales que deban pagarse en caso de devolución de aquellas a un solicitante, particularmente en el marco de las decisiones contempladas en el artículo 20 o en el del suministro de información previsto en el artículo 8, apartado 1;
c)
del examen o muestreo de las mercancías para fines de verificación, o de la destrucción de estas, en caso de que se produzcan gastos que no sean los de la utilización del personal de aduanas;
d)
de las medidas de control excepcionales que sean necesarias debido a la naturaleza de las mercancías o a los riesgos potenciales existentes.
2. Las medidas destinadas a modificar elementos no esenciales del presente Reglamento, completándolo, y que establezcan excepciones a lo dispuesto en el párrafo segundo del apartado 1, se adoptarán con arreglo al procedimiento de reglamentación con control contemplado en el artículo 184, apartado 4.
CAPÍTULO 3
Conversión de divisas y plazos
Artículo 31
Conversión de divisas
1. Las autoridades competentes publicarán y/o divulgarán en Internet, el tipo de cambio aplicable, cuando sea necesaria la conversión de divisas por algunas de las razones siguientes:
a)
porque los factores utilizados para determinar el valor en aduana de una mercancía estén expresados en una moneda distinta de la del Estado miembro donde ese valor se determine, o
b)
porque se requiera calcular el valor del euro en una moneda nacional a fin de determinar la clasificación arancelaria de la mercancía y el importe de los derechos de importación o exportación, incluidos los umbrales de valor en el arancel aduanero comunitario.
2. Cuando la conversión de divisas sea necesaria por motivos distintos de los indicados en el apartado 1, el valor del euro en monedas nacionales que deba aplicarse en el marco de la normativa aduanera se fijará, al menos, una vez al año.
3. La Comisión adoptará, con arreglo al procedimiento de reglamentación contemplado en el artículo 184, apartado 2, medidas de aplicación del presente artículo.
Artículo 32
Plazos
1. En el caso en que las disposiciones de la legislación aduanera establezcan plazos, fechas o fechas límite, tales plazos no podrán prolongarse o reducirse ni las fechas o fechas límite diferirse o adelantarse a menos que esas disposiciones prevean expresamente lo contrario.
2. Serán de aplicación las normas aplicables a los plazos, fechas y términos que establece el Reglamento (CEE, Euratom) no 1182/71 del Consejo, de 3 de junio de 1971, por el que se determinan las normas aplicables a los plazos, fechas y términos (10), salvo que se disponga lo contrario en la legislación aduanera comunitaria.
TÍTULO II
ELEMENTOS EN QUE SE BASA LA APLICACIÓN DE LOS DERECHOS DE IMPORTACIÓN O EXPORTACIÓN Y OTRAS MEDIDAS EN EL COMERCIO DE MERCANCÍAS
CAPÍTULO 1
Arancel aduanero común y clasificación arancelaria de las mercancías
Artículo 33
Arancel aduanero común
1. Los derechos de importación y de exportación adeudados se basarán en el arancel aduanero común.
Otras medidas establecidas por la legislación comunitaria que regule ámbitos específicos relacionados con el comercio de mercancías se aplicarán, en su caso, de conformidad con la clasificación arancelaria de estas.
2. El arancel aduanero común comprenderá lo siguiente:
a)
la nomenclatura combinada de las mercancías establecida en el Reglamento (CEE) no 2658/87 del Consejo, de 23 de julio de 1987, relativo a la nomenclatura arancelaria y estadística y al arancel aduanero común (11);
b)
cualquier otra nomenclatura que se base total o parcialmente en la nomenclatura combinada, o que introduzca en esta nuevas subdivisiones, y que sea establecida por un acto comunitario de ámbito específico con el fin de aplicar medidas arancelarias en el comercio de mercancías;
c)
los derechos de aduana autónomos, convencionales o normales, aplicables a las mercancías cubiertas por la nomenclatura combinada;
d)
las medidas arancelarias preferenciales contenidas en acuerdos que haya celebrado la Comunidad con países o territorios situados fuera de su territorio aduanero o con grupos de esos países o territorios;
e)
las medidas arancelarias preferenciales que adopte unilateralmente la Comunidad para países o territorios situados fuera de su territorio aduanero o para grupos de esos países o territorios;
f)
las medidas autónomas que establezcan una reducción o una exención de los derechos de aduana por ciertas mercancías;
g)
las disposiciones que prevean un trato arancelario favorable para ciertas mercancías en razón de su naturaleza o de su destino final en el marco de las medidas indicadas en las letras c) a f) o h);
h)
otras medidas arancelarias contenidas en la normativa comunitaria de la agricultura, del comercio o de otros ámbitos.
3. En el caso de las mercancías que cumplan las condiciones incluidas en las medidas indicadas en el apartado 2, letras d) a g), dichas medidas se aplicarán, a solicitud del declarante, en lugar de los derechos mencionados en la letra c) de ese mismo apartado. Tal aplicación podrá hacerse con carácter retroactivo siempre que se cumplan los plazos y condiciones fijados en las disposiciones pertinentes o en el código.
4. Cuando la aplicación de las medidas indicadas en el apartado 2, letras d) a g), o la exención de las de la letra h) del mismo apartado se limite a un determinado volumen de importaciones o exportaciones, tal aplicación o exención cesará, en el caso de los contingentes arancelarios, tan pronto como se alcance el volumen de importaciones o exportaciones fijado.
En el caso de los límites máximos arancelarios, tal aplicación cesará en virtud de un acto normativo de la Comunidad.
5. La Comisión adoptará, con arreglo al procedimiento de gestión contemplado en el artículo 184, apartado 3, medidas de aplicación de los apartados 1 y 4 del presente artículo.
Artículo 34
Clasificación arancelaria de las mercancías
1. Para la aplicación del arancel aduanero común, la «clasificación arancelaria» de una mercancía consistirá en determinar la subpartida o subdivisión de la nomenclatura combinada en la que deba clasificarse.
2. Para la aplicación de medidas no arancelarias, la «clasificación arancelaria» de una mercancía consistirá en determinar la subpartida o subdivisión en la que deba clasificarse dentro de la nomenclatura combinada o de cualquier otra nomenclatura que esté establecida por actos comunitarios y que se base total o parcialmente en la nomenclatura combinada o que introduzca en esta más subdivisiones.
3. La subpartida o subdivisión que, según lo previsto en los apartados 1 o 2, se determine para una mercancía servirá de base para aplicarle las medidas correspondientes a esa subpartida.
CAPÍTULO 2
Origen de las mercancías
Sección 1
Origen no preferencial
Artículo 35
Ámbito de aplicación
Los artículos 36, 37 y 38 contienen disposiciones para determinar el origen no preferencial de las mercancías a efectos de la aplicación de las medidas siguientes:
a)
el arancel aduanero común, salvo las medidas indicadas en el artículo 33, apartado 2, letras d) y e);
b)
las medidas no arancelarias establecidas por actos comunitarios que regulen ámbitos específicos relacionados con el comercio de mercancías;
c)
otras medidas comunitarias relacionadas con el origen de las mercancías.
Artículo 36
Adquisición del origen
1. Se considerará que las mercancías obtenidas enteramente en un solo país o territorio tienen su origen en este.
2. Se considerará que las mercancías en cuya producción intervengan dos o más países o territorios tienen su origen en aquel en el que se haya producido su última transformación sustancial.
Artículo 37
Prueba de origen
1. Cuando en la declaración en aduana se indique un origen de acuerdo con la legislación aduanera, las autoridades aduaneras podrán exigir que el declarante pruebe el origen de las mercancías.
2. En caso de plantearse dudas razonables sobre la prueba de origen que se haya presentado en virtud de la legislación aduanera o de otras disposiciones comunitarias de ámbitos específicos, las autoridades aduaneras podrán exigir cualquier otra prueba complementaria necesaria para cerciorarse de que la indicación del origen cumpla la legislación comunitaria aplicable.
3. Si las necesidades del comercio así lo requieren, se podrán expedir en la Comunidad documentos que prueben el origen.
Artículo 38
Medidas de aplicación
La Comisión adoptará, con arregloal procedimiento de reglamentación contemplado en el artículo 184, apartado 2, medidas de aplicación de los artículos 36 y 37.
Sección 2
Origen preferencial
Artículo 39
Origen preferencial de las mercancías
1. Para poder beneficiarse de las medidas indicadas en el artículo 33, apartado 2, letras d) o e), o de medidas preferenciales no arancelarias, las mercancías deberán cumplir las normas de origen preferencial previstas en los apartados 2 a 5 del presente artículo.
2. En el caso de las mercancías que se acojan a medidas preferenciales contenidas en acuerdos que haya suscrito la Comunidad con países o territorios situados fuera de su territorio aduanero o con grupos de esos países o territorios, las normas de origen preferencial se establecerán en dichos acuerdos.
3. En el caso de las mercancías que se acojan a medidas preferenciales adoptadas unilateralmente por la Comunidad para países o territorios situados fuera de su territorio aduanero o para grupos de esos países o territorios que no sean los indicados en el apartado 5, las normas de origen preferencial se establecerán mediante medidas que adoptará la Comisión con arreglo al procedimiento de reglamentación contemplado en el artículo 184, apartado 2.
4. En el caso de las mercancías que se acojan a las medidas preferenciales que establece el Protocolo no 2 del Acta de adhesión de 1985 para el comercio entre el territorio aduanero de la Comunidad y Ceuta y Melilla, las normas de origen preferencial se adoptarán de conformidad con el artículo 9 de dicho Protocolo.
5. En el caso de las mercancías que se acojan a medidas preferenciales de regímenes preferenciales establecidos en favor de los países y territorios de ultramar asociados a la Comunidad, las normas de origen preferencial se adoptarán de acuerdo con el artículo 187 del Tratado.
6. La Comisión adoptará, con arreglo al procedimiento de reglamentación contemplado en el artículo 184, apartado 2, medidas de aplicación de las normas previstas en los apartados 2 a 5 del presente artículo.
CAPÍTULO 3
Valor en aduana de las mercancías
Artículo 40
Ámbito de aplicación
Para la aplicación del arancel aduanero común y de las medidas no arancelarias establecidas por disposiciones comunitarias que regulen ámbitos específicos relacionados con el comercio de mercancías, el valor en aduana de estas se determinará de conformidad con los artículos 41, 42 y 43.
Artículo 41
Método de valoración en aduana basado en el valor de transacción
1. La base principal para determinar el valor en aduana de las mercancías será el valor de transacción, que es el precio realmente pagado o que debe pagarse por ellas cuando se vendan para su exportación al territorio aduanero de la Comunidad, ajustado, en su caso, de acuerdo con las medidas que se adopten en virtud del artículo 43.
2. El precio realmente pagado o que debe pagarse será el pago total que el comprador haya efectuado o deba efectuar al vendedor o a un tercero en favor del vendedor, por las mercancías importadas, e incluirá todos los pagos efectuados o por efectuar como condición de la venta de esas mercancías.
3. El valor de transacción se aplicará siempre que se cumplan las condiciones siguientes:
a)
que no afecten al uso o disposición de las mercancías por parte del comprador más restricciones que cualquiera de las siguientes:
i)
restricciones impuestas o exigidas por las normas o por las autoridades públicas de la Comunidad,
ii)
limitaciones de la zona geográfica en la que las mercancías puedan ser objeto de reventa,
iii)
restricciones que no afecten sustancialmente al valor en aduana de las mercancías;
b)
que ni la venta ni el precio estén sujetos a condiciones o consideraciones que impidan determinar el valor de las mercancías que deban valorarse;
c)
que ninguno de los beneficios derivados de la reventa, cesión o utilización posterior de las mercancías por el comprador repercuta directa o indirectamente en el vendedor, salvo que el valor pueda ajustarse convenientemente de conformidad con las medidas previstas en el artículo 43;
d)
que no exista vinculación entre comprador y vendedor o la vinculación no tenga influencia en el precio.
Artículo 42
Métodos secundarios de valoración en aduana
1. En caso de que la determinación del valor en aduana de las mercancías no sea posible en el marco del artículo 41, se irán aplicando sucesivamente las letras a) a d) del apartado 2 del presente artículo hasta llegar a aquella que permita en primer lugar determinar dicho valor.
El orden de aplicación de las letras c) y d) se invertirá si el declarante así lo solicita.
2. En el marco del apartado 1, el valor en aduana será:
a)
el valor de transacción de mercancías idénticas que se vendan para su exportación al territorio aduanero de la Comunidad y se exporten a ella al mismo tiempo que las mercancías que deban valorarse o en una fecha próxima;
b)
el valor de transacción de mercancías similares que se vendan para su exportación al territorio aduanero de la Comunidad y se exporten a ella al mismo tiempo que las mercancías que deban valorarse o en una fecha próxima;
c)
el valor basado en el precio unitario al que se venda en el territorio aduanero de la Comunidad a personas no vinculadas con los vendedores la mayor cantidad total de las mercancías importadas o de otras mercancías idénticas o similares también importadas;
d)
el valor calculado.
3. En caso de que no sea posible determinar el valor en aduana con arreglo al apartado 1, la determinación de dicho valor se efectuará basándose en la información disponible en el territorio aduanero de la Comunidad y utilizando medios adecuados que se ajusten a los principios y disposiciones generales contenidos en:
a)
el Acuerdo relativo a la Aplicación del artículo VII del Acuerdo General sobre Aranceles Aduaneros y Comercio;
b)
el artículo VII del Acuerdo General sobre Aranceles Aduaneros y Comercio;
c)
el presente capítulo.
Artículo 43
Medidas de aplicación
La Comisión adoptará, con arreglo al procedimiento de reglamentación contemplado en el artículo 184, apartado 2, las medidas pertinentes para regular:
a)
los elementos que, a fin de determinar el valor en aduana, deban añadirse al precio realmente pagado o que debe pagarse, o puedan excluirse de este;
b)
los elementos que tienen que utilizarse para determinar el valor calculado;
c)
el método de determinación del valor en aduana en casos específicos y con respecto a las mercancías que den nacimiento a una deuda aduanera tras el uso de un régimen especial;
d)
cualesquiera otras condiciones, disposiciones y normas necesarias para la aplicación de los artículos 41 y 42.
TÍTULO III
DEUDA ADUANERA Y GARANTÍAS
CAPÍTULO 1
Origen de la deuda aduanera
Sección 1
Deuda aduanera de importación
Artículo 44
Despacho a libre práctica e importación temporal
1. Una deuda aduanera de importación nacerá al ser incluidas las mercancías no comunitarias sujetas a derechos de importación en uno de los regímenes aduaneros siguientes:
a)
el despacho a libre práctica, incluso con arreglo a las disposiciones del destino final;
b)
la importación temporal con exención parcial de derechos de importación.
2. La deuda aduanera se originará en el momento de la admisión de la declaración en aduana.
3. El declarante será el deudor. En caso de representación indirecta, será también deudora la persona por cuya cuenta se haga la declaración en aduana.
Cuando una declaración en aduana relativa a uno de los regímenes mencionados en el apartado 1 sea formulada sobre la base de una información que lleve a no percibir la totalidad o parte de los derechos exigibles, la persona que suministró la información requerida para la realización de la declaración y que supiera o debiera razonablemente haber sabido que dicha información era falsa será también un deudor.
Artículo 45
Disposiciones especiales relativas a las mercancías no originarias
1. Cuando se aplique una prohibición de devolución o de exención de derechos de importación a mercancías no originarias utilizadas en la fabricación de productos para los que se expida o se establezca una prueba de origen en el marco de un acuerdo preferencial entre la Comunidad y determinados países o territorios situados fuera del territorio aduanero de la Comunidad o grupos de dichos países o territorios, nacerá una deuda aduanera de importación respecto de dichas mercancías no originarias mediante la admisión de la notificación de reexportación relativa a los productos en cuestión.
2. Cuando nazca una deuda aduanera con arreglo al apartado 1, el importe de los derechos de importación correspondiente a esta deuda se determinará con arreglo a las mismas condiciones que en el caso de una deuda aduanera derivada de la admisión, en la misma fecha, de la declaración en aduana de despacho a libre práctica de las mercancías no originarias utilizadas en la fabricación de los productos en cuestión a efectos de finalizar el perfeccionamiento activo.
3. Se aplicará, mutatis mutandis, el artículo 44, apartados 2 y 3. No obstante, en el caso de las mercancías no comunitarias mencionadas en el artículo 179, el deudor será la persona que presente la notificación de reexportación. En caso de representación indirecta, será también deudora la persona por cuya cuenta se presente la notificación.
Artículo 46
Deuda aduanera nacida por incumplimiento
1. Respecto de las mercancías sujetas a derechos de importación, nacerá una deuda aduanera de importación por incumplimiento de alguna de las siguientes circunstancias:
a)
una de las obligaciones establecidas en la legislación aduanera relativa a la introducción de mercancías no comunitarias en el territorio aduanero de la Comunidad, a la retirada de estas de la vigilancia aduanera o a la circulación, transformación, depósito, importación temporal o disposición de tales mercancías en ese territorio;
b)
una de las obligaciones establecidas en la legislación aduanera relativa al destino final de las mercancías dentro del territorio aduanero de la Comunidad;
c)
una condición que regule la inclusión de mercancías no comunitarias en un régimen aduanero o la concesión, en virtud del destino final de las mercancías, de una exención de derechos o de una reducción del tipo de los derechos de importación.
2. El momento en que nacerá la deuda aduanera será uno de los siguientes:
a)
el momento en que no se cumpla o deje de cumplirse la obligación cuyo incumplimiento dé origen a la deuda aduanera;
b)
el momento en que se acepte una declaración en aduana para que las mercancías se incluyan en un régimen aduanero, cuando posteriormente se compruebe que de hecho no se había cumplido una de las condiciones que regulan la inclusión de las mercancías en ese régimen o la concesión de una exención de derechos o una reducción del tipo de los derechos de importación en virtud del destino final de las mercancías.
3. En los casos mencionados en las letras a) y b) del apartado 1, el deudor será una de las siguientes personas:
a)
toda persona a la que se exigiera el cumplimiento de las obligaciones en cuestión;
b)
toda persona que supiera o debiera razonablemente haber sabido que no se había cumplido una obligación con arreglo a la legislación aduanera y que actuara por cuenta de la persona que estaba obligada a cumplir la obligación, o que participara en el acto que condujo al incumplimiento de la obligación;
c)
toda persona que adquiriera o poseyera las mercancías en cuestión y que supiera o debiera razonablemente haber sabido en el momento de adquirir o recibir las mercancías que no se había cumplido una obligación prescrita por la legislación aduanera.
4. En los casos mencionados en el apartado 1, letra c), el deudor será la persona que deba cumplir las condiciones que regulan la inclusión de las mercancías en un régimen aduanero, que declaran las mercancías en cuestión en dicho régimen o que conceden una exención de derechos o una reducción del tipo de los derechos de importación en virtud del destino final de las mercancías.
Cuando se presente una declaración en aduana respecto de uno de los regímenes mencionados en el apartado 1, o se suministre a las autoridades aduaneras cualquier información requerida con arreglo a la legislación aduanera y relativa a las condiciones que regulan la inclusión de las mercancías en un régimen aduanero, de modo que ello conduzca a la no percepción de la totalidad o parte de los derechos exigibles, el deudor será la persona que suministró la información requerida para formular la declaración y que sabía o debería razonablemente haber sabido que dicha información era falsa.
Artículo 47
Deducción de un importe de derechos de importación ya pagado
1. Cuando nazca una deuda aduanera, con arreglo al artículo 46, apartado 1, respecto de mercancías despachadas a libre práctica con una reducción del tipo de los derechos de importación debido a su destino final, el importe de derechos de importación pagados al ser despachadas las mercancías a libre práctica será deducido del importe de los derechos de importación correspondiente a la deuda aduanera.
El párrafo primero se aplicará mutatis mutandis cuando nazca una deuda aduanera respecto de los residuos y desechos resultantes de la destrucción de dichas mercancías.
2. Cuando nazca una deuda aduanera, con arreglo al artículo 46, apartado 1, respecto de mercancías incluidas en un régimen de importación temporal con exención parcial de derechos de importación, el importe de derechos de importación pagado con arreglo a la exención parcial será deducido del importe de los derechos de importación correspondiente a la deuda aduanera.
Sección 2
Deuda aduanera de exportación
Artículo 48
Exportación y tráfico de perfeccionamiento pasivo
1. Una deuda aduanera de exportación nacerá al incluirse las mercancías sujetas a derechos de exportación en el régimen de exportación o en el régimen de perfeccionamiento pasivo.
2. La deuda aduanera nacerá en el momento de la admisión de la declaración en aduana.
3. El declarante será el deudor. En caso de representación indirecta, será también deudora la persona por cuya cuenta se haga la declaración en aduana.
Cuando se presente una declaración en aduana sobre la base de una información que lleve a la no percepción de la totalidad o parte de los derechos exigibles, será también deudora la persona que suministró la información requerida para la declaración y que sabía o debería razonablemente haber sabido que dicha información era falsa.
Artículo 49
Deuda aduanera nacida por incumplimiento
1. Respecto de las mercancías sujetas a derechos de exportación, nacerá una deuda aduanera de exportación por incumplimiento de una de las siguientes circunstancias:
a)
una de las obligaciones establecidas en la legislación aduanera para la salida de las mercancías;
b)
las condiciones con arreglo a las cuales se permitió la salida de las mercancías del territorio aduanero de la Comunidad con exención total o parcial de los derechos de exportación.
2. El momento en que nacerá la deuda aduanera será uno de los siguientes:
a)
el momento en que las mercancías salgan efectivamente del territorio aduanero de la Comunidad sin una declaración en aduana;
b)
el momento en que las mercancías alcancen un destino distinto de aquel para el que fueron autorizadas a abandonar el territorio aduanero de la Comunidad con exención total o parcial de los derechos de exportación;
c)
en caso de que las autoridades aduaneras no puedan determinar el momento mencionado en la letra b), la expiración del plazo fijado para la presentación de pruebas de que se han cumplido las condiciones que permiten a las mercancías beneficiarse de dicha exención.
3. En los casos mencionados en la letra a) del apartado 1, el deudor será una de las siguientes personas:
a)
toda persona a la que se exigiera el cumplimiento de la obligación en cuestión;
b)
toda persona que supiera o debiera razonablemente haber sabido que no se había cumplido la obligación en cuestión y que actuara por cuenta de la persona obligada a cumplir dicha obligación;
c)
toda persona que participara en el acto que llevó al incumplimiento de la obligación y que supiera o debiera razonablemente haber sabido que no se había presentado una declaración en aduana, a pesar de ser preceptiva.
4. En los casos mencionados en la letra b) del apartado 1, el deudor será toda persona que esté obligada a cumplir las condiciones con arreglo a las cuales se autorizó la salida de las mercancías del territorio aduanero de la Comunidad con exención total o parcial de los derechos de exportación.
Sección 3
Disposiciones comunes a las deudas aduaneras nacidas en el momento de la importación y de la exportación
Artículo 50
Prohibiciones y restricciones
1. La deuda aduanera de importación o de exportación nacerá incluso cuando se refiera a mercancías sujetas a medidas de prohibición o restricción de importación o de exportación de cualquier tipo.
2. No obstante, no nacerá ninguna deuda aduanera en ninguno de los siguientes casos:
a)
por la introducción ilegal en el territorio aduanero de la Comunidad de monedas falsificadas;
b)
por la introducción en el territorio aduanero de la Comunidad de estupefacientes y sustancias psicotrópicas distintos de los estrictamente supervisados por las autoridades competentes con vistas a su utilización para fines médicos y científicos.
3. A efectos de las sanciones aplicables a las infracciones aduaneras, se considerará que ha nacido una deuda aduanera cuando, con arreglo a la legislación de un Estado miembro, los derechos de aduana o la existencia de una deuda aduanera suministren la base para determinar las sanciones.
Artículo 51
Pluralidad de deudores
Cuando varias personas sean responsables del pago del importe de los derechos de importación o exportación correspondiente a una deuda aduanera, ellas serán, de manera conjunta y solidaria, responsables del monto total de la deuda.
Artículo 52
Reglas generales para el cálculo del importe de los derechos de importación o exportación
1. El importe de los derechos de importación o de exportación será determinado con arreglo a las reglas de cálculo de los derechos que fueron aplicables a las mercancías en cuestión en el momento en que nació la deuda aduanera relativa a dichas mercancías.
2. Cuando no sea posible determinar con precisión el momento en que nació la deuda aduanera, se considerará que es el momento en que las autoridades aduaneras determinen que las mercancías se encuentran en una situación que ha originado una deuda aduanera.
No obstante, cuando la información de que dispongan las autoridades aduaneras les permita comprobar que la deuda aduanera había nacido antes del momento en que llegaron a esa conclusión, se considerará que la deuda aduanera nació en la fecha más próxima al momento en que pueda comprobarse dicha situación.
Artículo 53
Reglas especiales para el cálculo del importe de los derechos de importación
1. Cuando los costes de almacenamiento o las operaciones usuales de manipulación se hayan generado en el territorio aduanero de la Comunidad respecto de mercancías incluidas en un régimen aduanero, dichos costes o el incremento de valor no se tendrán en cuenta para el cálculo del importe de los derechos de importación en caso de que el declarante suministre pruebas satisfactorias de dichos costes.
No obstante, se tendrá en cuenta el valor en aduana, la cantidad, la naturaleza y el origen de las mercancías no comunitarias utilizados en las operaciones para el cálculo del importe de los derechos de importación.
2. Cuando la clasificación arancelaria de las mercancías incluidas en un régimen aduanero cambie como consecuencia de operaciones usuales de manipulación en el territorio aduanero de la Comunidad, se aplicará a solicitud del declarante la clasificación arancelaria original de las mercancías incluidas en el régimen.
3. Cuando nazca una deuda aduanera para productos transformados resultantes del régimen de perfeccionamiento activo, el importe de los derechos de importación correspondiente a dicha deuda, a solicitud del declarante, se determinará sobre la base de la clasificación arancelaria, el valor en aduana, la cantidad, la naturaleza y el origen de las mercancías de importación en el momento de la admisión de la declaración en aduana de incluir dichas mercancías en el régimen de perfeccionamiento activo.
4. Cuando la legislación aduanera conceda un tratamiento arancelario favorable o una franquicia o una exención total o parcial de los derechos de importación o exportación en virtud del artículo 33, apartado 2, letras d) a g), los artículos 130 a 133 o los artículos 171 a 174 o en virtud del Reglamento (CEE) no 918/83 del Consejo, de 28 de marzo de 1983, relativo al establecimiento de un régimen comunitario de franquicias aduaneras (12), dicho tratamiento favorable, franquicia o exención se aplicarán asimismo en los casos de nacimiento de deuda aduanera en virtud de los artículos 46 o 49 del presente Reglamento, siempre que el incumplimiento que lleve al nacimiento de la deuda aduanera no constituya tentativa de fraude.
Artículo 54
Medidas de aplicación
Las medidas destinadas a modificar elementos no esenciales del presente Reglamento, completándolo, y que establezcan lo siguiente:
a)
el cálculo del importe de los derechos de importación o de exportación aplicables a las mercancías;
b)
otras normas especiales para regímenes específicos;
c)
excepciones a los artículos 52 y 53, en particular para evitar que se eludan las medidas arancelarias a que se refiere el artículo 33, apartado 2, letra h),
se adoptarán con arreglo al procedimiento de reglamentación con control contemplado en el artículo 184, apartado 4.
Artículo 55
Lugar de nacimiento de la deuda aduanera
1. Una deuda aduanera nacerá en el lugar en que se haya presentado la declaración en aduana o la notificación de reexportación mencionadas en los artículos 44, 45 y 48 o en el que haya de presentarse la declaración complementaria mencionada en el artículo 110, apartado 3.
En todos los demás casos, el lugar en que nazca una deuda aduanera será el lugar en que se produzcan los hechos de los que se derive.
Si no es posible determinar dicho lugar, la deuda aduanera nacerá en el lugar en que las autoridades aduaneras concluyan que las mercancías se encuentran en una situación que ha originado una deuda aduanera.
2. Si las mercancías han sido incluidas en un régimen aduanero que no ha sido ultimado, y no puede determinarse el lugar, con arreglo a los párrafos segundo o tercero del apartado 1, en un plazo determinado, la deuda aduanera nacerá en el lugar en que las mercancías fueron, bien incluidas en el régimen en cuestión, bien introducidas en el territorio aduanero de la Comunidad con arreglo a dicho régimen.
Las medidas destinadas a modificar elementos no esenciales del presente Reglamento, completándolo, y que establezcan el plazo a que se refiere el primer párrafo del presente apartado, se adoptarán con arreglo al procedimiento de reglamentación con control contemplado en el artículo 184, apartado 4.
3. Cuando la información de que dispongan las autoridades aduaneras les permita comprobar que la deuda aduanera pudo haber nacido en varios lugares, se considerará que la deuda aduanera nació en el primero de ellos.
4. Si una autoridad aduanera comprueba que una deuda aduanera nació, con arreglo al artículo 46 o al artículo 49, en otro Estado miembro, y el importe de los derechos de importación o exportación correspondiente a dicha deuda es inferior a 10 000 EUR, se considerará que la deuda aduanera nació en el Estado miembro en que se efectuó la verificación.
CAPÍTULO 2
Garantía de una deuda aduanera potencial o existente
Artículo 56
Disposiciones generales
1. El presente capítulo se aplicará tanto a las garantías de las deudas aduaneras que ya han nacido como a las de aquellas que puedan nacer, a no ser que se disponga lo contrario.
2. Las autoridades aduaneras podrán exigir que se constituya una garantía para garantizar el pago del importe de los derechos de importación o exportación correspondiente a una deuda aduanera. Cuando las disposiciones pertinentes así lo establezcan, la garantía exigida podrá cubrir asimismo otros gravámenes de conformidad con otras disposiciones pertinentes en vigor.
3. Cuando las autoridades aduaneras exijan que se constituya una garantía, esta será exigida del deudor o de la persona que pueda llegar a ser el deudor. También podrá permitirse que la garantía sea constituida por una persona distinta de la persona a la que se le exige.
4. Sin perjuicio de lo dispuesto en el artículo 64, las autoridades aduaneras solo exigirán que se constituya una garantía respecto de unas mercancías determinadas o de una declaración determinada.
La garantía constituida para una declaración determinada se aplicará al importe de los derechos de importación o exportación correspondiente a la deuda aduanera y otros gravámenes respecto de todas las mercancías contempladas por dicha declaración o a cuyo levante se haya procedido en virtud de ella, sea o no correcta dicha declaración.
Si la garantía no ha sido liberada, también se podrá utilizar, dentro de los límites del importe garantizado, para el cobro de los importes de los derechos de importación o de exportación y otros gravámenes exigibles como consecuencia del control posterior al levante de dichas mercancías.
5. A solicitud de la persona mencionada en el apartado 3 del presente artículo, las autoridades aduaneras, de conformidad con el artículo 62, apartados 1 y 2, podrán autorizar la constitución de una garantía global para cubrir el importe de los derechos de importación o exportación correspondiente a la deuda aduanera respecto de dos o más operaciones, declaraciones o regímenes aduaneros.
6. No se exigirá ninguna garantía de los Estados, de las autoridades gubernamentales regionales y locales o de otros organismos regulados por el Derecho público, respecto de las actividades en las que participen como autoridades públicas.
7. Las autoridades aduaneras podrán renunciar a exigir la constitución de una garantía cuando el importe de los derechos de importación o exportación que deba ser garantizado no sobrepase el umbral estadístico de las declaraciones establecido de conformidad con el artículo 12 del Reglamento (CE) no 1172/95 del Consejo, de 22 de mayo de 1995, relativo a las estadísticas de los intercambios de bienes de la Comunidad y de sus Estados miembros con terceros países (13).
8. Una garantía aceptada o autorizada por las autoridades aduaneras será válida en todo el territorio aduanero de la Comunidad, a los efectos para los que se concedió.
9. Las medidas destinadas a modificar elementos no esenciales del presente Reglamento, completándolo, y que establezcan lo siguiente:
-
las condiciones para la aplicación del presente artículo,
-
otros casos distintos de los del apartado 6 del presente artículo en los que no se exija la constitución de garantía,
-
las excepciones al apartado 8 del presente artículo,
se adoptarán con arreglo al procedimiento de reglamentación con control contemplado en el artículo 184, apartado 4.
Artículo 57
Garantía obligatoria
1. Cuando sea obligatorio constituir una garantía, y sin perjuicio de las normas adoptadas con arreglo al apartado 3, las autoridades aduaneras fijarán el importe de dicha garantía a un nivel igual al importe exacto de los derechos de importación o exportación correspondiente a la deuda aduanera en cuestión y de otros gravámenes, siempre que dicho importe pueda ser determinado con certeza en el momento en que se exija la garantía.
Cuando no sea posible determinar el importe exacto, la garantía será fijada en el importe más elevado, estimado por las autoridades aduaneras, de los derechos de importación o exportación correspondiente a la deuda aduanera y de otros gravámenes que ya existan o puedan originarse.
2. Sin perjuicio de lo dispuesto en el artículo 62, cuando se constituya una garantía global para el importe de los derechos de importación o exportación correspondiente a deudas aduaneras y otros gravámenes cuyo importe varíe en el tiempo, el importe de dicha garantía se fijará en un nivel que permita cubrir en todo momento el importe de los derechos de importación o exportación correspondientes a deudas aduaneras y otros gravámenes.
3. La Comisión adoptará, con arreglo al procedimiento de reglamentación contemplado en el artículo 184, apartado 2, medidas de aplicación del apartado 1 del presente artículo.
Artículo 58
Garantía facultativa
Cuando la constitución de una garantía sea facultativa, dicha garantía será exigida en cualquier caso por las autoridades aduaneras si consideran que no existe la certeza de que se pague el importe de los derechos de importación o exportación correspondiente a la deuda aduanera y otros gravámenes en el plazo establecido. Su importe será fijado por dichas autoridades de modo que no sobrepase el nivel mencionado en el artículo 57.
Las medidas destinadas a modificar elementos no esenciales del presente Reglamento, completándolo, y que establezcan los supuestos en que la garantía será facultativa, se adoptarán con arreglo al procedimiento de reglamentación con control contemplado en el artículo 184, apartado 4.
Artículo 59
Constitución de una garantía
1. La garantía podrá adoptar una de las formas siguientes:
a)
un depósito en metálico o cualquier otro medio de pago admitido por las autoridades aduaneras como equivalente a un depósito en metálico, efectuado en euros o en la moneda del Estado miembro en que se exija la garantía;
b)
un compromiso suscrito por un fiador;
c)
otra forma de garantía que proporcione una seguridad equivalente de que se pagarán el importe de los derechos de importación o exportación correspondiente a la deuda aduanera y los demás gravámenes.
Las medidas destinadas a modificar elementos no esenciales del presente Reglamento, completándolo, y que establezcan las formas de la garantía a que se refiere la letra c) del primer párrafo del presente apartado, se adoptarán con arreglo al procedimiento de reglamentación con control contemplado en el artículo 184, apartado 4.
2. Una garantía en forma de depósito en metálico o de pago considerado equivalente a un depósito en metálico se constituirá de conformidad con las disposiciones vigentes en el Estado miembro en que se exija la garantía.
Artículo 60
Elección de la garantía
La persona a la que se exija constituir una garantía podrá elegir entre las formas de garantía establecidas en el artículo 59, apartado 1.
No obstante, las autoridades aduaneras podrán negarse a aceptar la forma de garantía elegida cuando sea incompatible con el adecuado funcionamiento del régimen aduanero de que se trate.
Las autoridades aduaneras podrán exigir que la forma de garantía elegida sea mantenida durante un plazo específico.
Artículo 61
Fiador
1. El fiador mencionado en el artículo 59, apartado 1, letra b), deberá ser una tercera persona establecida en el territorio aduanero de la Comunidad. El fiador deberá ser aprobado por las autoridades aduaneras que exijan la garantía, a menos que sea una entidad de crédito, una institución financiera o una compañía de seguros, acreditadas en la Comunidad de conformidad con las disposiciones vigentes del Derecho comunitario.
2. El fiador se comprometerá por escrito a pagar el importe garantizado de los derechos de importación o exportación correspondiente a una deuda aduanera y de los otros gravámenes.
3. Las autoridades aduaneras podrán negarse a aprobar al fiador o el tipo de garantía propuestos cuando consideren que no queda suficientemente garantizado el pago, en el plazo establecido, del importe de los derechos de importación o exportación correspondiente a la deuda aduanera y de los otros gravámenes.
Artículo 62
Garantía global
1. La autorización mencionada en el artículo 56, apartado 5, solo será concedida a personas que cumplan las siguientes condiciones:
a)
haberse establecido en el territorio aduanero de la Comunidad;
b)
tener una trayectoria adecuada de cumplimiento de los requisitos aduaneros y fiscales;
c)
utilizar habitualmente los regímenes aduaneros de que se trate o ser conocidas por las autoridades aduaneras por su capacidad para cumplir sus obligaciones en relación con dichos regímenes.
2. Cuando deba constituirse una garantía global por deudas aduaneras y otros gravámenes que puedan nacer, un operador económico podrá utilizar una garantía global con un importe reducido o gozar de una dispensa de garantía, siempre que satisfaga los siguientes criterios:
a)
un sistema satisfactorio de gestión de los registros comerciales y, en su caso, de los registros de transporte, que permita la correcta realización de los controles aduaneros;
b)
una solvencia acreditada.
3. La Comisión adoptará, con arreglo al procedimiento de reglamentación contemplado en el artículo 184, apartado 2, medidas que regulen el procedimiento para la concesión de las autorizaciones con arreglo a los apartados 1 y 2 del presente artículo.
Artículo 63
Disposiciones adicionales relativas a la utilización de las garantías
1. En los casos en que pueda nacer una deuda aduanera en el marco de regímenes especiales, se aplicarán los apartados 2 y 3.
2. La dispensa de garantía autorizada de conformidad con el artículo 62, apartado 2, no se aplicará a las mercancías que se considere que presentan un incremento de riesgo de fraude.
3. La Comisión adoptará, con arreglo al procedimiento de reglamentación contemplado en el artículo 184, apartado 2, las siguientes medidas:
a)
medidas de aplicación del apartado 2 del presente artículo;
b)
medidas de prohibición temporal de la utilización de la garantía global de importe reducido contemplada en el artículo 62, apartado 2;
c)
como medida excepcional en circunstancias especiales, medidas de prohibición temporal de la utilización de una garantía global, por lo que respecta a las mercancías de las que se haya comprobado que son objeto de fraude a gran escala hallándose bajo una garantía global.
Artículo 64
Garantía adicional o de sustitución
Cuando las autoridades aduaneras comprueben que la garantía constituida no garantiza o ha dejado de garantizar o resulta insuficiente para garantizar el pago, en el plazo establecido, del importe de los derechos de importación o exportación correspondiente a la deuda aduanera y demás gravámenes, exigirán de cualquiera de las personas mencionadas en el artículo 56, apartado 3, bien que constituya una garantía adicional, bien que sustituya la garantía original por una nueva garantía, a su elección.
Artículo 65
Liberación de la garantía
1. Las autoridades aduaneras liberarán inmediatamente la garantía cuando la deuda aduanera o la obligación de pagar otros gravámenes se extinga o ya no pueda originarse.
2. Cuando la deuda aduanera o la obligación de pagar otros gravámenes se haya extinguido parcialmente, o solo pueda originarse respecto de parte del importe que ha sido garantizado, la garantía constituida será liberada parcialmente en consecuencia a solicitud de la persona interesada, a menos que el importe de que se trate no justifique dicha actuación.
3. La Comisión podrá adoptar, con arreglo al procedimiento de reglamentación contemplado en el artículo 184, apartado 2, medidas de aplicación del presente artículo.
CAPÍTULO 3
Cobro y pago de los derechos y devolución y condonación del importe de los derechos de importación y de exportación
Sección 1
Determinación del importe de los derechos de importación o de exportación, notificación de la deuda aduanera y contracción
Artículo 66
Determinación del importe de los derechos de importación o de exportación
1. El importe de los derechos de importación o exportación exigibles será determinado por las autoridades aduaneras responsables del lugar en el que nazca la deuda aduanera, o en que se considere que ha nacido de conformidad con el artículo 55, tan pronto como dispongan de la información necesaria.
2. Sin perjuicio de lo dispuesto en el artículo 27, las autoridades aduaneras podrán aceptar el importe de los derechos de importación o exportación exigibles que haya determinado el declarante.
Artículo 67
Notificación de la deuda aduanera
1. La deuda aduanera será notificada al deudor en la forma establecida en el lugar en el que haya nacido la deuda o en el que se considere que ha nacido de conformidad con el artículo 55.
La notificación prevista en el párrafo primero no se efectuará en las siguientes situaciones:
a)
cuando, en espera de la determinación final del importe de los derechos de importación o exportación, se haya impuesto una medida de política comercial provisional que adopte la forma de un derecho;
b)
cuando el importe de los derechos de importación o exportación exigibles sea superior al importe determinado sobre la base de una decisión tomada de conformidad con el artículo 20;
c)
cuando la decisión original de no notificar la deuda aduanera o de notificar esta con el importe de los derechos de importación o exportación en una cifra inferior a la del importe de los derechos de importación o exportación exigible se haya tomado con arreglo a disposiciones generales invalidadas en una fecha posterior por una decisión judicial;
d)
en los casos en que las autoridades aduaneras estén dispensadas conforme a la normativa aduanera de la notificación del importe de la deuda aduanera.
La Comisión adoptará, con arreglo al procedimiento de reglamentación contemplado en el artículo 184, apartado 2, medidas de aplicación de la letra d) del párrafo segundo del presente apartado.
2. Cuando el importe de los derechos de importación o exportación exigibles sea igual al importe consignado en la declaración en aduana, el levante de las mercancías por las autoridades aduaneras será equivalente a la notificación al deudor de la deuda aduanera.
3. Cuando no sea de aplicación el apartado 2 del presente artículo, la deuda aduanera se notificará al deudor dentro de los 14 días siguientes a la fecha en la que las autoridades aduaneras se hallen en posición de determinar el importe de los derechos de importación o exportación exigibles.
Artículo 68
Límites de la deuda aduanera
1. No se podrá notificar ninguna deuda aduanera una vez que haya transcurrido un plazo de tres años contados a partir de la fecha de nacimiento de la deuda aduanera.
2. Cuando el nacimiento de la deuda aduanera sea consecuencia de un acto que, en el momento en que fue cometido, hubiera dado lugar a procedimientos judiciales penales, el plazo de tres años establecido en el apartado 1 será ampliado a un plazo de diez años.
3. Cuando se presente un recurso con arreglo al artículo 23, se suspenderán los plazos establecidos en los apartados 1 y 2 del presente artículo, mientras dure el procedimiento del recurso, a partir de la fecha en que se presente el recurso.
4. Cuando se restablezca la responsabilidad por una deuda aduanera con arreglo al artículo 79, apartado 5, los plazos establecidos en los apartados 1 y 2 del presente artículo se considerarán suspendidos a partir de la fecha en que se presentó la solicitud de devolución o condonación de conformidad con el artículo 84, hasta que se tome una decisión sobre la devolución o la condonación.
Artículo 69
Contracción
1. Las autoridades aduaneras mencionadas en el artículo 66 procederán a la contracción, de conformidad con la legislación nacional, del importe de los derechos de importación o exportación exigibles, determinado de conformidad con ese artículo.
El párrafo primero no se aplicará en los casos mencionados en el artículo 67, apartado 1, párrafo segundo.
Las autoridades aduaneras no deberán proceder a la contracción de los importes de los derechos de importación o exportación que, con arreglo al artículo 68, correspondan a una deuda aduanera que ya no pueda ser notificada al deudor.
2. Los Estados miembros determinarán las modalidades prácticas de contracción de los importes de los derechos de importación o exportación. Dichas modalidades podrán ser diferentes según que las autoridades aduaneras, habida cuenta de las condiciones en las que nació la deuda aduanera, estén seguras o no del pago de dichos importes.
Artículo 70
Momento de la contracción
1. Cuando nazca una deuda aduanera como consecuencia de la admisión de la declaración en aduana de las mercancías para un régimen aduanero distinto de la importación temporal con exención parcial de derechos de importación, o de cualquier otro acto que tenga el mismo efecto jurídico que dicha admisión, las autoridades aduaneras procederán a la contracción del importe de los derechos de importación o exportación exigibles dentro de los 14 días siguientes al levante de las mercancías.
No obstante, siempre que el pago haya sido garantizado, el importe total de los derechos de importación o exportación relativos a todas las mercancías cuyo levante haya sido concedido en beneficio de una única y misma persona durante un plazo fijado por las autoridades aduaneras, que no podrá sobrepasar 31 días, podrá figurar en un único asiento contable al final de dicho plazo. Dicha contracción se producirá dentro de los 14 días siguientes a la expiración del plazo en cuestión.
2. Cuando se pueda proceder al levante de las mercancías con arreglo a ciertas condiciones que regulen, bien la determinación del importe de los derechos de importación o exportación exigibles, bien su percepción, la contracción se producirá dentro de los 14 días siguientes a la fecha en la que se determine el importe de los derechos de importación o exportación exigibles o se establezca la obligación de pagar dicho derecho.
No obstante, cuando la deuda aduanera se refiera a una medida provisional de política comercial que adopte la forma de un derecho, se procederá a la contracción del importe de los derechos de importación o exportación exigibles dentro de los dos meses siguientes a la fecha de publicación en el Diario Oficial de la Unión Europea del Reglamento por el que se adopta la medida definitiva de política comercial.
3. Cuando una deuda aduanera nazca en circunstancias no contempladas por el apartado 1, se procederá a la contracción del importe de los derechos de importación o exportación exigibles dentro de los 14 días siguientes a la fecha en la que las autoridades aduaneras se hallen en posición de determinar el importe de los derechos de importación o exportación en cuestión y de adoptar una decisión.
4. El apartado 3 se aplicará mutatis mutandis respecto del importe de los derechos de importación o exportación que deba recaudarse o que quede por recaudar cuando no se haya procedido a la contracción del importe de los derechos de importación o exportación exigibles de conformidad con los apartados 1, 2 y 3, o cuando haya sido determinado y se haya procedido a su contracción a un nivel inferior al importe exigible.
5. Los plazos para la contracción establecidos en los apartados 1, 2 y 3 no se aplicarán en caso fortuito o de fuerza mayor.
Artículo 71
Medidas de aplicación
Las medidas destinadas a modificar elementos no esenciales del presente Reglamento, completándolo, y que establezcan normas sobre la contracción, se adoptarán con arreglo al procedimiento de reglamentación con control contemplado en el artículo 184, apartado 4.
Sección 2
Pago del importe de los derechos de importación o de exportación
Artículo 72
Plazos generales para el pago y suspensión del plazo de pago
1. Los importes de los derechos de importación o exportación correspondientes a una deuda aduanera notificados de conformidad con el artículo 67 serán pagados por el deudor en el plazo establecido por las autoridades aduaneras.
Sin perjuicio del artículo 24, apartado 2, dicho plazo no sobrepasará los diez días siguientes a la notificación al deudor de la deuda aduanera. En caso de globalización de contrataciones con arreglo a las condiciones establecidas en el artículo 70, apartado 1, párrafo segundo, el plazo será fijado de manera que no permita al deudor disponer de un plazo de pago más largo que si se le hubiera concedido un pago aplazado de conformidad con el artículo 74.
Las autoridades aduaneras también podrán conceder una prórroga de ese plazo a solicitud del deudor cuando el importe de los derechos de importación o exportación exigibles haya sido determinado durante el control posterior al levante mencionado en el artículo 27. Sin perjuicio del artículo 77, apartado 1, dicha prórroga no sobrepasará el tiempo necesario para que el deudor tome las medidas apropiadas para ultimar su obligación.
2. Si el deudor tiene derecho a cualquiera de las facilidades de pago establecidas en los artículos 74 a 77, el pago se efectuará en el plazo o plazos especificados en relación con dichas facilidades.
3. Las medidas destinadas a modificar elementos no esenciales del presente Reglamento, completándolo, y que establezcan las condiciones para la suspensión del plazo para el pago del importe de los derechos de importación o exportación correspondiente a una deuda aduanera en las siguientes situaciones:
a)
cuando se presente una solicitud de condonación de derechos de conformidad con el artículo 84;
b)
cuando las mercancías sean decomisadas, destruidas o abandonadas en beneficio del Estado;
c)
cuando la deuda aduanera haya nacido con arreglo a lo dispuesto en el artículo 46 y haya más de un deudor,
se adoptarán con arreglo al procedimiento de reglamentación con control contemplado en el artículo 184, apartado 4.
Dichas medidas determinarán, en particular, el plazo de suspensión, tomando en consideración el plazo que se considera razonable para cumplimentar todas las formalidades o para el cobro del importe de los derechos de importación o exportación correspondiente a la deuda aduanera.
Artículo 73
Pago
1. El pago se efectuará en metálico o por cualquier otro medio que tenga un poder liberatorio similar, incluido un ajuste de la compensación de créditos, de conformidad con la legislación nacional.
2. El pago podrá ser efectuado por una tercera persona en lugar del deudor.
3. En cualquier caso, el deudor podrá pagar todo o parte del importe de los derechos de importación o exportación antes de que expire el plazo concedido para el pago.
Artículo 74
Aplazamiento de pago
Sin perjuicio del artículo 79, las autoridades aduaneras, a solicitud de la persona interesada y previa constitución de una garantía, permitirán el aplazamiento del pago de los derechos exigibles de cualquiera de las siguientes maneras:
a)
separadamente, respecto de cada importe de los derechos de importación o exportación contraído de conformidad con el artículo 70, apartado 1, párrafo primero, o el artículo 70, apartado 4;
b)
globalmente, respecto de todos los importes de los derechos de importación o exportación contraídos de conformidad con el artículo 70, apartado 1, párrafo primero, durante un plazo establecido por las autoridades aduaneras y que no sea superior a 31 días;
c)
globalmente, para el conjunto de los importes de derechos de importación o exportación que sean objeto de una contracción única en virtud del artículo 70, apartado 1, párrafo segundo.
Artículo 75
Plazos para el pago aplazado
1. El plazo durante el cual se aplazará el pago con arreglo al artículo 74 será de 30 días.
2. Cuando el pago se aplace de conformidad con el artículo 74, letra a), el plazo dará comienzo el día siguiente a aquel en que se notifique al deudor la deuda aduanera.
3. Cuando el pago se aplace de conformidad con el artículo 74, letra b), el plazo dará comienzo el día siguiente a aquel en que finalice el plazo de globalización. Se reducirá en el número de días correspondiente a la mitad del número de días que comprenda el período de globalización.
4. Cuando el pago se aplace de conformidad con el artículo 74, letra c), el plazo dará comienzo el día siguiente a aquel en que finalice el plazo establecido para el levante de las mercancías en cuestión. Se reducirá en el número de días correspondiente a la mitad del número de días que comprenda el período en cuestión.
5. Cuando el número de días de los plazos mencionados en los apartados 3 y 4 sea impar, el número de días que se deducirá del plazo de 30 días con arreglo a dichos apartados será igual a la mitad del número par inmediatamente inferior.
6. Cuando los plazos mencionados en los apartados 3 y 4 sean semanas naturales, los Estados miembros podrán disponer que el importe de los derechos de importación o exportación respecto del cual se haya aplazado el pago deberá pagarse, a más tardar, el viernes de la cuarta semana siguiente a la semana natural en cuestión.
En caso de que estos plazos sean meses naturales, los Estados miembros podrán disponer que el importe de los derechos de importación o exportación respecto del cual se haya aplazado el pago deberá haberse pagado para el decimosexto día del mes siguiente al mes civil en cuestión.
Artículo 76
Medidas de aplicación
Las medidas destinadas a modificar elementos no esenciales del presente Reglamento, completándolo, y que establezcan normas para el aplazamiento del pago en los casos en que la declaración en aduana se simplifique de conformidad con el artículo 109, se adoptarán con arreglo al procedimiento de reglamentación con control contemplado en el artículo 184, apartado 4.
Artículo 77
Otras facilidades de pago
1. Las autoridades aduaneras podrán conceder al deudor facilidades de pago distintas del pago aplazado con la condición de que se constituya una garantía.
Cuando se concedan facilidades con arreglo al párrafo primero, se percibirá un interés de crédito sobre el importe de los derechos de importación o exportación. El tipo de interés de crédito será el tipo de interés aplicado por el Banco Central Europeo a la operación de refinanciación importante más reciente que haya llevado a cabo antes del primer día natural del semestre de que se trate («el tipo de referencia») más un punto porcentual.
Con respecto a los Estados miembros que no participen en la tercera fase de la unión económica y monetaria, el tipo de referencia mencionado anteriormente será el tipo equivalente establecido por sus bancos centrales nacionales. En este caso, se aplicará durante los siguientes seis meses el tipo de referencia vigente el primer día natural del semestre de que se trate.
2. Las autoridades aduaneras podrán abstenerse de exigir una garantía o de percibir intereses de crédito cuando, sobre la base de una evaluación documentada de la situación del deudor, se determine que eso podría provocar dificultades graves de orden económico o social.
3. La Comisión podrá adoptar, con arreglo al procedimiento de reglamentación contemplado en el artículo 184, apartado 2, medidas de aplicación de los apartados 1 y 2.
Artículo 78
Ejecución forzosa del pago e intereses de demora
1. Cuando el importe de los derechos de importación o exportación exigibles no haya sido pagado en el plazo establecido, las autoridades aduaneras garantizarán el pago de dicho importe por todos los medios de que dispongan con arreglo a la legislación del Estado miembro de que se trate.
Las medidas destinadas a modificar elementos no esenciales del presente Reglamento, completándolo, y que establezcan normas para garantizar el pago por parte de los fiadores en el marco de un régimen especial, se adoptarán con arreglo al procedimiento de reglamentación con control contemplado en el artículo 184, apartado 4.
2. Se percibirán intereses de demora sobre el importe de los derechos de importación o exportación desde la fecha en que expire el plazo establecido para el pago hasta la fecha de su realización.
El tipo aplicable a los intereses de demora será el tipo de interés aplicado por el Banco Central Europeo a la operación de refinanciación importante más reciente que haya llevado a cabo antes del primer día natural del semestre de que se trate («el tipo de referencia») más dos puntos porcentuales.
Con respecto a los Estados miembros que no participen en la tercera fase de la unión económica y monetaria, el tipo de referencia mencionado anteriormente será el tipo equivalente establecido por sus bancos centrales nacionales. En este caso, se aplicará durante los siguientes seis meses el tipo de referencia vigente el primer día natural del semestre de que se trate.
3. Cuando el importe de una deuda aduanera haya sido notificado con arreglo al artículo 67, apartado 3, se percibirá un interés de demora, además del importe de los derechos de importación o exportación, desde la fecha en que nació la deuda aduanera hasta la fecha de su notificación.
El interés de demora se fijará de conformidad con el apartado 2.
4. Las autoridades aduaneras podrán abstenerse de percibir intereses de demora cuando, sobre la base de una evaluación documentada de la situación del deudor, se determine que esa percepción podría provocar dificultades graves de orden económico o social.
5. Las medidas destinadas a modificar elementos no esenciales del presente Reglamento, completándolo, y que establezcan los casos, en cuanto a plazos e importes, en que las autoridades aduaneras podrán renunciar a percibir intereses de demora, se adoptarán con arreglo al procedimiento de reglamentación con control contemplado en el artículo 184, apartado 4.
Sección 3
Devolución y condonación del importe de los derechos de importación o de exportación
Artículo 79
Devolución y condonación
1. Sin perjuicio de las condiciones establecidas en la presente sección, se devolverán o condonarán los importes de los derechos de importación o de exportación, siempre que el importe que se deba devolver o condonar exceda cierta cantidad, por los siguientes motivos:
a)
cobro excesivo de importes de derechos de importación o de exportación;
b)
mercancías defectuosas o que incumplen los términos del contrato;
c)
error de las autoridades competentes;
d)
equidad.
Por otra parte, cuando se haya pagado un importe de derechos de importación o exportación y se invalide la correspondiente declaración en aduana, de conformidad con el artículo 114, dicho importe será devuelto.
2. A reserva de las normas de competencia para una decisión, cuando las propias autoridades aduaneras descubran en el plazo contemplado en el artículo 84, apartado 1, que un importe de derechos de importación o de exportación puede ser devuelto o condonado con arreglo a los artículos 80, 82 o 83, lo devolverán o condonarán por propia iniciativa.
3. No se concederá la devolución ni la condonación cuando la situación que llevó a la notificación de la deuda aduanera sea consecuencia de una tentativa de fraude del deudor.
4. La devolución no dará origen al pago de intereses por las autoridades aduaneras de que se trate.
No obstante, se pagarán intereses cuando una decisión por la que se conceda la devolución no se haya ejecutado a los tres meses de la fecha en la que se tomó dicha decisión, a no ser que el incumplimiento del plazo no pueda imputarse a las autoridades aduaneras.
En tales casos, los intereses serán pagados desde la fecha de expiración del plazo de tres meses hasta la fecha de la devolución. El tipo de interés se establecerá con arreglo al artículo 77.
5. Cuando la autoridad competente haya concedido erróneamente una devolución o condonación, la deuda aduanera inicial volverá a ser exigible siempre que esta no haya prescrito con arreglo al artículo 68.
En tales casos, los intereses pagados con arreglo al apartado 4, párrafo segundo, deberán ser reembolsados.
Artículo 80
Devolución y condonación del cobro excesivo de importes de derechos de importación o de exportación
Se devolverá o condonará un importe de derechos de importación o de exportación en la medida en que el importe correspondiente a la deuda aduanera inicialmente notificada exceda del importe exigible, o en que la deuda aduanera haya sido notificada al deudor en contra de lo establecido en el artículo 67, apartado 1, letras c) o d).
Artículo 81
Mercancías defectuosas o que incumplen los términos del contrato
1. Un importe de derechos de importación será devuelto o condonado si la notificación de la deuda aduanera se refiere a mercancías que fueron rechazadas por el importador debido a que, en el momento del levante, se hallaban defectuosas o no cumplían los términos del contrato con arreglo al cual se importaron.
Se asimilarán a mercancías defectuosas las mercancías dañadas antes del levante.
2. Se concederá la devolución o la condonación de los derechos de importación siempre que las mercancías no hayan sido utilizadas, salvo por lo que respecta a la utilización inicial que pueda haber resultado necesaria para comprobar que eran defectuosas o que no cumplían los términos del contrato y siempre que hayan sido exportadas fuera del territorio aduanero de la Comunidad.
3. En lugar de su exportación, las autoridades aduaneras permitirán, a petición del interesado, que las mercancías se incluyan en el régimen de perfeccionamiento activo, incluso para su destrucción, en el régimen de tránsito externo o en el régimen de depósito aduanero o de zona franca.
Artículo 82
Devolución o condonación debidas a un error de las autoridades competentes
1. En situaciones distintas de las referidas en el artículo 79, apartado 1, párrafo segundo, y en los artículos 80, 81 y 83, se devolverá o condonará un importe de derechos de importación o exportación cuando, como consecuencia de un error cometido por las autoridades competentes, el importe correspondiente a la deuda aduanera notificada inicialmente sea inferior al importe exigible, siempre que se cumplan las siguientes condiciones:
a)
el deudor no pudo haber detectado razonablemente dicho error;
b)
el deudor actuó de buena fe.
2. Cuando se conceda el trato preferencial de las mercancías con arreglo a un sistema de cooperación administrativa en que participen las autoridades de un país o territorio situado fuera del territorio aduanero de la Comunidad, el hecho de que dichas autoridades expidan un certificado, en caso de que resulte ser incorrecto, constituirá un error que no pudo haber sido detectado razonablemente a efectos del apartado 1, letra a).
No obstante, el hecho de expedir un certificado incorrecto no constituirá un error cuando el certificado se base en una relación de los hechos incorrecta aportada por el exportador, excepto cuando sea evidente que las autoridades expedidoras sabían o deberían haber sabido que las mercancías no cumplían las condiciones establecidas para tener derecho al tratamiento preferencial.
Se considerará que el deudor actuó de buena fe si se puede demostrar que, durante el período de operaciones comerciales de que se trate, veló adecuadamente por que se cumplieran todas las condiciones para el tratamiento preferencial.
El deudor no podrá alegar su buena fe si la Comisión ha publicado un anuncio en el Diario Oficial de la Unión Europea en el que se declare que existen motivos para dudar de la adecuada aplicación de los acuerdos preferenciales por el país o territorio beneficiario.
Artículo 83
Devolución y condonación por equidad
En situaciones diferentes de las mencionadas en el artículo 79, apartado 1, párrafo segundo, y en los artículos 80, 81 y 82, se devolverá o condonará un importe de derechos de importación y de exportación en aras de la equidad cuando nazca una deuda aduanera en circunstancias especiales en las que no quepa atribuir al deudor ninguna tentativa de fraude ni negligencia manifiesta.
Artículo 84
Procedimiento de devolución y condonación
1. Las solicitudes de devolución o de condonación de conformidad con el artículo 79 se presentarán a la aduana correspondiente dentro de los plazos siguientes:
a)
en caso de un exceso de cobro de derechos, error de las autoridades competentes, o equidad, en el plazo de tres años a partir de la fecha de notificación de la deuda aduanera;
b)
en caso de mercancías defectuosas o que incumplen las condiciones del contrato, en el plazo de un año a partir de la fecha de notificación de la deuda aduanera;
c)
en caso de invalidación de una declaración en aduana, en el plazo especificado en las normas aplicables a la invalidación.
El plazo especificado en las letras a) y b) del párrafo primero se prorrogará cuando el solicitante presente pruebas de que se vio imposibilitado para presentar su solicitud dentro del plazo establecido por tratarse de un caso fortuito o de fuerza mayor.
2. Cuando se haya presentado un recurso con arreglo al artículo 23 contra la notificación de la deuda aduanera, se suspenderá el plazo correspondiente especificado en el párrafo primero del apartado 1 del presente artículo, a partir de la fecha en que se presentó el recurso, mientras dure el procedimiento de este.
Artículo 85
Medidas de aplicación
La Comisión adoptará, con arreglo al procedimiento de reglamentación contemplado en el artículo 184, apartado 2, las medidas de aplicación de la presente sección. Dichas medidas incluirán la determinación, en particular, de los casos en los que la Comisión será competente para decidir, con arreglo al procedimiento de gestión contemplado en el artículo 184, apartado 3, si está justificada la condonación o la devolución del importe de los derechos de importación o exportación.
CAPÍTULO 4
Extinción de la deuda aduanera
Artículo 86
Extinción
1. Sin perjuicio del artículo 68 y de las disposiciones vigentes relativas a la no recaudación del importe de derechos de importación o exportación correspondiente a una deuda aduanera en caso de que se determine judicialmente la insolvencia del deudor, una deuda aduanera de importación o de exportación se extinguirá de una de las siguientes maneras:
a)
mediante el pago del importe de los derechos de importación o de exportación;
b)
a reserva del apartado 4, por condonación del importe de los derechos de importación o exportación;
c)
cuando, respecto de mercancías declaradas para un régimen aduanero que implique la obligación de pagar derechos, se invalide la declaración en aduana;
d)
cuando unas mercancías sujetas a derechos de importación o de exportación sean decomisadas;
e)
cuando unas mercancías sujetas a derechos de importación o de exportación sean confiscadas y simultánea o posteriormente decomisadas;
f)
cuando unas mercancías sujetas a derechos de importación y de exportación sean destruidas bajo supervisión aduanera o abandonadas en beneficio del Estado;
g)
cuando la desaparición de las mercancías o el incumplimiento de las obligaciones derivadas de la legislación aduanera se derive de la total destrucción o pérdida irremediable de dichas mercancías por causa inherente a la naturaleza misma de las mercancías, caso fortuito o fuerza mayor, o como consecuencia de instrucciones de las autoridades aduaneras; a efectos de la presente letra, las mercancías se considerarán irremediablemente perdidas cuando nadie pueda utilizarlas;
h)
cuando la deuda aduanera nazca con arreglo a los artículos 46 o 49 y se cumplan las siguientes condiciones:
i)
el incumplimiento que llevó al nacimiento de la deuda aduanera no tenga efectos significativos para el adecuado funcionamiento del régimen aduanero de que se trate y no constituya tentativa de fraude,
ii)
todos los trámites necesarios para regularizar la situación de las mercancías se lleven a cabo posteriormente;
i)
cuando las mercancías despachadas a libre práctica con exención de derechos, o acogidas a un derecho de importación reducido debido a su destino final, se hayan exportado con autorización de las autoridades aduaneras;
j)
cuando haya nacido con arreglo al artículo 45 y cuando los trámites efectuados para obtener el tratamiento arancelario preferencial mencionado en dicho artículo sean anulados;
k)
cuando, a reserva del apartado 5 del presente artículo, la deuda aduanera haya nacido con arreglo al artículo 46 y se justifique a satisfacción de las autoridades aduaneras que las mercancías no se han utilizado ni consumido y han sido exportadas desde el territorio aduanero de la Comunidad.
2. No obstante, en caso de decomiso, tal como se menciona en el apartado 1, letra d), se considerará que la deuda aduanera, a efectos de las sanciones aplicables a las infracciones aduaneras, no se ha extinguido cuando, con arreglo a la legislación de un Estado miembro, los derechos de aduana o la existencia de una deuda aduanera constituyan la base para determinar las sanciones.
3. Cuando, con arreglo al apartado 1, letra g), una deuda aduanera se haya extinguido respecto de unas mercancías despachadas a libre práctica con exención de derechos o acogidas a un derecho de importación reducido debido a su destino final, todo residuo o desecho resultante de su destrucción será considerado como mercancías no comunitarias.
4. Cuando varias personas sean responsables del pago del importe de los derechos de importación o exportación correspondiente a la deuda aduanera, y se conceda la condonación, la deuda aduanera solo se extinguirá respecto de la persona o personas a las que se conceda la condonación.
5. En el caso mencionado en el apartado 1, letra k), la deuda aduanera no se extinguirá respecto de toda persona o personas que hayan intentado cometer un fraude.
6. Cuando la deuda aduanera haya nacido con arreglo al artículo 46, esta se extinguirá con respecto a la persona cuyo comportamiento no haya incluido ninguna tentativa de fraude y que haya contribuido a la lucha contra el fraude.
7. La Comisión podrá adoptar, con arreglo al procedimiento de reglamentación contemplado en el artículo 184, apartado 2, medidas de aplicación del presente artículo.
TÍTULO IV
MERCANCÍAS INTRODUCIDAS EN EL TERRITORIO ADUANERO DE LA COMUNIDAD
CAPÍTULO 1
Declaración sumaria de entrada
Artículo 87
Obligación de presentar una declaración sumaria de entrada
1. Las mercancías introducidas en el territorio aduanero de la Comunidad deberán ser objeto de una declaración sumaria de entrada, salvo los medios de transporte importados temporalmente y los medios de transporte y las mercancías que se hallen en ellos que se limiten a atravesar las aguas territoriales o el espacio aéreo del territorio aduanero de la Comunidad sin hacer escala en dicho territorio.
2. Salvo que se disponga lo contrario en la legislación aduanera, la declaración sumaria de entrada será presentada a la aduana competente antes de que las mercancías sean introducidas en el territorio aduanero de la Comunidad.
Las autoridades aduaneras podrán aceptar, en vez de la presentación de una declaración sumaria de entrada, la presentación de una notificación y el acceso a los datos de la declaración sumaria de entrada en el sistema informático del operador económico.
3. Las medidas destinadas a modificar elementos no esenciales del presente Reglamento completándolo, y que establezcan lo siguiente:
a)
los casos, distintos de los mencionados en el apartado 1 del presente artículo, en los que la exigencia de una declaración sumaria de entrada podrá dispensarse o adaptarse y las condiciones con arreglo a las cuales podrá dispensarse o adaptarse;
b)
la fecha límite en la que la declaración sumaria de entrada deberá presentarse o estar disponible antes de que las mercancías sean introducidas en el territorio aduanero de la Comunidad;
c)
las normas referentes a las excepciones y variaciones relativas a la fecha límite mencionada en la letra b);
d)
las normas de determinación de la aduana competente en la que se presentará o estará disponible la declaración sumaria de entrada y en la que deberán llevarse a cabo los análisis de riesgos y los controles de entradas basados en el riesgo,
se adoptarán con arreglo al procedimiento de reglamentación con control contemplado en el artículo 184, apartado 4.
Cuando se adopten dichas medidas se tendrán en cuenta:
a)
circunstancias especiales;
b)
la aplicación de dichas medidas a determinados tipos de tráfico de mercancías, modos de transporte u operadores económicos;
c)
los acuerdos internacionales que establezcan mecanismos especiales de seguridad.
Artículo 88
Presentación y persona responsable
1. La declaración sumaria de entrada se presentará mediante una técnica de tratamiento electrónico de datos. Podrá utilizarse información comercial, portuaria o de transporte, siempre que contenga los datos necesarios para una declaración sumaria de entrada.
Las autoridades aduaneras, en circunstancias excepcionales, podrán aceptar declaraciones sumarias de entrada en papel, siempre que apliquen el mismo nivel de gestión de riesgos que el aplicado a las declaraciones sumarias de entrada efectuadas mediante una técnica de tratamiento electrónico de datos y se cumplan las exigencias para el intercambio de dichos datos con otras aduanas.
2. La declaración sumaria de entrada será presentada por la persona que introduzca las mercancías en el territorio aduanero de la Comunidad, o que asuma la responsabilidad del transporte de las mercancías en dicho territorio.
3. Sin perjuicio de las obligaciones de la persona mencionada en el apartado 2, la declaración sumaria de entrada podrá ser presentada en su lugar por una de las siguientes personas:
a)
el importador o destinatario u otra persona en cuyo nombre o por cuya cuenta actúe la persona mencionada en el apartado 2;
b)
cualquier persona que esté en condiciones de presentar o de disponer que se presenten las mercancías en cuestión a la autoridad aduanera competente.
4. Cuando la declaración sumaria de entrada la presente una persona distinta del titular del medio de transporte con el que las mercancías se introducen en el territorio aduanero de la Comunidad, dicho titular deberá presentar en la aduana competente un aviso de llegada en forma de manifiesto de carga, boletín de expedición o lista de carga, en el que constarán todos los elementos necesarios para la identificación de las mercancías transportadas que vayan a ser objeto de una declaración sumaria de entrada.
La Comisión determinará, con arreglo al procedimiento contemplado en el artículo 184, apartado 2, el conjunto de datos que habrán de figurar en el aviso de llegada.
El apartado 1 se aplicará, mutatis mutandis, al aviso de llegada mencionado en el párrafo primero del presente apartado.
Artículo 89
Rectificación de la declaración sumaria de entrada
1. Previa solicitud de la persona que presente la declaración sumaria de entrada, se le permitirá rectificar uno o más datos de esta declaración después de que haya sido presentada.
No obstante, no será posible efectuar una rectificación de ese tipo después de que las autoridades aduaneras:
a)
o bien hayan comunicado a la persona que presentó la declaración sumaria de entrada su intención de examinar las mercancías;
b)
o bien hayan comprobado la inexactitud de los datos en cuestión;
c)
o bien hayan permitido la retirada de las mercancías del lugar en el que fueron presentadas.
2. Las medidas destinadas a modificar elementos no esenciales del presente Reglamento, completándolo, que establezcan excepciones a la letra c) del apartado 1 del presente artículo, y que definan, en particular, lo siguiente:
a)
criterios para establecer los motivos de rectificación después de la retirada;
b)
los elementos de los datos que podrán rectificarse;
c)
el plazo después de la retirada en el que puede permitirse la rectificación,
se adoptarán con arreglo al procedimiento de reglamentación con control contemplado en el artículo 184, apartado 4.
Artículo 90
Declaración en aduana que sustituye a la declaración sumaria de entrada
La aduana competente podrá no exigir la presentación de una declaración sumaria de entrada respecto de las mercancías para las cuales se ha presentado una declaración en aduana antes de que haya expirado la fecha límite mencionada en el artículo 87, apartado 3, letra b). En este caso, la declaración en aduana contendrá como mínimo los datos necesarios para la declaración sumaria de entrada. Hasta el momento en que la declaración en aduana sea admitida de conformidad con el artículo 112, tendrá el estatuto de declaración sumaria de entrada.
CAPÍTULO 2
Llegada de las mercancías
Sección 1
Introducción de las mercancías en el territorio aduanero de la Comunidad
Artículo 91
Vigilancia aduanera
1. Las mercancías introducidas en el territorio aduanero de la Comunidad, a partir del momento de su introducción, se hallarán bajo vigilancia aduanera y podrán ser objeto de controles aduaneros. Cuando proceda, estarán sujetas a prohibiciones y restricciones que estén justificadas, entre otras cosas, por razones de moralidad, orden o seguridad públicos, protección de la salud y la vida de personas, animales o plantas, protección del medio ambiente, protección del patrimonio artístico, histórico o arqueológico nacional y protección de la propiedad industrial o comercial, incluidos los controles sobre precursores químicos, mercancías que infrinjan determinados derechos de propiedad intelectual y dinero en metálico que se introduzcan en la Comunidad, así como a la aplicación de medidas de conservación y gestión de los recursos pesqueros y de medidas de política comercial.
Permanecerán bajo dicha vigilancia mientras ello resulte necesario para determinar su estatuto aduanero y no serán retiradas de esta sin previa autorización de las autoridades aduaneras.
Sin perjuicio del artículo 166, las mercancías comunitarias no estarán bajo vigilancia aduanera una vez se haya determinado su estatuto aduanero.
Las mercancías no comunitarias estarán bajo vigilancia aduanera hasta que cambie su estatuto aduanero, o hasta que sean reexportadas o destruidas.
2. El titular de las mercancías bajo vigilancia aduanera, previa autorización de las autoridades aduaneras, podrá examinar en cualquier momento las mercancías o tomar muestras de ellas, en particular con objeto de determinar su clasificación arancelaria, valor en aduana o estatuto aduanero.
Artículo 92
Traslado al lugar apropiado
1. La persona que introduzca mercancías en el territorio aduanero de la Comunidad las trasladará sin demora, utilizando, en su caso, la vía determinada por las autoridades aduaneras y según las modalidades establecidas por dichas autoridades, bien a la aduana designada por las autoridades aduaneras o a cualquier otro lugar designado o autorizado por dichas autoridades, bien a una zona franca.
Las mercancías introducidas en una zona franca serán introducidas directamente en dicha zona franca, bien por vía marítima o aérea o, en caso de que sea por vía terrestre, sin pasar por otra parte del territorio aduanero de la Comunidad, cuando se trate de una zona franca contigua a la frontera terrestre entre un Estado miembro y un tercer país.
Las mercancías serán presentadas a las autoridades aduaneras, de conformidad con el artículo 95.
2. Toda persona que se haga cargo del transporte de las mercancías después de que se hayan introducido en el territorio aduanero de la Comunidad se hará responsable de la ejecución de la obligación a que se refiere el apartado 1.
3. Se asimilarán a mercancías introducidas en el territorio aduanero de la Comunidad las mercancías que, aunque estén aún fuera de dicho territorio, puedan estar sujetas al control de las autoridades aduaneras de un Estado miembro en virtud de un acuerdo celebrado con el país o territorio de que se trate situado fuera del territorio aduanero de la Comunidad.
4. El apartado 1 no impedirá la aplicación de disposiciones especiales en materia de cartas, postales e impresos, así como sus equivalentes electrónicos contenidos en otros medios, o de mercancías transportadas por los viajeros, mercancías transportadas en las zonas fronterizas o por conductos o hilos o cualquier otro tráfico de escasa importancia económica, siempre que la vigilancia aduanera y las posibilidades de control aduanero no se vean comprometidas por ello.
5. El apartado 1 no se aplicará a los medios de transporte y a las mercancías que se hallen en ellos que tan solo atraviesen las aguas territoriales o el espacio aéreo del territorio aduanero de la Comunidad sin hacer escala en ese territorio.
Artículo 93
Servicios aéreos y marítimos intracomunitarios
1. Los artículos 87 a 90, el artículo 92, apartado 1, y los artículos 94 a 97 no se aplicarán a las mercancías que hayan abandonado temporalmente el territorio aduanero de la Comunidad circulando entre dos puntos de la Comunidad por vía marítima o aérea siempre y cuando el transporte se haya efectuado en línea directa por un avión o un barco de línea regular sin escala fuera del territorio aduanero de la Comunidad.
2. Las medidas destinadas a modificar elementos no esenciales del presente Reglamento, complementándolo, y que establezcan normas especiales para los aviones o barcos de línea regular, se adoptarán con arreglo a procedimiento de reglamentación con control contemplado en el artículo 184, apartado 4.
Artículo 94
Traslado en circunstancias especiales
1. Cuando, por caso fortuito o fuerza mayor, no pueda cumplirse la obligación establecida en el artículo 92, apartado 1, la persona vinculada por dicha obligación o toda otra persona que actúe en nombre de dicha persona informará a las autoridades aduaneras de la situación sin demora. Cuando el caso fortuito o de fuerza mayor no haya ocasionado la pérdida total de las mercancías, se deberá además informar a las autoridades aduaneras del lugar exacto en el que se hallen dichas mercancías.
2. Cuando por caso fortuito o fuerza mayor, los buques o aeronaves contemplados en el artículo 92, apartado 5, se vean obligados a hacer escala o detenerse de forma temporal en el territorio aduanero de la Comunidad sin poder cumplir la obligación prevista en el artículo 92, apartado 1, la persona que haya introducido el buque o aeronave en el territorio aduanero de la Comunidad, o cualquier otra persona que actúe en su lugar, informará sin demora de esta situación a las autoridades aduaneras.
3. Las autoridades aduaneras determinarán las medidas que deban cumplirse para facilitar la vigilancia aduanera de las mercancías contempladas en el apartado 1, así como de los buques o aeronaves y de las mercancías que se hallen en ellos, de conformidad con el apartado 2, y garantizar, llegado el caso, su ulterior presentación en una aduana o en cualquier otro lugar designado o autorizado por dichas autoridades.
Sección 2
Presentación, descarga y examen de las mercancías
Artículo 95
Presentación de las mercancías en aduana
1. Las mercancías introducidas en el territorio aduanero de la Comunidad serán presentadas en aduana inmediatamente después de su llegada a cualquier aduana designada o a cualquier lugar designado o aprobado por las autoridades aduaneras o a una zona franca por una de las siguientes personas:
a)
la persona que introdujo las mercancías en el territorio aduanero de la Comunidad;
b)
la persona en cuyo nombre o por cuya cuenta actúe la persona que introdujo las mercancías en dicho territorio;
c)
la persona que asumió la responsabilidad por el transporte de las mercancías después de que fueran introducidas en el territorio aduanero de la Comunidad.
2. Sin perjuicio de las obligaciones de la persona descrita en el apartado 1, la presentación de las mercancías podrá ser efectuada en su lugar por una de las siguientes personas:
a)
toda persona que incluya inmediatamente las mercancías en un régimen aduanero;
b)
el titular de una autorización para el funcionamiento de almacenes de depósito o toda persona que realice una actividad en una zona franca.
3. La persona que presente las mercancías hará referencia a la declaración sumaria de entrada o a la declaración en aduana que haya sido presentada respecto de las mercancías.
4. El apartado 1 no impedirá la aplicación de disposiciones especiales en materia de cartas, postales e impresos, así como sus equivalentes electrónicos contenidos en otros medios, o de mercancías transportadas por los viajeros, mercancías transportadas en las zonas fronterizas o por conductos o hilos o cualquier otro tráfico de escasa importancia económica, siempre que la vigilancia aduanera y las posibilidades de control aduanero no se vean comprometidas por ello.
Artículo 96
Descarga y examen de las mercancías
1. Únicamente se podrán descargar o transbordar las mercancías del medio de transporte en que se hallen, previa autorización de las autoridades aduaneras, en los lugares designados o autorizados por dichas autoridades.
No obstante, no se exigirá dicha autorización en caso de peligro inminente que requiera la inmediata descarga de la totalidad o parte de las mercancías. En tal caso, las autoridades aduaneras serán inmediatamente informadas al respecto.
2. Las autoridades aduaneras podrán exigir en cualquier momento que las mercancías sean descargadas y desembaladas con objeto de examinarlas, tomando muestras o examinando los medios de transporte en que se hallen.
3. Las mercancías presentadas en aduana no serán retiradas del lugar en que hayan sido presentadas sin previa autorización de las autoridades aduaneras.
Sección 3
Formalidades posteriores a la presentación
Artículo 97
Obligación de incluir las mercancías no comunitarias en un régimen aduanero
1. Sin perjuicio del artículo 125, 126 y 127, las mercancías no comunitarias presentadas en aduana serán incluidas en un régimen aduanero.
2. Salvo que se disponga lo contrario, el declarante podrá elegir libremente el régimen aduanero en el que desee incluir las mercancías, bajo las condiciones de dicho régimen, independientemente de su naturaleza, cantidad, país de origen, envío o destino.
Artículo 98
Mercancías consideradas en depósito temporal
1. Salvo cuando las mercancías se incluyan inmediatamente en un régimen aduanero para el que haya sido admitida una declaración en aduana, o hayan sido introducidas en una zona franca, se considerará que las mercancías no comunitarias presentadas en aduana han sido incluidas en depósito temporal, de conformidad con el artículo 151.
2. Sin perjuicio de la obligación establecida en el artículo 87, apartado 2, y las excepciones o la dispensa establecidas por las medidas adoptadas con arreglo al artículo 87, apartado 3, cuando se compruebe que las mercancías no comunitarias presentadas en aduana no son objeto de una declaración sumaria de entrada, el titular de las mercancías presentará inmediatamente dicha declaración.
Sección 4
Mercancías que han circulado al amparo de un régimen de tránsito
Artículo 99
Dispensa para las mercancías que lleguen incluidas en el régimen de tránsito
El artículo 92, salvo el párrafo primero de su apartado 1, y los artículos 95 a 98 no se aplicarán cuando las mercancías que se encuentren incluidas en el régimen de tránsito sean introducidas en el territorio aduanero de la Comunidad.
Artículo 100
Disposiciones aplicables a las mercancías no comunitarias tras haber finalizado un régimen de tránsito
Los artículos 96, 97 y 98 se aplicarán a las mercancías no comunitarias que se transporten al amparo de un régimen de tránsito, una vez hayan sido presentadas en una aduana de destino en el territorio aduanero de la Comunidad de conformidad con las normas que regulan el tránsito.
TÍTULO V
NORMAS GENERALES SOBRE EL ESTATUTO ADUANERO, LA INCLUSIÓN DE MERCANCÍAS EN UN RÉGIMEN ADUANERO, LA VERIFICACIÓN, EL LEVANTE Y LA CESIÓN DE LAS MERCANCÍAS
CAPÍTULO 1
Estatuto aduanero de las mercancías
Artículo 101
Presunción de estatuto aduanero de mercancías comunitarias
1. Sin perjuicio de lo dispuesto en el artículo 161, se presumirá que todas las mercancías que se hallan en el territorio aduanero de la Comunidad tienen el estatuto aduanero de mercancías comunitarias, salvo que se compruebe que no son mercancías comunitarias.
2. Las medidas destinadas a modificar elementos no esenciales del presente Reglamento completándolo, y que establezcan:
a)
los casos en que no se aplicará la presunción mencionada en el apartado 1 del presente artículo;
b)
los medios para determinar qué mercancías tienen estatuto aduanero de mercancías comunitarias;
c)
los supuestos en que las mercancías que se obtienen enteramente en el territorio aduanero de la Comunidad no tendrán estatuto aduanero de mercancías comunitarias si se han obtenido a partir de mercancías incluidas bajo un régimen de tránsito externo, de depósito, de importación temporal o de perfeccionamiento activo,
se adoptarán con arreglo al procedimiento de reglamentación con control contemplado en el artículo 184, apartado 4.
Artículo 102
Pérdida del estatuto aduanero de mercancías comunitarias
Las mercancías comunitarias se convertirán en mercancías no comunitarias en los siguientes casos:
a)
cuando salgan del territorio aduanero de la Comunidad, siempre que no se apliquen las normas sobre tránsito interno o las medidas establecidas con arreglo al artículo 103;
b)
cuando se incluyan en un régimen de tránsito externo, de depósito o de perfeccionamiento activo, siempre que la legislación aduanera así lo establezca;
c)
cuando se incluyan en un régimen de destino final y sean posteriormente bien abandonadas en beneficio del Estado o bien destruidas y terminen como residuos;
d)
cuando la declaración de despacho a libre práctica de las mercancías sea invalidada después de haberse efectuado el levante de conformidad con el artículo 114, apartado 2.
Artículo 103
Mercancías comunitarias que salen temporalmente del territorio aduanero
Las medidas destinadas a modificar elementos no esenciales del presente Reglamento, complementándolo, y que establezcan las condiciones con arreglo a las cuales podrán circular las mercancías comunitarias, sin hallarse al amparo de un régimen aduanero, entre dos puntos del territorio aduanero de la Comunidad y temporalmente fuera de dicho territorio sin alteración de su estatuto aduanero, se adoptarán con arreglo al procedimiento de reglamentación con control contemplado en el artículo 184, apartado 4.
CAPÍTULO 2
Inclusión de mercancías en un régimen aduanero
Sección 1
Disposiciones generales
Artículo 104
Declaración en aduana de mercancías y vigilancia aduanera de las mercancías comunitarias
1. Todas las mercancías que vayan a incluirse en un régimen aduanero, salvo el régimen de zona franca, serán objeto de una declaración en aduana apropiada para el régimen concreto de que se trate.
2. Las mercancías comunitarias declaradas para la exportación, tránsito interno comunitario o el régimen de perfeccionamiento pasivo serán objeto de vigilancia aduanera desde el momento de admisión de la declaración mencionada en el apartado 1 hasta el momento en que salgan del territorio aduanero de la Comunidad, sean abandonadas en beneficio del Estado o destruidas o se invalide la declaración en aduana.
Artículo 105
Aduanas competentes
1. Salvo que la legislación comunitaria disponga lo contrario, los Estados miembros determinarán la localización y competencias de las distintas aduanas situadas en su territorio.
Los Estados miembros se asegurarán de que se asigne a dichas aduanas un horario oficial, razonable y adecuado, teniendo en cuenta la naturaleza del tráfico y de las mercancías y el régimen aduanero en que se vayan a incluir, de modo que el flujo del tráfico internacional no se vea entorpecido ni perturbado.
2. La Comisión adoptará, con arreglo al procedimiento de reglamentación contemplado en el artículo 184, apartado 2, medidas que definan las funciones y responsabilidades de las aduanas competentes, y especialmente las siguientes:
a)
la aduana de entrada, importación, exportación o salida;
b)
la aduana encargada de llevar a cabo las formalidades necesarias para la inclusión de las mercancías en un régimen aduanero;
c)
la aduana encargada de conceder autorizaciones y supervisar los procedimientos aduaneros.
Artículo 106
Despacho de aduanas centralizado
1. Las autoridades aduaneras podrán autorizar a una persona a presentar en la aduana competente del lugar en el que la persona esté establecida, o a poner a disposición de dicha aduana, una declaración en aduana relativa a mercancías que se presentan a despacho en otra aduana. En tales casos, se considerará que la deuda aduanera se ha originado en la aduana en la que se haya presentado o a cuya disposición se haya puesto la declaración.
2. La aduana en la que se presente o a cuya disposición se ponga la declaración en aduana llevará a cabo las formalidades de la verificación de la declaración, la recaudación del importe de derechos de importación o exportación correspondiente a cualquier deuda aduanera y la autorización del levante de las mercancías.
3. La aduana en la que se presenten las mercancías llevará a cabo, sin perjuicio de sus propios controles aduaneros de seguridad, cualquier examen que, con justificación, le pida la aduana en que se haya presentado o a cuya disposición se haya puesto la declaración en aduana, y permitirá el levante de las mercancías atendiendo a la información que reciba de dicha aduana.
4. Las medidas destinadas a modificar elementos no esenciales del presente Reglamento, completándolo, que establezcan, en particular, normas en relación con lo siguiente:
a)
la concesión de la autorización a que se refiere el apartado 1;
b)
los casos en que se llevará a cabo una revisión de la autorización;
c)
las condiciones de concesión de la autorización;
d)
la identificación de la autoridad aduanera competente para la concesión de la autorización;
e)
las consultas con otras autoridades aduaneras y el suministro de información a dichas autoridades, si procede;
f)
las condiciones en que podrá suspenderse o revocarse la autorización;
g)
la función y las responsabilidades específicas de las aduanas competentes implicadas, en particular por lo que atañe a los controles que deberán realizarse;
h)
la forma de cumplimiento de los trámites y los posibles plazos para ello,
se adoptarán con arreglo al procedimiento de reglamentación con control contemplado en el artículo 184, apartado 4.
Dichas medidas tendrán en cuenta lo siguiente:
-
por lo que atañe a la letra c), cuando esté implicado más de un Estado miembro, el cumplimiento por parte del solicitante de los criterios fijados en el artículo 14 para la concesión del estatuto de operador económico autorizado,
-
por lo que atañe a la letra d), el lugar en que se lleve o se encuentre accesible la contabilidad principal del solicitante a efectos aduaneros, a fin de facilitar los controles basados en auditorías, y en el que vaya a realizarse al menos una parte de las actividades a que se refiere la autorización.
Artículo 107
Tipos de declaración en aduana
1. La declaración en aduana será presentada utilizando una técnica de tratamiento electrónico de datos. Las autoridades aduaneras podrán permitir que la declaración en aduana adopte la forma de una inscripción en los libros de contabilidad del declarante, siempre que dichas autoridades tengan acceso a dichos datos en el sistema electrónico del declarante y que se satisfagan los requisitos para cualquier intercambio necesario de dichos datos entre aduanas.
2. Cuando así se disponga en la legislación aduanera, las autoridades aduaneras podrán aceptar una declaración aduanera en papel o una declaración aduanera verbal o cualquier otro acto por el cual las mercancías puedan ser incluidas en un régimen aduanero.
3. La Comisión adoptará, con arreglo al procedimiento de reglamentación contemplado en el artículo 184, apartado 2, las medidas de aplicación del presente artículo.
Sección 2
Declaraciones aduaneras normales
Artículo 108
Contenido de una declaración y documentos justificativos
1. Las declaraciones en aduana contendrán todos los datos necesarios para la aplicación de las disposiciones que regulan el régimen aduanero para el que se declaren las mercancías. Las declaraciones en aduana efectuadas utilizando un procedimiento informático incluirán una firma electrónica u otro medio de autenticación. Las declaraciones en papel irán firmadas.
La Comisión establecerá, con arreglo al procedimiento de reglamentación contemplado en el artículo 184, apartado 2, las especificaciones a las que deberá ajustarse la declaración en aduana.
2. Los documentos justificativos exigidos para la aplicación de las disposiciones que regulan el régimen aduanero para el que se declaran las mercancías se pondrán a disposición de las autoridades aduaneras en el momento en que se presente la declaración.
3. Cuando se presente una declaración en aduana utilizando una técnica de tratamiento electrónico de datos, las autoridades aduaneras podrán permitir que los documentos justificativos también se presenten mediante la misma técnica. Las autoridades aduaneras podrán aceptar, en vez de la presentación de estos documentos, el acceso a los datos pertinentes en el sistema informático del operador económico.
No obstante, previa petición del declarante, las autoridades aduaneras podrán permitir que dichos documentos estén disponibles tras el levante de las mercancías.
4. La Comisión adoptará, con arreglo al procedimiento de reglamentación contemplado en el artículo 184, apartado 2, medidas de aplicación de los apartados 2 y 3 del presente artículo.
Sección 3
Declaraciones aduaneras simplificadas
Artículo 109
Declaración simplificada
1. Las autoridades aduaneras autorizarán, siempre que se cumplan las condiciones estipuladas en los apartados 2 y 3 del presente artículo, que cualquier persona incluya mercancías en un régimen aduanero sirviéndose de una declaración simplificada en la cual se podrán omitir algunos de los datos y documentos justificativos mencionados en el artículo 108.
2. Las medidas destinadas a modificar elementos no esenciales del presente Reglamento, completándolo, relativas a las condiciones en las que se dará la autorización a que se refiere el apartado 1 del presente artículo se adoptarán con arreglo al procedimiento de reglamentación con control contemplado en el artículo 184, apartado 4.
3. La Comisión podrá adoptar, con arreglo al procedimiento de reglamentación contemplado en el artículo 184, apartado 2, medidas que regulen las especificaciones a las que deberá atenerse la declaración aduanera simplificada.
Artículo 110
Declaración complementaria
1. En caso de una declaración simplificada con arreglo al artículo 109, apartado 1, el declarante suministrará una declaración complementaria que contenga los demás datos necesarios para completar la declaración en aduana para el régimen aduanero considerado.
La declaración complementaria podrá ser de carácter global, periódico o recapitulativo.
Las medidas destinadas a modificar elementos no esenciales del presente Reglamento, completándolo, y que establezcan excepciones a lo dispuesto en el párrafo primero del presente apartado, se adoptarán con arreglo al procedimiento de reglamentación con control contemplado en el artículo 184, apartado 4.
2. Se considerará que la declaración complementaria y la declaración simplificada mencionadas en el artículo 109, apartado 1, constituyen un instrumento único e indivisible que surtirá efecto en la fecha en que se admita la declaración simplificada de conformidad con el artículo 112.
Cuando la declaración simplificada sea sustituida por una inscripción en los libros de contabilidad del declarante y el acceso de las autoridades aduaneras a dichos datos, la declaración surtirá efectos a partir de la fecha en que las mercancías se hayan inscrito en los libros.
3. Se considerará que el lugar en que deberá ser presentada la declaración complementaria de conformidad con la autorización, a efectos del artículo 55, será el lugar en que haya sido presentada la declaración en aduana.
Sección 4
Disposiciones aplicables a todas las declaraciones en aduana
Artículo 111
Declarante
1. Sin perjuicio de lo dispuesto en el artículo 110, apartado 1, la declaración en aduana podrá ser realizada por toda persona que pueda presentar o tener disponibles todos los documentos que se exijan para la aplicación de las disposiciones que regulan el régimen aduanero respecto del cual se declaren las mercancías. Dicha persona también podrá presentar las mercancías en cuestión o hacerlas presentar en la aduana competente.
No obstante, cuando la admisión de una declaración en aduana imponga obligaciones particulares a una persona concreta, la declaración deberá ser efectuada por dicha persona o por su representante.
2. El declarante deberá estar establecido en el territorio aduanero de la Comunidad. No obstante, estarán exentas de la obligación de establecimiento en la Comunidad:
-
las personas que presenten una declaración a efectos de tránsito o de admisión temporal,
-
las personas que declaren mercancías de forma ocasional siempre que las autoridades aduaneras lo consideren justificado.
3. Las medidas destinadas a modificar elementos no esenciales del presente Reglamento, completándolo, y que establezcan los casos y las condiciones en que podrá dispensarse del requisito contemplado en el apartado 2, se adoptarán con arreglo al procedimiento de reglamentación con control contemplado en el artículo 184, apartado 4.
Artículo 112
Admisión de una declaración
1. Las declaraciones que cumplan las condiciones establecidas en el presente capítulo serán admitidas inmediatamente por las autoridades aduaneras, siempre que las mercancías a las que se refieran hayan sido presentadas en aduana o, a satisfacción de las autoridades aduaneras, vayan a ponerse a su disposición para los controles aduaneros.
Cuando la declaración adopte la forma de inscripción en los libros de contabilidad del declarante y acceso de las autoridades aduaneras a dichos datos, se considerará que la declaración ha sido admitida desde el momento de la inscripción de las mercancías en los libros. Las autoridades aduaneras, sin perjuicio de las obligaciones legales del declarante o de la aplicación de los controles de seguridad y protección, podrán eximir de la obligación de que las mercancías se presenten o se pongan a su disposición para los controles aduaneros.
2. Sin perjuicio de lo dispuesto en el artículo 110, apartado 2, o en el apartado 1, párrafo segundo, del presente artículo, las declaraciones en aduana que se presenten en una aduana distinta de la aduana en la que se presenten las mercancías serán admitidas cuando esta última aduana confirme la disponibilidad de las mercancías para los controles aduaneros.
3. Salvo disposición contraria, la fecha de admisión de la declaración en aduana por las autoridades aduaneras será la fecha que deberá utilizarse para la aplicación de las disposiciones que regulan el régimen aduanero para el que se declaren las mercancías y para cualesquiera otras formalidades de importación o exportación.
4. La Comisión adoptará, con arreglo al procedimiento de reglamentación contemplado en el artículo 184, apartado 2, medidas que establezcan medidas de aplicación del presente artículo.
Artículo 113
Rectificación de una declaración
1. Podrá permitirse al declarante, previa solicitud, rectificar uno o más de los datos de la declaración después de que esta haya sido admitida por la aduana. La rectificación no permitirá utilizar la declaración para mercancías distintas de las contempladas originalmente en ella.
2. No se permitirá una rectificación de ese tipo cuando sea solicitada después de que las autoridades aduaneras:
a)
hayan informado al declarante de que desean examinar las mercancías;
b)
o bien hayan comprobado la inexactitud de los datos en cuestión;
c)
o bien hayan autorizado el levante de las mercancías.
3. Las medidas destinadas a modificar elementos no esenciales del presente Reglamento, completándolo, y que establezcan excepciones a lo dispuesto en el apartado 2, letra c), del presente artículo, se adoptarán con arreglo al procedimiento de reglamentación con control contemplado en el artículo 184, apartado 4.
Artículo 114
Invalidación de una declaración
1. Las autoridades aduaneras, a solicitud del declarante, invalidarán una declaración ya admitida en los siguientes casos:
a)
cuando se hayan cerciorado de que las mercancías van a incluirse inmediatamente en otro régimen aduanero;
b)
cuando se hayan cerciorado de que, como consecuencia de circunstancias especiales, la inclusión de las mercancías en el régimen aduanero para el que fueron declaradas ya no está justificada.
No obstante, cuando las autoridades aduaneras hayan informado al declarante acerca de su intención de examinar las mercancías, no se aceptará una solicitud de invalidación de la declaración antes de que haya tenido lugar el examen.
2. La declaración no será invalidada después de que se haya procedido al levante de las mercancías.
Las medidas destinadas a modificar elementos no esenciales del presente Reglamento, completándolo, y que establezcan excepciones a lo dispuesto en el párrafo primero del presente apartado, se adoptarán con arreglo al procedimiento de reglamentación con control contemplado en el artículo 184, apartado 4.
Sección 5
Otras simplificaciones
Artículo 115
Facilitación del establecimiento de la declaración en aduana de mercancías incluidas en diferentes subpartidas arancelarias
Cuando un mismo envío esté compuesto de mercancías cuya subpartida arancelaria sea diferente y el tratamiento de cada una de estas mercancías según su subpartida arancelaria entrañe, para el establecimiento de la declaración en aduana, un trabajo y un coste desproporcionados con respecto al importe de los derechos de importación aplicables, las autoridades aduaneras, a petición del declarante, podrán aceptar que la totalidad del envío sea gravada tomando como base la subpartida arancelaria de las mercancías que estén sujetas al derecho de importación o de exportación más elevado.
La Comisión podrá adoptar, con arreglo al procedimiento de reglamentación contemplado en el artículo 184, apartado 2, medidas de aplicación del presente artículo.
Artículo 116
Simplificación de trámites y controles aduaneros
1. Las autoridades aduaneras podrán autorizar otras simplificaciones de los trámites y controles aduaneros, además de las previstas en la sección 3 del presente capítulo.
2. Las medidas destinadas a modificar elementos no esenciales del presente Reglamento, completándolo, que establezcan, en particular, normas en relación con lo siguiente:
a)
la concesión de las autorizaciones a que se refiere el apartado 1;
b)
los casos en que se llevará a cabo una revisión de las autorizaciones y las condiciones en las que las autoridades aduaneras controlarán su utilización;
c)
las condiciones para la concesión de la autorización;
d)
las condiciones en las que podrá autorizarse a un operador económico a efectuar determinados trámites aduaneros que en principio deberían ser efectuados por las autoridades aduaneras, incluida la autoliquidación de los derechos de importación y exportación, y a efectuar determinados controles bajo supervisión aduanera;
e)
la identificación de la autoridad aduanera competente para la concesión de las autorizaciones;
f)
las consultas con otras autoridades aduaneras y el suministro de información a dichas autoridades, si procede;
g)
las condiciones en que podrán suspenderse o revocarse las autorizaciones;
h)
la función y las responsabilidades específicas de las aduanas competentes implicadas, en particular por lo que atañe a los controles que deberán realizarse;
i)
la forma de cumplimiento de los trámites y los posibles plazos para ello,
se adoptarán con arreglo al procedimiento de reglamentación con control contemplado en el artículo 184, apartado 4.
Dichas medidas tendrán en cuenta lo siguiente:
-
los trámites y los controles aduaneros que deberán llevarse a cabo por razones de seguridad y protección respecto de las mercancías que entran en el territorio aduanero de la Comunidad o salen del mismo,
-
las normas adoptadas en virtud de lo dispuesto en el artículo 25, apartado 3,
-
por lo que atañe a la letra d), cuando esté implicado más de un Estado miembro, se mantendrá el estatuto de operador económico autorizado del solicitante con arreglo al artículo 14,
-
por lo que atañe a la letra e), el lugar en que se lleve o se encuentre accesible la contabilidad principal del solicitante a efectos aduaneros, a fin de facilitar los controles basados en auditorías, y en el que vaya a realizarse al menos una parte de las actividades a que se refiere la autorización.
CAPÍTULO 3
Comprobación y levante de las mercancías
Sección 1
Comprobación
Artículo 117
Comprobación de una declaración en aduana
Las autoridades aduaneras, a efectos de comprobar la exactitud de los datos contenidos en una declaración en aduana que han admitido, podrán:
a)
examinar la declaración y todos los documentos justificantes;
b)
exigir al declarante que presente otros documentos;
c)
examinar las mercancías;
d)
tomar muestras para análisis o para un examen pormenorizado de las mercancías.
Artículo 118
Examen y extracción de muestras
1. El transporte de las mercancías hasta los lugares donde vayan a ser examinadas y donde se vayan a tomar muestras, así como todas las manipulaciones que requiera dicho examen o toma de muestras, serán efectuados por el declarante o bajo su responsabilidad. Los gastos que resulten de ello correrán a cargo del declarante.
2. El declarante tendrá el derecho de estar presente o representado en el momento en que las mercancías sean examinadas y en el momento en que se tomen las muestras. Cuando las autoridades aduaneras tengan motivos razonables para ello, podrán exigir del declarante que esté presente o sea representado al ser examinadas las mercancías o al ser tomadas las muestras, o que les proporcione la asistencia necesaria para facilitar dicho examen o toma de muestras.
3. Siempre que se efectúe con arreglo a las disposiciones vigentes, la extracción de muestras por parte de las autoridades aduaneras no dará lugar a ninguna indemnización por parte de la administración, si bien los gastos ocasionados por este análisis o examen correrán a cargo de esta última.
Artículo 119
Examen parcial y extracción de muestras
1. Cuando solo se examine o se tomen muestras de una parte de las mercancías objeto de una declaración en aduana, los resultados del examen parcial, o del análisis o examen de las muestras, se aplicarán a todas las mercancías comprendidas en la misma declaración.
No obstante, el declarante podrá solicitar un nuevo examen o extracción de muestras de las mercancías si considera que los resultados del examen parcial, o del análisis o examen de las muestras tomadas, no son válidos por lo que respecta al resto de las mercancías declaradas. Se dará curso favorable a la solicitud, siempre que no se haya procedido al levante de las mercancías o, se haya procedido al levante de las mercancías, siempre que el declarante pruebe que no han sido modificadas de ninguna manera.
2. A efectos del apartado 1, cuando una declaración en aduana incluya varias partidas de orden, cada una de ellas se considerará como una declaración separada.
3. La Comisión adoptará, con arreglo al procedimiento de gestión contemplado en el artículo 184, apartado 3, medidas que establezcan el procedimiento aplicable en caso de que los exámenes realizados con arreglo al apartado 1 del presente artículo den resultados divergentes.
Artículo 120
Resultados de la comprobación
1. Los resultados de la comprobación de la declaración en aduana serán utilizados para la aplicación de las disposiciones que regulen el régimen aduanero en el que se incluyan las mercancías.
2. Cuando no se compruebe la declaración en aduana, se aplicará el apartado 1 con arreglo a los datos que figuren en la declaración.
3. Los resultados de las comprobaciones llevadas a cabo por las autoridades aduaneras tendrán la misma fuerza probatoria en todo el territorio aduanero de la Comunidad.
Artículo 121
Medidas de identificación
1. Las autoridades aduaneras o, en su caso, los operadores económicos autorizados al efecto por las autoridades aduaneras, adoptarán las medidas que permitan identificar las mercancías, cuando dicha identificación sea necesaria para garantizar el cumplimiento de las disposiciones por las que se rige el régimen aduanero para el que dichas mercancías han sido declaradas.
Dichas medidas de identificación tendrán el mismo efecto jurídico en todo el territorio aduanero de la Comunidad.
2. Los medios de identificación colocados en las mercancías o en los medios de transporte solo podrán ser retirados o destruidos por las autoridades aduaneras o por los operadores económicos con la autorización de dichas autoridades, salvo que, por caso fortuito o fuerza mayor, sea indispensable retirarlos o destruirlos para garantizar la protección de las mercancías o de los medios de transporte.
Artículo 122
Medidas de aplicación
La Comisión podrá adoptar, con arreglo al procedimiento de reglamentación contemplado en el artículo 184, apartado 2, medidas de aplicaciónde la presente sección.
Sección 2
Levante
Artículo 123
Levante de las mercancías
1. Sin perjuicio del artículo 117, cuando se cumplan las condiciones para incluir las mercancías en el régimen de que se trate, y siempre que no se haya aplicado restricción alguna a las mercancías, ni estas sean objeto de prohibición, las autoridades aduaneras autorizarán el levante de las mercancías tan pronto hayan sido comprobados los datos de la declaración en aduana, o hayan sido aceptados sin comprobación.
El párrafo primero se aplicará asimismo cuando la comprobaciónmencionada en el artículo 117 no pueda ser completada en un plazo razonable y ya no sea necesario que estén presentes las mercancías a efectos de comprobación.
2. El levante se concederá una sola vez para la totalidad de las mercancías que sean objeto de la misma declaración.
A efectos del párrafo primero, cuando una declaración en aduana incluya varias partidas de orden, cada una de ellas se considerará como una declaración en aduana separada.
3. Cuando las mercancías se presenten en una aduana distinta de aquella en la que se haya admitido la declaración en aduana, las autoridades aduaneras afectadas intercambiarán la información necesaria para el levante de las mercancías, sin perjuicio de los controles pertinentes.
Artículo 124
Levante supeditado al pago del importe del derecho de importación o de exportación correspondiente a la deuda aduanera o a la constitución de una garantía
1. Cuando la inclusión de mercancías en un régimen aduanero implique el nacimiento de una deuda aduanera, el levante de las mercancías estará supeditado al pago del importe del derecho de importación o de exportación correspondiente a la deuda aduanera o a la constitución de una garantía que cubra dicha deuda.
No obstante, sin perjuicio del párrafo tercero, el párrafo primero no se aplicará al régimen de admisión temporal con exención parcial de derechos de importación.
Cuando, con arreglo a las disposiciones que regulan el régimen aduanero para el que se declaren las mercancías, las autoridades aduaneras exijan la constitución de una garantía, solo se podrá conceder el levante de dichas mercancías para el régimen aduanero considerado una vez se haya constituido dicha garantía.
2. La Comisión podrá adoptar, con arreglo al procedimiento de reglamentación contemplado en el artículo 184, apartado 2, medidas que establezcan excepciones a los párrafos primero y tercero del apartado 1 del presente artículo.
CAPÍTULO 4
Cesión de las mercancías
Artículo 125
Destrucción de las mercancías
Cuando las autoridades aduaneras tengan motivos razonables para ello, podrán disponer que se destruyan las mercancías presentadas en aduana e informarán de ello al titular de las mercancías. Los costes de la destrucción correrán a cargo del titular de las mercancías.
Artículo 126
Medidas que deberán tomar las autoridades aduaneras
1. Las autoridades aduaneras adoptarán todas las medidas necesarias, inclusive el decomiso y venta o la destrucción, para disponer de las mercancías en los siguientes casos:
a)
cuando se haya incumplido alguna de las obligaciones establecidas en la legislación aduanera relativas a la introducción de mercancías no comunitarias en el territorio aduanero de la Comunidad, o cuando se hayan sustraído las mercancías a la vigilancia aduanera;
b)
cuando no pueda procederse al levante de las mercancías por alguna de las siguientes razones:
i)
por no haberse podido, por motivos imputables al declarante, realizar o continuar el examen de las mercancías en los plazos establecidos por las autoridades aduaneras,
ii)
por no haber sido entregados los documentos a cuya presentación se subordine la inclusión de las mercancías en el régimen aduanero solicitado o su levante para dicho régimen,
iii)
por no haber sido pagados ni garantizados los derechos de importación o los derechos de exportación, según el caso, en los plazos establecidos,
iv)
por estar sujetas las mercancías a medidas de prohibición o de restricción;
c)
cuando las mercancías no hayan sido retiradas en un plazo razonable tras concederse su levante;
d)
cuando, tras haberse procedido a su levante, se compruebe que las mercancías no han cumplido las condiciones para que se proceda a dicho levante;
e)
cuando las mercancías se abandonen a favor del Estado, de conformidad con el artículo 127.
2. Las mercancías no comunitarias que hayan sido abandonadas en beneficio del Estado, confiscadas o decomisadas se considerarán incluidas en el régimen de depósito temporal.
Artículo 127
Abandono
1. Las mercancías no comunitarias y las mercancías incluidas en el régimen de destino final podrán, con la autorización previa de las autoridades aduaneras, ser abandonadas en beneficio del Estado por el titular del régimen o, cuando así proceda, por el titular de las mercancías.
2. El abandono no deberá ocasionar gasto alguno al Estado. Los posibles gastos de destrucción o cesión de las mercancías correrán a cargo del titular del régimen o, cuando así proceda, del titular de las mercancías.
Artículo 128
Medidas de aplicación
Las medidas destinadas a modificar elementos no esenciales del presente Reglamento, completándolo, relativas a la aplicación del presente capítulo, se adoptarán con arreglo al procedimiento de reglamentación con control contemplado en el artículo 184, apartado 4.
TÍTULO VI
DESPACHO A LIBRE PRÁCTICA Y EXENCIÓN DE DERECHOS DE IMPORTACIÓN
CAPÍTULO 1
Despacho a libre práctica
Artículo 129
Ámbito de aplicación y efecto
1. Las mercancías no comunitarias destinadas a ser introducidas en el mercado comunitario o destinadas a utilización o consumo privados dentro de la Comunidad se incluirán en el régimen de despacho a libre práctica.
2. El despacho a libre práctica implicará:
a)
la percepción de los derechos de importación debidos;
b)
la percepción, según proceda, de otros gravámenes, con arreglo a las disposiciones pertinentes en vigor relativas a la percepción de dichos gravámenes;
c)
la aplicación de medidas de política comercial y de prohibiciones y restricciones en la medida en que no se hayan aplicado en una fase anterior;
d)
el cumplimiento de las demás formalidades aduaneras previstas para la importación de las mercancías.
3. El despacho a libre práctica conferirá a las mercancías no comunitarias el estatuto aduanero de mercancías comunitarias.
CAPÍTULO 2
Exención de derechos de importación
Sección 1
Mercancías de retorno
Artículo 130
Ámbito de aplicación y efecto
1. A petición del interesado, quedarán exentas de derechos de importación las mercancías no comunitarias que, tras haber sido inicialmente exportadas fuera del territorio aduanero de la Comunidad como mercancías comunitarias, se reintroduzcan y declaren para su despacho a libre práctica en dicho territorio en un plazo de tres años.
2. El plazo de tres años a que se refiere el apartado 1 se podrá prorrogar atendiendo a circunstancias especiales.
3. Cuando, previamente a su exportación fuera del territorio aduanero de la Comunidad, las mercancías de retorno hayan sido despachadas a libre práctica con exención de derechos o con tipo reducido de derecho de importación en razón de su destino final especial, la exención del derecho prevista en el apartado 1 solo se concederá si van a ser despachadas a libre práctica con el mismo destino final.
En caso de que el destino final para el que vayan a ser despachadas a libre práctica las mercancías ya no sea el mismo, el derecho de importación se reducirá en la cuantía de los derechos percibidos, en su caso, con ocasión del primer despacho a libre práctica. Si este último importe fuera superior al resultante del despacho a libre práctica de las mercancías de retorno, no se concederá devolución alguna.
4. Cuando las mercancías hayan perdido su estatuto aduanero de mercancías comunitarias con arreglo a lo dispuesto en el artículo 102, letra b), y en una fase posterior se despachen a libre práctica, se aplicarán mutatis mutandis los apartados 1, 2 y 3 del presente artículo.
5. La exención de derechos de importación solo se concederá en caso de que las mercancías se reimporten en el mismo estado en el que fueron exportadas.
Artículo 131
Casos en los que no se concederá la exención de derechos de importación
No se concederá la exención de derechos de importación prevista en el artículo 130 cuando se trate de:
a)
mercancías exportadas fuera del territorio aduanero comunitario bajo el régimen de perfeccionamiento pasivo, salvo que concurra una de las siguientes circunstancias:
i)
que dichas mercancías se queden en el estado en que fueron exportadas,
ii)
que las normas adoptadas de conformidad con el artículo 134 así lo permitan;
b)
mercancías que se hayan beneficiado de medidas establecidas en virtud de la política agrícola común que impliquen su exportación fuera del territorio aduanero de la Comunidad, a no ser que las normas adoptadas de conformidad con el artículo 134 así lo permitan.
Artículo 132
Mercancías incluidas con anterioridad en el régimen de perfeccionamiento activo
1. El artículo 130 se aplicará mutatis mutandis a los productos transformados inicialmente reexportados fuera del territorio aduanero de la Comunidad tras haber sido incluidos en el régimen de perfeccionamiento activo.
2. A petición del declarante y a condición de que presente la información necesaria, el importe de los derechos de importación relativos a las mercancías a que se refiere el apartado 1 del presente artículo se determinará de conformidad con el artículo 53, apartado 3. La fecha de admisión de la notificación de reexportación se considerará como la fecha de despacho a libre práctica.
3. La exención de derechos de importación establecida en el artículo 130 no se concederá para los productos transformados que hayan sido exportados de conformidad con el artículo 142, apartado 2, letra b), a menos que se garantice que las mercancías no se incluirán en el régimen de perfeccionamiento activo.
Sección 2
Pesca marítima y productos extraídos del mar
Artículo 133
Productos de la pesca marítima y demás productos extraídos del mar
Sin perjuicio de lo dispuesto en el artículo 36, apartado 1, estarán exentos del pago de derechos de importación cuando se despachen a libre práctica:
a)
los productos de la pesca marítima y los demás productos extraídos de las aguas territoriales de un país o territorio situado fuera del territorio aduanero de la Comunidad por buques exclusivamente matriculados o registrados en un Estado miembro y que enarbolen pabellón de dicho Estado;
b)
los productos obtenidos a partir de los productos mencionados en la letra a) a bordo de buques factoría y que cumplan las condiciones previstas en esa misma letra a).
Sección 3
Medidas de aplicación
Artículo 134
Medidas de aplicación
Las medidas destinadas a modificar elementos no esenciales del presente Reglamento, completándolo, relativas a la aplicación del presente capítulo, se adoptarán con arreglo al procedimiento de reglamentación con control contemplado en el artículo 184, apartado 4.
TÍTULO VII
REGÍMENES ESPECIALES
CAPÍTULO 1
Disposiciones generales
Artículo 135
Ámbito de aplicación
Las mercancías podrán incluirse en cualquiera de las siguientes categorías de regímenes especiales:
a)
el tránsito, que incluirá el tránsito interno y el tránsito externo;
b)
el depósito, que incluirá el depósito temporal, el depósito aduanero y las zonas francas;
c)
destinos especiales, que incluirán la importación temporal y el destino final;
d)
el perfeccionamiento, que incluirá el perfeccionamiento activo y el perfeccionamiento pasivo.
Artículo 136
Autorización
1. Se requerirá autorización de las autoridades aduaneras para lo siguiente:
-
la utilización de regímenes de perfeccionamiento activo o pasivo, de importación temporal y de destino final,
-
la explotación de instalaciones de almacenamiento para el depósito temporal o el depósito aduanero de mercancías, a no ser que el operador de las instalaciones de almacenamiento sea la propia autoridad aduanera.
En la autorización figurarán las condiciones en que se permitirá el uso de uno o más de los regímenes mencionados o la explotación de instalaciones de almacenamiento.
2. Las medidas destinadas a modificar elementos no esenciales del presente Reglamento, completándolo, que establezcan, en particular, normas en relación con lo siguiente:
a)
la concesión de la autorización a que se refiere el apartado 1;
b)
los casos en que se llevará a cabo una revisión de la autorización;
c)
las condiciones de concesión de la autorización;
d)
la identificación de la autoridad aduanera competente para la concesión de la autorización;
e)
las consultas con otras autoridades aduaneras y el suministro de información a dichas autoridades, si procede;
f)
las condiciones en que podrá suspenderse o revocarse la autorización;
g)
la función y las responsabilidades específicas de las aduanas competentes implicadas, en particular por lo que atañe a los controles que deberán realizarse;
h)
la forma de cumplimiento de los trámites y los posibles plazos para ello,
se adoptarán con arreglo al procedimiento de reglamentación con control contemplado en el artículo 184, apartado 4.
Dichas medidas tendrán en cuenta lo siguiente:
a)
por lo que atañe a la letra c) del presente apartado, cuando esté implicado más de un Estado miembro, el cumplimiento por parte del solicitante de los criterios fijados en el artículo 14 para la concesión del estatuto de operador económico autorizado,
b)
por lo que atañe a la letra d) del presente apartado, el lugar en que se lleve o se encuentre accesible la contabilidad principal del solicitante a efectos aduaneros, a fin de facilitar los controles basados en auditorías, y en el que vaya a realizarse al menos una parte de las actividades a que se refiere la autorización.
3. Salvo disposición en contrario de la legislación aduanera, la autorización mencionada en el apartado 1 se concederá exclusivamente a las siguientes personas:
a)
personas establecidas en el territorio aduanero de la Comunidad;
b)
personas que ofrezcan la seguridad necesaria en lo que respecta a la buena ejecución de las operaciones y, en los casos en que pueda originarse una deuda aduanera u otros gravámenes respecto de mercancías incluidas en un régimen especial, que constituyan una garantía de conformidad con el artículo 56;
c)
en el caso de los regímenes de importación temporal o de perfeccionamiento activo, la persona que utilice o mande utilizar las mercancías o efectúe o mande efectuar las operaciones de transformación de las mercancías, respectivamente.
Las medidas destinadas a modificar elementos no esenciales del presente Reglamento, completándolo, y que establezcan excepciones a lo dispuesto en el párrafo primero del presente apartado, se adoptarán con arreglo al procedimiento de reglamentación con control contemplado en el artículo 184, apartado 4.
4. Salvo disposición contraria, y como complemento de lo dispuesto en el apartado 3, la autorización a que se refiere el apartado 1 se concederá únicamente cuando se cumplan las siguientes condiciones:
a)
que las autoridades aduaneras puedan ejercer la vigilancia aduanera sin verse obligadas a poner en marcha un dispositivo administrativo desproporcionado respecto de las necesidades económicas correspondientes;
b)
que la autorización para la inclusión en el régimen de perfeccionamiento (condiciones económicas) no perjudique los intereses esenciales de los productores comunitarios.
A efectos de la letra b) del párrafo anterior, se considerará que los intereses esenciales de los productores de la Comunidad no resultan perjudicados salvo que existan pruebas de lo contrario o toda vez que la legislación aduanera establezca que se consideran cumplidas las condiciones económicas.
Cuando existan pruebas de que los intereses esenciales de los productores comunitarios pueden resultar perjudicados, se llevará a cabo un examen de las condiciones económicas de conformidad con el artículo 185.
La Comisión adoptará, con arreglo al procedimiento de reglamentación contemplado en el artículo 184, apartado 2, las medidas de aplicación que sean necesarias para regular lo siguiente:
a)
el examen de las condiciones económicas;
b)
la determinación de los casos en que es probable que los intereses esenciales de los productores comunitarios se vean perjudicados, teniendo en cuenta las medidas de política comercial y agrícola;
c)
a determinación de los casos en que se considerarán cumplidas las condiciones económicas.
5. El titular de la autorización estará obligado a informar a las autoridades aduaneras de cualquier elemento que surja tras la concesión de esta autorización que pueda influir en su mantenimiento o su contenido.
Artículo 137
Libros de contabilidad
1. Excepto para el régimen de tránsito, cuando así lo disponga la legislación aduanera, el titular de la autorización, el titular del régimen y toda persona que ejerza una actividad de depósito, elaboración o transformación de mercancías o de venta o compra de mercancías en zonas francas deberán llevar los correspondientes libros de contabilidad, de la forma aprobada por las autoridades aduaneras.
Dichos libros deberán posibilitar a las autoridades aduaneras la vigilancia del régimen en cuestión, particularmente en lo relativo a la identificación de las mercancías incluidas en dicho régimen, a su estatuto aduanero y a su circulación.
2. Las medidas destinadas a modificar elementos no esenciales del presente Reglamento, completándolo, relativas a la aplicación del presente artículo, se adoptarán con arreglo al procedimiento de reglamentación con control contemplado en el artículo 184, apartado 4.
Artículo 138
Ultimación de un régimen
1. Excepto cuando se trate del régimen de tránsito, y sin perjuicio de lo dispuesto en el artículo 166, se ultimará un régimen especial cuando las mercancías incluidas en dicho régimen, o los productos transformados, se incluyan en otro régimen aduanero posterior, hayan salido del territorio aduanero de la Comunidad, se hayan destruido sin producir residuos o se abandonen en favor del Estado, de conformidad con el artículo 127.
2. Las autoridades aduaneras ultimarán el régimen de tránsito cuando puedan determinar, comparando los datos que obren, respectivamente, en poder de las aduanas de partida y de destino, que el procedimiento ha finalizado correctamente.
3. Las autoridades aduaneras adoptarán todas las medidas necesarias para regularizar la situación de las mercancías para las cuales no se haya ultimado un régimen en las condiciones previstas.
Artículo 139
Transferencia de derechos y obligaciones
Los derechos y obligaciones del titular de un régimen respecto de las mercancías incluidas en un régimen especial distinto del régimen de tránsito podrán, en las condiciones establecidas por las autoridades aduaneras, ser transferidos total o parcialmente a otras personas que reúnan las condiciones establecidas para el régimen en cuestión.
Artículo 140
Circulación de mercancías
1. Las mercancías incluidas en un régimen especial distinto del de tránsito o de zona franca podrán circular entre distintos lugares del territorio aduanero de la Comunidad siempre que así se estipule en la autorización o en la legislación aduanera.
2. La Comisión adoptará, con arreglo al procedimiento de reglamentación contemplado en el artículo 184, apartado 2, las medidas de aplicación del presente artículo.
Artículo 141
Manipulaciones usuales
Las mercancías incluidas en un régimen de depósito aduanero o de perfeccionamiento o en una zona franca podrán ser sometidas a las operaciones usuales de manipulación destinadas a garantizar su conservación, mejorar su presentación o su calidad comercial o preparar su distribución o reventa.
Artículo 142
Mercancías equivalentes
1. Se considerarán mercancías equivalentes las mercancías comunitarias depositadas, utilizadas o transformadas en lugar de las mercancías incluidas en un régimen especial.
En el marco del régimen de perfeccionamiento pasivo, se considerarán mercancías equivalentes las mercancías no comunitarias que sean sometidas a operaciones de transformación en lugar de mercancías comunitarias incluidas en el régimen de perfeccionamiento pasivo.
Las mercancías equivalentes deberán tener el mismo código de ocho dígitos de la nomenclatura combinada, ser de idéntica calidad comercial y poseer las mismas características técnicas que las mercancías a las que sustituyan.
Las medidas destinadas a modificar elementos no esenciales del presente Reglamento, completándolo, y que establezcan excepciones a lo dispuesto en el párrafo tercero del presente apartado, se adoptarán con arreglo al procedimiento de reglamentación con control contemplado en el artículo 184, apartado 4.
2. A condición de que se garantice la buena marcha del régimen, en particular en lo relativo a la vigilancia aduanera, las autoridades aduaneras autorizarán:
a)
la utilización de mercancías equivalentes al amparo de un régimen especial distinto de los regímenes de tránsito, importación temporal y depósito temporal;
b)
en el caso del régimen de perfeccionamiento activo, la exportación de productos transformados obtenidos a partir de las mercancías equivalentes antes de la importación de las mercancías a las que sustituyan;
c)
en el caso del régimen de perfeccionamiento pasivo, la importación de productos transformados obtenidos a partir de mercancías equivalentes antes de la exportación de las mercancías a las que sustituyan.
Las medidas destinadas a modificar elementos no esenciales del presente Reglamento, completándolo, y que establezcan los casos en que las autoridades aduaneras podrán autorizar la utilización de mercancías equivalentes en régimen de importación temporal, se adoptarán con arreglo al procedimiento de reglamentación con control contemplado en el artículo 184, apartado 4.
3. No se permitirá la utilización de mercancías equivalentes en ninguno de los casos siguientes:
a)
cuando únicamente las operaciones usuales de manipulación de conformidad con el artículo 141 se lleven a cabo en régimen de perfeccionamiento activo;
b)
cuando se aplique una prohibición de devolución o de exención de derechos de importación a mercancías no originarias utilizadas en la fabricación de productos transformados en régimen de perfeccionamiento activo, para los que se expida o se establezca una prueba de origen en el marco de un acuerdo preferencial entre la Comunidad y determinados países o territorios situados fuera del territorio aduanero de la Comunidad, o grupos de dichos países o territorios, o
c)
cuando pueda dar lugar a una ventaja injustificada en materia de derechos de importación.
Las medidas destinadas a modificar elementos no esenciales del presente Reglamento, completándolo, y que especifiquen otros casos en los que no se podrán utilizar mercancías equivalentes, se adoptarán con arreglo al procedimiento de reglamentación con control contemplado en el artículo 184, apartado 4.
4. En el caso contemplado en el apartado 2, letra b), del presente artículo y en caso de que los productos transformados estuviesen sujetos a derechos de exportación de no exportarse en el contexto del régimen de perfeccionamiento activo, el titular de la autorización deberá constituir una garantía para garantizar el pago de los derechos en el supuesto de que las mercancías no comunitarias no llegaran a importarse dentro del plazo contemplado en el artículo 169, apartado 3.
Artículo 143
Medidas de aplicación
La Comisión, con arreglo al procedimiento de reglamentación contemplado en el artículo 184, apartado 2, adoptará medidas para el funcionamiento de los regímenes objeto del presente título.
CAPÍTULO 2
Tránsito
Sección 1
Tránsito externo e interno
Artículo 144
Tránsito externo
1. En el marco del régimen de tránsito externo, las mercancías no comunitarias podrán circular de un punto a otro dentro del territorio aduanero de la Comunidad sin estar sujetas:
a)
a derechos de importación;
b)
a otros gravámenes prescritos por otras disposiciones pertinentes en vigor;
c)
a medidas de política comercial en la medida en que no prohíban la entrada de las mercancías en el territorio aduanero de la Comunidad o su salida de él.
2. Las medidas destinadas a modificar elementos no esenciales del presente Reglamento, completándolo, y que establezcan los casos y las condiciones en que podrán colocarse mercancías comunitarias en régimen de tránsito externo, se adoptarán con arreglo al procedimiento de reglamentación con control contemplado en el artículo 184, apartado 4.
3. La circulación contemplada en el apartado 1 podrá efectuarse de una de las siguientes maneras:
a)
al amparo del régimen de tránsito comunitario externo;
b)
de conformidad con el Convenio TIR, siempre que:
i)
haya comenzado o vaya a terminar en el exterior del territorio aduanero de la Comunidad, o
ii)
tenga lugar entre dos puntos del territorio aduanero de la Comunidad a través del territorio de un país o territorio situado fuera del territorio aduanero de la Comunidad;
c)
de conformidad con el Convenio ATA/Convenio de Estambul, cuando se trate de circulación de tránsito;
d)
al amparo del Manifiesto Renano (artículo 9 del Convenio revisado para la navegación del Rin);
e)
al amparo del impreso 302 establecido en el marco del Convenio entre los Estados Partes en el Tratado del Atlántico Norte, relativo al estatuto de sus Fuerzas, firmado en Londres el 19 de junio de 1951;
f)
al amparo del sistema postal de conformidad con los actos de la Unión Postal Universal si las mercancías son transportadas por o para los titulares de derechos y obligaciones en virtud de dichos actos.
4. El tránsito externo se aplicará sin perjuicio del artículo 140.
Artículo 145
Tránsito interno
1. El régimen de tránsito interno permitirá, en las condiciones dispuestas en los apartados 2 y 3, la circulación de mercancías comunitarias entre dos puntos del territorio aduanero de la Comunidad, pasando por otro territorio no comunitario, sin que su estatuto aduanero se modifique.
2. La circulación contemplada en el apartado 1 podrá efectuarse de una de las siguientes maneras:
a)
al amparo del régimen de tránsito comunitario interno, siempre que esté prevista tal posibilidad en un acuerdo internacional;
b)
de conformidad con el Convenio TIR;
c)
de conformidad con el Convenio ATA/Convenio de Estambul, cuando se trate de circulación de tránsito;
d)
al amparo del Manifiesto Renano (artículo 9 del Convenio revisado relativo a la navegación sobre el Rin);
e)
al amparo del impreso 302 tal como establece el Convenio entre los Estados Partes en el Tratado del Atlántico Norte, relativo al estatuto de sus Fuerzas, firmado en Londres el 19 de junio de 1951;
f)
al amparo del sistema postal de conformidad con los actos de la Unión Postal Universal si las mercancías son transportadas por o para los titulares de derechos y obligaciones en virtud de dichos actos.
3. En los casos contemplados en el apartado 2, letras b) a f), las mercancías conservarán su estatuto aduanero de mercancías comunitarias únicamente si dicho estatuto está establecido en determinadas condiciones y en virtud de medios establecidos en la legislación aduanera.
Las medidas destinadas a modificar elementos no esenciales del presente Reglamento, completándolo, y que establezcan las condiciones y los medios para la determinación de tal estatuto aduanero, se adoptarán con arreglo al procedimiento de reglamentación con control contemplado en el artículo 184, apartado 4.
Sección 2
Tránsito comunitario
Artículo 146
Obligaciones del titular del régimen de tránsito comunitario y del transportista y destinatario de las mercancías que circulen al amparo del régimen de tránsito comunitario
1. El titular del régimen de tránsito comunitario será responsable de:
a)
presentar las mercancías intactas y la información requerida en la aduana de destino, en el plazo señalado y habiendo respetado las medidas tomadas por las autoridades aduaneras para garantizar su identificación;
b)
respetar las disposiciones aduaneras relativas al régimen;
c)
salvo que la legislación aduanera disponga lo contrario, constituir una garantía con objeto de asegurar el pago del importe de los derechos de importación o exportación correspondiente a la deuda aduanera y demás gravámenes que puedan nacer con respecto a las mercancías en virtud de otras disposiciones pertinentes en vigor.
2. Las obligaciones del titular del régimen se habrán satisfecho y el régimen de tránsito habrá finalizado cuando las mercancías incluidas en dicho régimen y la información requerida sean presentados en la aduana de destino, de conformidad con la legislación aduanera.
3. Todo transportista o destinatario de mercancías que las acepte a sabiendas de que están incluidas en el régimen de tránsito comunitario deberá presentarlas intactas en la aduana de destino, en el plazo señalado y habiendo respetado las medidas tomadas por las autoridades aduaneras para garantizar su identificación.
Artículo 147
Mercancías que circulen a través del territorio de un país situado fuera del territorio aduanero de la Comunidad al amparo del régimen de tránsito externo comunitario
1. El régimen de tránsito externo comunitario se aplicará a las mercancías que circulen a través de un territorio situado fuera del territorio aduanero de la Comunidad siempre que se cumpla una de las siguientes condiciones:
a)
que un acuerdo internacional prevea dicha posibilidad;
b)
que el paso a través de dicho territorio se efectúe al amparo de un título único de transporte, expedido en el territorio aduanero de la Comunidad.
2. En el caso contemplado en el apartado 1, letra b), el efecto del régimen de tránsito externo comunitario quedará suspendido mientras las mercancías se encuentren fuera del territorio aduanero de la Comunidad.
CAPÍTULO 3
Depósito
Sección 1
Disposiciones comunes
Artículo 148
Ámbito de aplicación
1. En el marco de un régimen de depósito, las mercancías no comunitarias podrán ser almacenadas en el territorio aduanero de la Comunidad sin estar sujetas:
a)
a derechos de importación;
b)
a otros gravámenes prescritos por otras disposiciones pertinentes en vigor;
c)
a medidas de política comercial, en la medida en que no prohíban la entrada de mercancías en el territorio aduanero de la Comunidad o su salida de él.
2. Las mercancías comunitarias podrán incluirse en el régimen de depósito aduanero o de zona franca con arreglo a la legislación aduanera o la legislación comunitaria reguladora de ámbitos específicos, o con el fin de beneficiarse de una decisión que conceda la devolución o condonación de los derechos de importación.
Las medidas destinadas a modificar elementos no esenciales del presente Reglamento, completándolo, y que establezcan los casos y las condiciones en que podrán colocarse mercancías comunitarias en los regímenes de depósito aduanero o de zona franca, se adoptarán con arreglo al procedimiento de reglamentación con control contemplado en el artículo 184, apartado 4.
Artículo 149
Responsabilidades del titular de la autorización o del régimen
1. El titular de la autorización y el titular del régimen serán responsables de:
a)
garantizar que las mercancías incluidas en el régimen de depósito temporal o de depósito aduanero no se sustraigan a la vigilancia aduanera;
b)
ejecutar las obligaciones que resulten del almacenamiento de las mercancías cubiertas por los regímenes de depósito temporal o de depósito aduanero;
c)
observar las condiciones particulares especificadas en la autorización para la explotación de los almacenes de depósito aduanero o depósito temporal.
2. No obstante lo dispuesto en el apartado 1, cuando la autorización se refiera a un depósito aduanero público, se podrá establecer que las responsabilidades contempladas en el apartado 1, letras a) o b), sean de incumbencia exclusiva del titular del régimen.
3. El titular del régimen será responsable del cumplimiento de las obligaciones que resulten de la inclusión de las mercancías en los regímenes de depósito temporal o de depósito aduanero.
Artículo 150
Duración del régimen de depósito
1. El período de inclusión de mercancías en un régimen de depósito no estará limitado.
2. No obstante, las autoridades aduaneras podrán fijar un plazo, transcurrido el cual se dará por ultimado el régimen de depósito, en uno de los casos siguientes:
a)
cuando la instalación de depósito esté explotada por las autoridades aduaneras y pueda ser utilizada por cualquier persona para el depósito temporal de mercancías contemplado en el artículo 151;
b)
en circunstancias excepcionales, en particular, cuando el tipo y la naturaleza de las mercancías, en caso de almacenamiento de larga duración, pueda constituir una amenaza para la salud pública, la sanidad animal o la fitosanidad o para el medio ambiente.
3. Las medidas destinadas a modificar elementos no esenciales del presente Reglamento, completándolo, y que establezcan los casos a que se refiere el apartado 2, se adoptarán con arreglo al procedimiento de reglamentación con control contemplado en el artículo 184, apartado 4.
Sección 2
Depósito temporal
Artículo 151
Inclusión de mercancías en depósito temporal
1. Salvo que se disponga lo contrario para un régimen aduanero, las siguientes mercancías no comunitarias se considerarán declaradas para el régimen de depósito temporal por el titular de las mismas en el momento de su presentación en aduana:
a)
mercancías que se introduzcan en el territorio aduanero de la Comunidad excepto las que entren directamente en una zona franca;
b)
mercancías procedentes de una zona franca que se introduzcan en otra parte del territorio aduanero de la Comunidad;
c)
mercancías para las que haya finalizado el régimen de tránsito externo.
La declaración en aduana se considerará efectuada y admitida por las autoridades aduaneras en el momento de la presentación de las mercancías en la aduana.
2. La declaración sumaria de entrada, o el documento de tránsito que la sustituya, constituirá la declaración en aduana para el régimen de depósito temporal.
3. Las autoridades aduaneras podrán exigir al titular de las mercancías la constitución de una garantía a fin de asegurar el pago del importe de los derechos de importación o exportación correspondiente a cualquier deuda aduanera u otros gravámenes, de conformidad con las disposiciones vigentes, que puedan originarse.
4. Cuando, por cualquier razón, las mercancías no puedan incluirse o ya no puedan mantenerse en el régimen de depósito temporal, las autoridades aduaneras deberán tomar sin demora todas las medidas necesarias para regularizar la situación de tales mercancías. Se aplicarán mutatis mutandis los artículos 125, 126 y 127.
5. La Comisión podrá adoptar, con arreglo al procedimiento de reglamentación contemplado en el artículo 184, apartado 2, medidas de aplicación del presente artículo.
Artículo 152
Mercancías en depósito temporal
1. Las mercancías incluidas en el régimen de depósito temporal únicamente podrán ser almacenadas en lugares autorizados para el depósito temporal.
2. Sin perjuicio de lo dispuesto en el artículo 91, apartado 2, las mercancías incluidas en el régimen de depósito temporal no podrán ser objeto de más manipulaciones que las destinadas a garantizar su conservación en el estado en que se encuentren, sin modificar su presentación o sus características técnicas.
Sección 3
Depósito aduanero
Artículo 153
Almacenamiento en depósitos aduaneros
1. Bajo el régimen de depósito aduanero, las mercancías no comunitarias podrán ser depositadas en instalaciones u otros lugares autorizados para dicho régimen por las autoridades aduaneras y bajo supervisión aduanera (denominados en lo sucesivo «depósitos aduaneros»).
2. Los depósitos aduaneros podrán estar a disposición de cualquier persona para el depósito de mercancías (depósitos aduaneros públicos) o bien a disposición del titular de una autorización de depósito aduanero para el almacenamiento de mercancías (depósitos aduaneros privados).
3. Las mercancías incluidas en el régimen de depósito aduanero podrán ser temporalmente retiradas del depósito aduanero. Excepto en caso de fuerza mayor, esa retirada deberá ser autorizada previamente por las autoridades aduaneras.
Artículo 154
Mercancías comunitarias, destino final y actividades de transformación
1. Cuando exista una necesidad económica y ello no comprometa la vigilancia aduanera, las autoridades aduaneras podrán admitir que en un depósito aduanero se efectúe:
a)
el almacenamiento de mercancías comunitarias;
b)
la transformación de mercancías incluidas en el régimen de perfeccionamiento activo o de destino final, siempre que se respeten las condiciones establecidas para dichos regímenes.
2. En los casos contemplados en el apartado 1, las mercancías no se considerarán incluidas en el régimen de depósito aduanero.
Sección 4
Zonas francas
Artículo 155
Designación de zonas francas
1. Los Estados miembros podrán designar determinadas partes del territorio aduanero de la Comunidad como zonas francas.
Los Estados miembros fijarán el límite geográfico de cada zona franca y definirán los puntos de acceso y de salida de ella.
2. Las zonas francas estarán cercadas.
El perímetro y los puntos de acceso y de salida de las zonas francas estarán sometidos a supervisión aduanera.
3. Las personas, las mercancías y los medios de transporte que entren en una zona franca o salgan de ella podrán ser sometidos a controles aduaneros.
Artículo 156
Inmuebles y actividades en las zonas francas
1. Cualquier construcción de inmueble en una zona franca estará supeditada a una autorización previa de las autoridades aduaneras.
2. A reserva de la legislación aduanera, se autorizará en las zonas francas cualquier actividad de tipo industrial, comercial o de prestación de servicios. El ejercicio de dichas actividades se supeditará a su notificación previa a las autoridades aduaneras.
3. Las autoridades aduaneras podrán imponer determinadas prohibiciones o restricciones respecto de las actividades contempladas en el apartado 2, habida cuenta de la naturaleza de las mercancías a que se refieran tales actividades o de las necesidades de la vigilancia aduanera o de los requisitos en materia de seguridad.
4. Las autoridades aduaneras podrán prohibir el ejercicio de una actividad en una zona franca a las personas que no ofrezcan la seguridad necesaria en lo que respecta al cumplimiento de las disposiciones aduaneras.
Artículo 157
Presentación de las mercancías e inclusión de estas en el régimen
1. Las mercancías introducidas en una zona franca se presentarán en aduana y se someterán a las formalidades aduaneras establecidas cuando:
a)
se introduzcan en la zona franca directamente desde fuera del territorio aduanero de la Comunidad;
b)
hayan sido incluidas en un régimen aduanero que finalice o se ultime al incluirlas en el régimen de zona franca;
c)
se incluyan en un régimen de zona franca con el fin de beneficiarse de una decisión por la que se conceda la devolución o la condonación de los derechos de importación;
d)
las formalidades estén prescritas por una legislación distinta de la aduanera.
2. No será necesario presentar en aduana las mercancías introducidas en una zona franca en circunstancias distintas de las mencionadas en el apartado 1.
3. Sin perjuicio de lo dispuesto en el artículo 158, se considerará que las mercancías introducidas en una zona franca están incluidas en el régimen de zona franca:
a)
en el momento de su admisión en la zona franca, a menos que ya hayan sido incluidas en otro régimen aduanero;
b)
en el momento en que finalice un régimen de tránsito, salvo que se incluyan inmediatamente después en otro régimen aduanero.
Artículo 158
Mercancías comunitarias en zonas francas
1. Las mercancías comunitarias podrán ser introducidas, almacenadas, trasladadas, utilizadas, transformadas o consumidas en una zona franca. En tales casos, las mercancías no se considerarán incluidas en el régimen de zona franca.
2. A petición de la persona interesada, las autoridades aduaneras certificarán el estatuto aduanero de mercancías comunitarias de las siguientes mercancías:
a)
mercancías comunitarias que entren en una zona franca;
b)
mercancías comunitarias que hayan sido objeto de operaciones de transformación dentro de una zona franca;
c)
mercancías despachadas a libre práctica dentro de una zona franca.
Artículo 159
Mercancías no comunitarias en zonas francas
1. Mientras permanezcan en una zona franca, las mercancías no comunitarias podrán ser despachadas a libre práctica o ser incluidas en el régimen de perfeccionamiento activo, de importación temporal o de destino final, en las condiciones establecidas para dichos regímenes.
En tales casos, las mercancías no se considerarán incluidas en el régimen de zona franca.
2. Sin perjuicio de las disposiciones aplicables a los suministros o al almacenamiento para el avituallamiento, y en la medida en que lo permita el régimen correspondiente, el apartado 1 del presente artículo no será obstáculo para la utilización o consumo de mercancías que, en caso de despacho a libre práctica o de inclusión en el régimen de importación temporal, no estarían sometidas a la aplicación de derechos de importación o a medidas de política agrícola o comercial común.
En caso de esta utilización o consumo, no se requerirá ninguna declaración en aduana para el despacho a libre práctica o el régimen de importación temporal.
No obstante, se exigirá tal declaración en caso de que dichas mercancías deban imputarse a un contingente arancelario o a un límite máximo.
Artículo 160
Salida de las mercancías de una zona franca
Sin perjuicio de la legislación vigente en otros ámbitos distintos del aduanero, las mercancías que se encuentren en una zona franca podrán ser exportadas o reexportadas fuera del territorio aduanero de la Comunidad, o introducidas en otra parte de dicho territorio.
Los artículos 91 a 98 se aplicarán mutatis mutandis a las mercancías introducidas en otras partes del territorio aduanero de la Comunidad.
Artículo 161
Estatuto aduanero
Las mercancías que se saquen de una zona franca y se introduzcan en otra parte del territorio aduanero de la Comunidad o que se incluyan en un régimen aduanero se considerarán mercancías no comunitarias a menos que se demuestre su estatuto aduanero de mercancías comunitarias mediante el certificado a que se refiere el artículo 158, apartado 2, o mediante cualquier otro documento previsto en la legislación aduanera comunitaria que especifique su estatuto.
No obstante, a los efectos de la aplicación de los derechos de exportación y de las licencias de exportación, así como de las medidas de control de exportaciones en el marco de la política comercial o agrícola común, dichas mercancías serán consideradas mercancías comunitarias, a menos que se establezca que no tienen el estatuto aduanero de mercancías comunitarias.
CAPÍTULO 4
Destinos especiales
Sección 1
Importación temporal
Artículo 162
Ámbito de aplicación
1. En el marco del régimen de importación temporal, las mercancías no comunitarias destinadas a la reexportación podrán ser utilizadas en el territorio aduanero de la Comunidad con exención total o parcial de derechos de importación y sin estar sometidas a lo siguiente:
a)
a otros gravámenes prescritos por otras disposiciones pertinentes en vigor;
b)
a medidas de política comercial en la medida en que no prohíban la entrada de mercancías en el territorio aduanero de la Comunidad o su salida de él.
2. El régimen de importación temporal únicamente podrá utilizarse cuando se cumplan las siguientes condiciones:
a)
que no esté previsto que las mercancías sufran cambio alguno, a excepción de la depreciación normal causada por el uso que se haga de ellas;
b)
que sea posible garantizar la identificación de las mercancías incluidas en el régimen, excepto cuando, habida cuenta de la naturaleza de las mercancías o de la utilización prevista, la ausencia de medidas de identificación no pueda conducir a un abuso del régimen, o, en el caso mencionado en el artículo 142, cuando sea posible comprobar el cumplimiento de las condiciones estipuladas para las mercancías equivalentes;
c)
que el titular del régimen esté establecido fuera del territorio aduanero de la Comunidad, salvo que la legislación aduanera disponga lo contrario;
d)
que se cumplan las condiciones necesarias para la exención total o parcial de derechos establecidas en la legislación aduanera comunitaria.
Artículo 163
Plazo de permanencia de las mercancías en el régimen de importación temporal
1. Las autoridades aduaneras fijarán el plazo al término del cual las mercancías incluidas en el régimen de importación temporal deberán ser reexportadas o incluidas en un régimen aduanero posterior. Este plazo deberá ser suficiente para que se pueda alcanzar el objetivo del destino autorizado.
2. El plazo máximo de permanencia de las mercancías en el régimen de importación temporal, para el mismo destino y bajo la responsabilidad del mismo titular de la autorización, será de 24 meses, aun cuando el régimen se hubiera ultimado por inclusión de las mercancías en otro régimen especial, a su vez seguido de una nueva inclusión en el régimen de importación temporal.
3. Cuando, en circunstancias excepcionales, el destino autorizado no pueda alcanzarse dentro de los plazos mencionados en los apartados 1 y 2, las autoridades aduaneras, a petición debidamente justificada del titular de la autorización, podrán prorrogar por un tiempo razonable dichos plazos.
Artículo 164
Situaciones contempladas en el régimen de importación temporal
Las medidas destinadas a modificar elementos no esenciales del presente Reglamento completándolo, y que establezcan los casos y las condiciones en las que podrá recurrirse al régimen de importación temporal y concederse la exención total o parcial de derechos de importación, se adoptarán con arreglo al procedimiento de reglamentación con control contemplado en el artículo 184, apartado 4.
Al adoptar dichas medidas, se tendrán en cuenta los acuerdos internacionales y la naturaleza y el destino de las mercancías.
Artículo 165
Cuantía del derecho de importación en caso de importación temporal con exención parcial de derechos de importación
1. El importe de los derechos de importación respecto de las mercancías incluidas en el régimen de importación temporal con exención parcial de esos derechos se fijará en el 3 % del importe del derecho de importación que habría sido exigible por dichas mercancías si hubieran sido despachadas a libre práctica en la fecha en que fueron incluidas en el régimen de importación temporal.
Dicho importe será exigible por cada mes o fracción de mes que las mercancías hayan estado incluidas en el régimen de importación temporal con exención parcial del derecho de importación.
2. El importe del derecho de importación no excederá del que hubiese sido exigible en caso de despacho a libre práctica de las mercancías en cuestión en la fecha de su inclusión en el régimen de importación temporal.
Sección 2
Destino final
Artículo 166
Régimen de destino final
1. En el marco del régimen de destino final, las mercancías podrán ser despachadas a libre práctica con exención de derechos o con un tipo reducido de derechos atendiendo a su destino específico. Las mercancías permanecerán bajo vigilancia aduanera.
2. La vigilancia aduanera en el marco del régimen de destino final finalizará cuando las mercancías:
a)
se hayan destinado a los fines establecidos para la aplicación de la exención de derechos o del tipo reducido de derechos;
b)
se hayan exportado, destruido o abandonado en beneficio del Estado;
c)
se hayan destinado a fines distintos de los establecidos para la aplicación de la exención de derechos o del tipo reducido de derechos y se hayan abonado los derechos de importación aplicables.
3. Cuando la normativa aplicable exija un coeficiente de rendimiento, el artículo 167 se aplicará mutatis mutandis al régimen de destino final.
CAPÍTULO 5
Perfeccionamiento
Sección 1
Disposiciones generales
Artículo 167
Coeficiente de rendimiento
Salvo cuando la normativa comunitaria que regula ámbitos específicos estipule un coeficiente de rendimiento, las autoridades aduaneras fijarán el coeficiente de rendimiento o el coeficiente medio de rendimiento de la operación de perfeccionamiento o, cuando corresponda, el modo en que se determinará ese coeficiente.
El coeficiente de rendimiento o el coeficiente medio de rendimiento se determinarán en función de las circunstancias en que se efectúen o vayan a efectuarse las operaciones de perfeccionamiento. Dicho coeficiente podrá ajustarse, cuando proceda, con arreglo a los artículos 18 y 19.
Sección 2
Perfeccionamiento activo
Artículo 168
Ámbito de aplicación
1. Sin perjuicio de lo dispuesto en el artículo 142, en el marco del régimen de perfeccionamiento activo las mercancías no comunitarias podrán ser utilizadas dentro del territorio aduanero de la Comunidad en una o más operaciones de transformación sin que tales mercancías estén sujetas:
a)
a derechos de importación;
b)
a otros gravámenes prescritos por otras disposiciones pertinentes en vigor;
c)
a medidas de política comercial, en la medida en que no prohíban la entrada de mercancías en el territorio aduanero de la Comunidad o su salida de él.
2. El régimen de perfeccionamiento activo solamente podrá utilizarse en casos distintos de la reparación y la destrucción cuando, sin perjuicio de la utilización de ayudas a la producción, las mercancías incluidas en el régimen puedan ser identificadas en los productos transformados.
En el caso a que se refiere el artículo 142, el régimen podrá utilizarse cuando sea posible comprobar que se reúnen las condiciones establecidas para las mercancías equivalentes.
3. Como complemento de lo dispuesto en los apartados 1 y 2, el régimen de perfeccionamiento activo también podrá aplicarse a las mercancías siguientes:
a)
mercancías destinadas a ser objeto de operaciones encaminadas a garantizar su conformidad con los requisitos técnicos establecidos para su despacho a libre práctica;
b)
mercancías que deban ser objeto de operaciones usuales de manipulación de conformidad con el artículo 141.
Artículo 169
Plazo de ultimación
1. Las autoridades aduaneras fijarán el plazo dentro del cual debe ultimarse el régimen de perfeccionamiento activo, de conformidad con el artículo 138.
Dicho plazo empezará a contar a partir de la fecha en que las mercancías no comunitarias sean incluidas en el régimen y tendrá en cuenta el tiempo necesario para llevar a cabo las operaciones de transformación y de ultimación del régimen.
2. Las autoridades aduaneras podrán autorizar una prórroga, de una duración razonable, del plazo especificado con arreglo al apartado 1, previa petición, debidamente justificada, del titular de la autorización.
La autorización podrá especificar que los plazos que se inicien en el curso de un mes, trimestre o semestre natural finalicen el último día de un mes, trimestre o semestre natural ulterior, respectivamente.
3. En los casos de exportación anterior de conformidad con el artículo 142, apartado 2, letra b), las autoridades aduaneras fijarán el plazo dentro del cual las mercancías no comunitarias deban ser declaradas para el régimen. Este plazo empezará a contar a partir de la fecha de admisión de la declaración de exportación de los productos transformados obtenidos a partir de las mercancías equivalentes correspondientes.
Artículo 170
Reexportación temporal para transformación ulterior
Previa autorización de las autoridades aduaneras, la totalidad o parte de las mercancías incluidas en el régimen de perfeccionamiento activo, o los productos transformados, podrán reexportarse temporalmente para ser objeto de transformación ulterior fuera del territorio aduanero de la Comunidad, de conformidad con las condiciones establecidas para el régimen de perfeccionamiento pasivo.
Sección 3
Perfeccionamiento pasivo
Artículo 171
Ámbito de aplicación
1. En el marco del régimen de perfeccionamiento pasivo, las mercancías comunitarias podrán exportarse temporalmente fuera del territorio aduanero de la Comunidad a fin de ser objeto de operaciones de transformación. Los productos transformados resultantes de dichas transformaciones podrán ser despachados a libre práctica con exención total o parcial de derechos de importación a petición del titular de la autorización o de cualquier otra persona establecida en el territorio aduanero de la Comunidad y que haya obtenido el consentimiento del titular de la autorización, siempre que se cumplan las condiciones de la autorización.
2. No podrán acogerse al régimen de perfeccionamiento pasivo las mercancías comunitarias:
a)
cuya exportación dé lugar a una devolución o condonación de los derechos de importación;
b)
que, con anterioridad a su exportación, se hubieren despachado a libre práctica acogidas a una exención de derechos o a un tipo reducido de derechos en razón de su destino final, mientras los objetivos de ese destino final no se hayan cumplido, a menos que dichas mercancías deban ser sometidas a operaciones de reparación;
c)
cuya exportación dé lugar a la concesión de restituciones por exportación.
d)
por cuya exportación se conceda, en el marco de la política agrícola común, una ventaja financiera distinta de las restituciones mencionadas en la anterior letra c).
3. En los casos no cubiertos por los artículos 172 y 173 y cuando intervengan derechos ad valorem, el importe de los derechos de importación se calculará en función del coste de la operación de transformación realizada fuera del territorio aduanero de la Comunidad.
Las medidas destinadas a modificar elementos no esenciales del presente Reglamento, completándolo, que establezcan las normas para dicho cálculo y las que regularán los casos de aplicación de derechos específicos, se adoptarán con arreglo al procedimiento de reglamentación con control contemplado en el artículo 184, apartado 4.
4. Las autoridades aduaneras fijarán el plazo dentro del cual las mercancías exportadas temporalmente deberán ser reimportadas en el territorio aduanero de la Comunidad en forma de productos transformados e incluidas en el régimen de despacho a libre práctica para poder acogerse a la exención total o parcial de derechos de importación. Podrán prorrogar dicho plazo, por un tiempo razonable, a petición, debidamente justificada, del titular de la autorización.
Artículo 172
Mercancías reparadas gratuitamente
1. Cuando se demuestre, a satisfacción de las autoridades aduaneras, que la reparación de las mercancías se ha realizado de forma gratuita, bien por obligación contractual o legal derivada de una garantía, bien por la existencia de un defecto material o de fabricación, se les concederá una exención total de derechos de importación.
2. El apartado 1 no será aplicable en caso de que el defecto material o de fabricación ya se hubiera tenido en cuenta en el momento del primer despacho a libre práctica de las mercancías.
Artículo 173
Sistema de intercambios estándar
1. En virtud del sistema de intercambios estándar, un producto importado (denominado en lo sucesivo «producto de sustitución») podrá sustituir, de conformidad con los apartados 2 a 5, a un producto transformado.
2. Las autoridades aduaneras permitirán el recurso al sistema de intercambios estándar cuando la operación de transformación consista en una reparación de mercancías comunitarias defectuosas distintas de las sujetas a las medidas establecidas por la política agrícola común o a las disposiciones específicas aplicables a determinadas mercancías resultantes de la transformación de productos agrícolas.
3. Los productos de sustitución deberán tener el mismo código de ocho dígitos de la nomenclatura combinada, ser de idéntica calidad comercial y poseer las mismas características técnicas que tendrían las mercancías defectuosas si hubiesen sido objeto de la reparación prevista.
4. En caso de que las mercancías defectuosas hubiesen sido usadas antes de la exportación, los productos de sustitución también deberán haber sido usados.
No obstante, las autoridades aduaneras podrán dispensar de la norma establecida en el párrafo primero cuando el producto de sustitución haya sido enviado gratuitamente como consecuencia de una obligación contractual o legal derivada de una garantía o de la existencia de un defecto material o de fabricación.
5. Se aplicarán a los productos de sustitución las mismas disposiciones que serían aplicables a los productos transformados.
Artículo 174
Importación previa de los productos de sustitución
1. Las autoridades aduaneras permitirán que, con arreglo a condiciones por ellas fijadas y a petición de la persona afectada, los productos de sustitución se importen con anterioridad a la exportación de las mercancías defectuosas.
La importación previa de un producto de sustitución dará lugar a la constitución de una garantía que cubra el importe del derecho de importación que sería exigible si las mercancías defectuosas no llegaran a exportarse de conformidad con el apartado 2.
2. La exportación de las mercancías defectuosas deberá realizarse dentro de un plazo de dos meses a partir de la fecha de admisión por las autoridades aduaneras de la declaración de despacho a libre práctica de los productos de sustitución.
3. Cuando, debido a circunstancias excepcionales, las mercancías defectuosas no puedan exportarse dentro del plazo mencionado en el apartado 2, las autoridades aduaneras podrán, a petición debidamente justificada del interesado, prorrogar dicho plazo por un tiempo razonable.
TÍTULO VIII
SALIDA DE LAS MERCANCÍAS DEL TERRITORIO ADUANERO DE LA COMUNIDAD
CAPÍTULO 1
Mercancías que salen del territorio aduanero
Artículo 175
Obligación de presentar una declaración previa a la salida
1. Las mercancías destinadas a salir del territorio aduanero de la Comunidad serán objeto de una declaración previa a la salida presentada en la aduana competente o puesta a su disposición antes de que las mercancías vayan a salir del territorio aduanero de la Comunidad.
Sin embargo, el párrafo primero no se aplicará a las mercancías cargadas en medios de transporte que se limiten a atravesar las aguas territoriales o el espacio aéreo del territorio aduanero de la Comunidad sin efectuar ninguna parada en el mismo.
2. La declaración previa a la salida adoptará una de las siguientes formas:
a)
si las mercancías que salen del territorio aduanero de la Comunidad están incluidas en un régimen aduanero que requiere declaración en aduana, la declaración en aduana correspondiente;
b)
la notificación de reexportación a que se refiere el artículo 179;
c)
en caso de que no se exija declaración en aduana ni notificación de reexportación, la declaración sumaria de salida a que se refiere el artículo 180.
3. La declaración previa a la salida contendrá como mínimo los datos necesarios para la declaración sumaria de salida.
Artículo 176
Medidas que establecen determinadas medidas de aplicación
1. Las medidas destinadas a modificar elementos no esenciales del presente Reglamento, completándolo, y que establecen lo siguiente:
a)
los casos y condiciones en que las mercancías que salen del territorio aduanero de la Comunidad no estarán sujetas a declaración previa a la salida;
b)
las condiciones en que se podrá dispensar de la exigencia de una declaración previa a la salida o adaptar dicha exigencia;
c)
el plazo en que la declaración previa a la salida deberá presentarse o estar disponible antes de que las mercancías salgan del territorio aduanero de la Comunidad;
d)
cualesquiera excepciones o variaciones respecto del plazo mencionado en la letra c);
e)
la determinación de la aduana competente en la que deberá presentarse o a cuya disposición deberá ponerse la declaración previa a la salida y en la que deberán efectuarse los análisis de riesgo y los controles de salida y de exportación en función del riesgo,
se adoptarán con arreglo al procedimiento de reglamentación con control contemplado en el artículo 184, apartado 4.
2. Cuando se adopten dichas medidas se tendrán en cuenta:
a)
circunstancias especiales;
b)
la aplicación de dichas medidas a determinados tipos de tráfico de mercancías, modos de transporte u operadores económicos;
c)
los acuerdos internacionales que establezcan mecanismos especiales de seguridad.
Artículo 177
Vigilancia aduanera y formalidades de salida
1. Las mercancías que salgan del territorio aduanero de la Comunidad estarán sujetas a vigilancia aduanera y podrán ser objeto de controles aduaneros. Cuando proceda, las autoridades aduaneras podrán determinar, con arreglo a las medidas adoptadas en virtud del apartado 5, la ruta que deberá utilizarse y el plazo que habrá que respetar cuando las mercancías vayan a salir del territorio aduanero de la Comunidad.
2. Las mercancías destinadas a salir del territorio aduanero de la Comunidad se presentarán a la aduana en la aduana competente respecto del lugar en que las mercancías salgan del territorio aduanero de la Comunidad y se someterán a la aplicación de formalidades de salida, que incluirán, en su caso, las siguientes:
a)
la devolución o condonación de los derechos de importación o el pago de las restituciones por exportación;
b)
la percepción de los derechos de exportación;
c)
las formalidades necesarias en virtud de disposiciones vigentes relativas a otros gravámenes;
d)
la aplicación de prohibiciones y restriccionesjustificadas, entre otras cosas, por razones de moralidad, orden o seguridad públicos, protección de la salud y la vida de personas, animales o plantas, protección del medio ambiente, protección del patrimonio artístico, histórico o arqueológico nacional y protección de la propiedad industrial o comercial, incluidos los controles sobre precursores químicos, mercancías que infringen determinados derechos de propiedad intelectual y dinero en metálico que salgan de la Comunidad, así como la aplicación de medidas de conservación y gestión de los recursos pesqueros y de medidas de política comercial.
3. Las mercancías que salgan del territorio aduanero de la Comunidad serán presentadas a la aduana por una de las siguientes personas:
a)
la persona que exporta las mercancías desde el territorio aduanero de la Comunidad;
b)
la persona en cuyo nombre o por cuya cuenta actúe la persona que exporta las mercancías de dicho territorio;
c)
la persona que asumió la responsabilidad de transportar las mercancías antes de la exportación desde el territorio aduanero de la Comunidad.
4. La concesión del levante para la salida estará supeditada a que las mercancías correspondientes salgan del territorio aduanero de la Comunidad en el mismo estado en que se encontraban en el momento de la admisión de la declaración previa a la salida.
5. La Comisión adoptará, con arreglo al procedimiento de reglamentación contemplado en el artículo 184, apartado 2, medidas de aplicación de los apartados 1, 2 y 3 del presente artículo.
CAPÍTULO 2
Exportación y reexportación
Artículo 178
Mercancías comunitarias
1. Las mercancías comunitarias destinadas a salir del territorio aduanero de la Comunidad se incluirán en el régimen de exportación.
2. El apartado 1 no se aplicará a las mercancías siguientes:
a)
mercancías en régimen de destino final o de perfeccionamiento pasivo;
b)
mercancías en régimen de tránsito interno o que salgan temporalmente del territorio aduanero de la Comunidad, de conformidad con el artículo 103.
3. La Comisión adoptará, con arreglo al procedimiento de reglamentación contemplado en el artículo 184, apartado 2, medidas que establezcan las formalidades aduaneras de exportación aplicables a las mercancías incluidas en el régimen de exportación, el régimen de destino final o el régimen de perfeccionamiento pasivo.
Artículo 179
Mercancías no comunitarias
1. Las mercancías no comunitarias destinadas a salir del territorio aduanero de la Comunidad estarán sujetas a una notificación de reexportación, que deberá presentarse en la aduana competente, y a las formalidades aduaneras de salida.
2. Los artículos 104 a 124 se aplicarán mutatis mutandis a la notificación de reexportación.
3. El apartado 1 no se aplicará a las mercancías:
a)
incluidas en el régimen de tránsito externo que únicamente atraviesen el territorio aduanero de la Comunidad;
b)
transbordadas dentro de una zona franca o directamente reexportadas desde una zona franca;
c)
incluidas en el régimen de depósito temporal y que se reexporten directamente desde un almacén autorizado de depósito temporal.
Artículo 180
Declaración sumaria de salida
1. Cuando las mercancías estén destinadas a salir del territorio aduanero de la Comunidad y no se requiera una declaración en aduana ni una notificación de reexportación, se presentará una declaración sumaria de salida en la aduana competente, de conformidad con el artículo 175.
2. La declaración sumaria de salida se efectuará utilizando un medio electrónico de tratamiento de datos. Se podrá utilizar información comercial, portuaria o relativa al transporte siempre que contenga los detalles necesarios para una declaración sumaria de salida.
3. En circunstancias excepcionales, las autoridades aduaneras podrán aceptar declaraciones sumarias de salida presentadas en papel, a condición de que estas apliquen el mismo nivel de gestión del riesgo que el aplicado a las declaraciones sumarias de salida efectuadas utilizando un medio electrónico de tratamiento de datos y que puedan cumplirse los requisitos para el intercambio de esos datos con otras aduanas.
Las autoridades aduaneras podrán permitir que se sustituya la presentación de la declaración sumaria de salida por la presentación de una notificación y el acceso a los datos de la declaración sumaria en el sistema informático del operador económico.
4. La declaración sumaria de salida deberá ser presentada por una de las siguientes personas:
a)
la persona que saque las mercancías del territorio aduanero de la Comunidad o que asuma la responsabilidad del transporte de esas mercancías;
b)
el exportador o expedidor, o cualquier otra persona en cuyo nombre o por cuya cuenta actúen las personas mencionadas en la letra a);
c)
cualquier persona que esté en condiciones de presentar o de disponer que se presenten las mercancías en cuestión a la autoridad aduanera competente.
Artículo 181
Rectificación de la declaración sumaria de salida
El declarante podrá, previa petición suya, rectificar uno o varios de los datos de la declaración sumaria de salida después de haberla presentado.
No obstante, no será posible efectuar ninguna rectificación una vez que:
a)
las autoridades aduaneras hayan comunicado a la persona que presentó la declaración sumaria su intención de examinar las mercancías;
b)
las autoridades aduaneras hayan comprobado la inexactitud de los datos en cuestión;
c)
las autoridades aduaneras hayan autorizado ya la salida de las mercancías.
Las medidas destinadas a modificar elementos no esenciales del presente Reglamento, completándolo, y que establezcan excepciones a lo dispuesto en la letra c) del párrafo segundo del presente artículo, se adoptarán con arreglo al procedimiento de reglamentación con control contemplado en el artículo 184, apartado 4.
CAPÍTULO 3
Exención de derechos de exportación
Artículo 182
Exportación temporal
1. Sin perjuicio de lo dispuesto en el artículo 171, las mercancías comunitarias podrán ser exportadas temporalmente fuera del territorio aduanero de la Comunidad y acogerse a una exención de derechos de exportación, que estará supeditada a que se reimporten las mercancías.
2. La Comisión adoptará, con arreglo al procedimiento de reglamentación contemplado en el artículo 184, apartado 2, medidas de aplicación del presente artículo.
TÍTULO IX
COMITÉ DEL CÓDIGO ADUANERO Y DISPOSICIONES FINALES
CAPÍTULO 1
Comité del código aduanero
Artículo 183
Medidas de aplicación adicionales
1. La Comisión adoptará, con arreglo al procedimiento de reglamentación contemplado en el artículo 184, apartado 2, normas que permitan la interoperabilidad de los sistemas aduaneros electrónicos de los Estados miembros y de los componentes comunitarios pertinentes, a fin de impulsar una mayor cooperación basada en el intercambio electrónico de datos entre las autoridades aduaneras, entre las autoridades aduaneras y la Comisión y entre las autoridades aduaneras y los operadores económicos.
2. Las medidas destinadas a modificar elementos no esenciales del presente Reglamento, completándolo, y que establezcan lo siguiente:
a)
las condiciones en las cuales la Comisión podrá adoptar decisiones por las que se solicite a los Estados miembros que revoquen o modifiquen una decisión distinta de las mencionadas en el artículo 20, apartado 8, letra c), adoptada en el marco de la legislación aduanera, que se desvíe de las decisiones comparables de otras autoridades competentes y que, por ende, ponga en peligro la aplicación uniforme de la legislación aduanera;
b)
cualquier otra norma de desarrollo que pueda resultar necesaria, como por ejemplo cuando la Comunidad haya aceptado compromisos y obligaciones en virtud de acuerdos internacionales que requieran la adaptación de disposiciones del código;
c)
otros casos y condiciones en los que podrá simplificarse la aplicación del código,
se adoptarán con arreglo al procedimiento de reglamentación con control contemplado en el artículo 184, apartado 4.
Artículo 184
Comité
1. La Comisión estará asistida por el Comité del código aduanero (denominado en lo sucesivo «el Comité»).
2. En los casos en que se haga referencia al presente apartado, serán de aplicación los artículos 5 y 7 de la Decisión 1999/468/CE, observando lo dispuesto en su artículo 8.
El plazo contemplado en el artículo 5, apartado 6, de la Decisión 1999/468/CE será de tres meses.
3. En los casos en que se haga referencia al presente apartado, serán de aplicación los artículos 4 y 7 de la Decisión 1999/468/CE, observando lo dispuesto en su artículo 8.
El plazo contemplado en el artículo 4, apartado 3, de la Decisión 1999/468/CE será de tres meses.
4. En los casos en que se haga referencia al presente apartado, serán de aplicación el artículo 5 bis, apartados 1 a 4, y el artículo 7 de la Decisión 1999/468/CE, observando lo dispuesto en su artículo 8.
Artículo 185
Otros asuntos
El Comité podrá examinar cualquier tema relativo a la legislación aduanera planteado por su Presidente, bien por iniciativa de la Comisión, bien a petición de un representante de un Estado miembro, referido en particular a:
a)
problemas derivados de la aplicación de la legislación aduanera;
b)
la posición que la Comunidad deba adoptar en comités, grupos de trabajo y grupos especiales establecidos por acuerdos internacionales o bajo sus auspicios que traten de la legislación aduanera.
CAPÍTULO 2
Disposiciones finales
Artículo 186
Derogación
Quedan derogados los Reglamentos (CEE) no 3925/91, (CEE) no 2913/92 y (CE) no 1207/2001.
Las referencias a los Reglamentos derogados se entenderán hechas al presente Reglamento con arreglo a las tablas de correspondencias que figura en el anexo.
Artículo 187
Entrada en vigor
El presente Reglamento entrará en vigor a los veinte días de su publicación en el Diario Oficial de la Unión Europea.
Artículo 188
Aplicación
1. El artículo 1, apartado 3, párrafo segundo; el artículo 5, apartado 1, párrafo segundo, y apartado 2, párrafo primero; el artículo 10, apartado 2; el artículo 11, apartado 3; el artículo 12, apartado 2, párrafo segundo; el artículo 15, apartado 1; el artículo 16, apartado 5; el artículo 18, apartado 4; el artículo 19, apartado 5; el artículo 20, apartados 7, 8 y 9; el artículo 24, apartado 3, párrafo segundo; el artículo 25, apartado 3; el artículo 28, apartado 3; el artículo 30, apartado 2; el artículo 31, apartado 3; el artículo 33, apartado 5; el artículo 38; el artículo 39, apartados 3 y 6; el artículo 43; el artículo 51, apartado 2; el artículo 54; el artículo 55, apartado 2, párrafo segundo; el artículo 56, apartado 9; el artículo 57, apartado 3; el artículo 58, párrafo segundo; el artículo 59, apartado 1, párrafo segundo; el artículo 62, apartado 3; el artículo 63, apartado 3; el artículo 65, apartado 3; el artículo 67, apartado 1, párrafo tercero; el artículo 71; el artículo 72, apartado 3, párrafo primero; el artículo 76; el artículo 77, apartado 3; el artículo 78, apartado 1, párrafo segundo, y apartado 5; el artículo 85; el artículo 86, apartado 7; el artículo 87, apartado 3, párrafo primero; el artículo 88, apartado 4, párrafo segundo; el artículo 89, apartado 2; el artículo 93, apartado 2; el artículo 101, apartado 2; el artículo 103; el artículo 105, apartado 2; el artículo 106, apartado 4, párrafo primero; el artículo 107, apartado 3; el artículo 108, apartado 1, párrafo segundo, y apartado 4; el artículo 109, apartados 2 y 3; el artículo 110, apartado 1, párrafo tercero; el artículo 111, apartado 3; el artículo 112, apartado 4; el artículo 113, apartado 3; el artículo 114, apartado 2, párrafo segundo; el artículo 115, párrafo segundo; el artículo 116, apartado 2, párrafo primero; el artículo 119, apartado 3; el artículo 122; el artículo 124, apartado 2; el artículo 128; el artículo 134; el artículo 136, apartado 2, párrafo primero, apartado 3, párrafo segundo, y apartado 4, párrafo cuarto; el artículo 137, apartado 2; el artículo 140, apartado 2; el artículo 142, apartado 1, párrafo cuarto, apartado 2, párrafo segundo, y apartado 3, párrafo segundo; el artículo 143; el artículo 144, apartado 2; el artículo 145, apartado 3, párrafo segundo; el artículo 148, apartado 2, párrafo segundo; el artículo 150, apartado 3; el artículo 151, apartado 5; el artículo 164, párrafo primero; el artículo 171, apartado 3, párrafo segundo; el artículo 176, apartado 1; el artículo 177, apartado 5; el artículo 178, apartado 3; el artículo 181, párrafo tercero; el artículo 182, apartado 2, y el artículo 183, apartados 1 y 2, serán aplicables a partir del 24 de junio de 2008.
2. Las restantes disposiciones serán de aplicación cuando sean aplicables las medidas de aplicación adoptadas con arreglo a los artículos citados en el apartado 1. Las medidas de aplicación entrarán en vigor no antes del 24 de junio de 2009.
No obstante la entrada en vigor de las medidas de aplicación, las disposiciones del presente Reglamento mencionadas en el presente apartado serán aplicables a partir del 24 de junio de 2013 a más tardar.
3. El artículo 30, apartado 1, será aplicable a partir del 1 de enero de 2011.
El presente Reglamento será obligatorio en todos sus elementos y directamente aplicable en cada Estado miembro.
Hecho en Estrasburgo, el 23 de abril de 2008.