ROZHODNUTÍ KOMISE
ze dne 20. listopadu 2013
o státní podpoře SA.16237 (C58/02) (ex N118/02) poskytnuté Francií ve prospěch společnosti SNCM
(oznámeno pod číslem C(2013) 7066)
(Pouze francouzské znění je závazné)
(Text s významem pro EHP)
(2014/882/EU)
EVROPSKÁ KOMISE,
s ohledem na Smlouvu o fungování Evropské unie, a zejména na čl. 108 (1) odst. 2 první pododstavec této smlouvy,
s ohledem na Dohodu o Evropském hospodářském prostoru, a zejména na čl. 62 odst. 1 písm. a) této dohody,
poté, co vyzvala zúčastněné strany k podání připomínek v souladu s těmito články (2), a s ohledem na tyto připomínky,
vzhledem k těmto důvodům:
I. POSTUP
1.
Dne 18. února 2002 oznámila Francie Komisi plán podpory na restrukturalizaci ve prospěch společnosti Société Nationale Maritime Corse-Méditerranée (dále jen „SNCM“), který byl doplněn dne 3. července 2002 (3). Tento plán restrukturalizace následoval po oznámení francouzských orgánů ze dne 20. prosince 2001 o poskytnutí finanční zálohy společností Compagnie Générale Maritime (dále jen „CGMF“) (4) společnosti SNCM ve výši 22,5 milionu EUR jakožto podpory na záchranu. Rozhodnutím ze dne 17. července 2002 (5) (dále jen „rozhodnutí z roku 2002“) Komise schválila podporu na záchranu ve prospěch společnosti SNCM v rámci předběžného vyšetřovacího řízení týkajícího se podpor podle čl. 88 odst. 3 Smlouvy o ES. Oznámená podpora na restrukturalizaci spočívala v navýšení kapitálu SNCM společností CGMF ve výši 76 milionů EUR.
2.
Dopisem ze dne 19. srpna 2002 Komise oznámila francouzským orgánům rozhodnutí zahájit formální vyšetřovací řízení (6) podle čl. 88 odst. 2 Smlouvy o ES a článku 6 nařízení Rady (ES) č. 659/1999 (7).
3.
Dne 8. října 2002 (8) sdělily francouzské orgány Komisi své připomínky k rozhodnutí ze dne 19. srpna 2002 (9).
4.
Na žádost francouzských orgánů proběhla pracovní jednání s útvary Komise ve dnech 24. října 2002, 3. prosince 2002 a 25. února 2003.
5.
V rámci zahájení vyšetřovacího řízení Komise obdržela připomínky od dvou podniků, a to od společnosti Corsica Ferries France (dále jen „CFF“) dne 8. ledna 2003 (10) a od společnosti STIM d’Orbigny ze skupiny Stef-TFE (dále jen „STIM“) dne 7. ledna 2003, a také od různých francouzských územních celků dne 18. prosince 2002, 9. a 10. ledna 2003. Dopisy ze dne 13. a 16. ledna a ze dne 5. a 21. února 2003 předala Komise Francii tyto připomínky k vyjádření.
6.
Francouzské orgány poskytly Komisi svá vyjádření k připomínkám společností CFF a STIM dne 13. února 2003 (11) a dne 27. května 2003 (12).
7.
Dne 16. ledna 2003 útvary Komise zaslaly žádost o dodatečné informace, na kterou francouzské orgány odpověděly dne 21. února 2003.
8.
V dopise ze dne 10. února 2003 (13) předložily francouzské orgány argumenty s cílem prokázat, že plán podpory dodržuje ve všech bodech pokyny Společenství pro státní podporu na záchranu a restrukturalizaci podniků v obtížích (14) (dále jen „pokyny z roku 1999“).
9.
Na žádost Komise předložily francouzské orgány dne 25. února 2003 (15) kopii akcionářské dohody, která váže společnost SNCM a společnost STIM.
10.
Rozhodnutím 2004/166/ES (16) (dále jen „rozhodnutí z roku 2003“) schválila Komise, za určitých podmínek, poskytnutí podpory na restrukturalizaci ve prospěch společnosti SNCM splatnou ve dvou částech. První splátka činila 66 milionů EUR a druhá, v maximální výši 10 milionů EUR, se měla určit v závislosti na čistém výnosu z prodeje aktiv, ke kterému mělo dojít po přijetí rozhodnutí z roku 2003.
11.
Dne 13. října 2003 podala společnost CFF u Soudu prvního stupně ES (dále jen „Tribunál“) žalobu na neplatnost rozhodnutí z roku 2003 (věc T-349/03).
12.
Rozhodnutím 2005/36/ES (17) (dále jen „rozhodnutí z roku 2004“) se Komise rozhodla považovat změny požadované Francií v dopise ze dne 23. června 2004, tj. nahrazení plavidla Aliso plavidlem Asco na seznamu plavidel, která je společnost SNCM oprávněna provozovat na základě rozhodnutí z roku 2003, a prodej plavidla Aliso místo plavidla Asco, za změny, které nezpochybňují slučitelnost podpory na restrukturalizaci povolené rozhodnutím z roku 2003 s vnitřním trhem.
13.
Rozhodnutím ze dne 16. března 2005 (dále jen „rozhodnutí z roku 2005“) (18) Komise souhlasila s vyplacením druhé části podpory na restrukturalizaci ve výši 3,3 milionů EUR, čímž celková výše povolené podpory na restrukturalizaci dosáhla částky 69,3 milionu EUR.
14.
Dne 15. června 2005 zrušil Tribunál rozsudkem ve věci T-349/03 (19) rozhodnutí z roku 2003 z důvodu chybného posouzení minimální výše podpory.
15.
Dne 25. října 2005 (20) předaly francouzské orgány Komisi informace o vývoji finanční situace společnosti od oznámení plánu podpory na restrukturalizaci ze dne 18. února 2002.
16.
Dne 17. listopadu 2005 (21) poskytly francouzské orgány podklady o aktualizaci plánu restrukturalizace z roku 2002 a o opětovném vytvoření vlastního kapitálu společnosti SNCM (22).
17.
Dne 15. března 2006 předložily francouzské orgány Komisi souhrnnou zprávu o trhu, obchodní plán (příjmová část) a výhledový účet zisku a ztrát (23). Další podklady byly předány útvarům Komise dne 28. března 2006 a 7. dubna 2006 (24). V tomto dopise francouzské orgány mimo jiné vyzvaly Komisi, aby vzhledem ke své povaze „vyrovnání za veřejnou službu“ nebyla část podpory na restrukturalizaci z roku 2002, a to především částka ve výši 53,48 milionu EUR, považována za opatření přijaté v rámci restrukturalizačního plánu, ale za částku, která není na základě judikatury ve věci Altmark (25) podporou, nebo za samostatné opatření bez spojení s restrukturalizačním plánem podle čl. 86 odst. 2 Smlouvy o ES.
18.
Dne 21. dubna 2006 byl podle článku 4 nařízení Rady (ES) č. 139/2004 ze dne 20. ledna 2004 o kontrole spojování podniků (26) oznámen Komisi návrh spojení, při kterém společnosti Veolia Transport (dále jen „VT“) (27) a Butler Capital Partners (dále jen „BCP“) společně převezmou kontrolu nad společností SNCM (28). Komise se rozhodla nevznést proti oznámenému spojení námitky a prohlásila jej rozhodnutím ze dne 29. května 2006 (29) za slučitelné s vnitřním trhem.
19.
Dne 21. června 2006 (30) předaly francouzské orgány Komisi vyhlášku ministerstva hospodářství, financí a průmyslu ze dne 26. května 2006, kterou se schvalují finanční operace rozhodnuté společností Société nationale des chemins de fer français (dále jen „SNCF“), a legislativní nařízení č. 2006-606 ze dne 26. května 2006, kterým se společnost SNCM převádí do soukromého sektoru.
20.
Informace o pověření veřejnou službou a o podporách sociální povahy při zajišťování dopravní obslužnosti Korsiky byly Komisi předány dne 7. června 2006 (31).
21.
Dopisem ze dne 13. září 2006 oznámila Komise francouzským orgánům své rozhodnutí zahájit formální vyšetřovací řízení podle čl. 88 odst. 2 Smlouvy o ES a podle článku 6 nařízení (ES) č. 659/1999 ve věci nových opatření přijatých ve prospěch společnosti SNCM a ve věci plánu restrukturalizace oznámeného v roce 2002 (32) (dále jen „rozhodnutí z roku 2006“).
22.
Dne 16. listopadu 2006 zaslala Francie Komisi své připomínky v rámci rozhodnutí z roku 2006 (33).
23.
Protože některé zúčastněné strany požádaly Komisi o prodloužení lhůty pro předložení vlastních připomínek (34), Komise rozhodla poskytnout tuto prodlouženou lhůtu všem zúčastněným stranám (35).
24.
Komise obdržela připomínky od společností CFF (36) a STIM (37) a předala je francouzským orgánům dopisem ze dne 20. února 2007. Jistá zúčastněná třetí strana rovněž zaslala své připomínky, které byly také předány francouzským orgánům, ale nakonec je dne 28. května 2008 vzala zpět.
25.
Francouzské orgány sdělily své připomínky k vyjádřením zúčastněných stran dne 30. dubna 2007 (38).
26.
Dne 20. prosince 2007 podala společnost CFF na společnost SNCM stížnost Komisi kvůli státní podpoře, která doplňuje informace zaslané dne 15. června 2007 a 30. listopadu 2007. Stížnost se týká článku 3 nové smlouvy o pověření veřejnou službou podepsané v červnu roku 2007 mezi korsickou územní samosprávou a seskupením Compagnie Méridionale de Navigation - SNCM na období 2007-2013. Podle společnosti CFF by provádění této doložky přineslo společnosti SNCM v roce 2007 nové finanční zdroje ve výši 10 milionů EUR. Kromě toho se má u vyrovnání vyplácenému společnosti SNCM za závazky vyplývající ze zajišťování veřejné služby jednat o státní podporu, která je navíc protiprávní, protože nebyla oznámena Komisi.
27.
Komise informovala zúčastněné strany o svém rozhodnutí prodloužit lhůtu pro podání připomínek třetích stran do 14. března 2008.
28.
Komise předala dne 26. března 2008 připomínky zúčastněných třetích stran Francii, která zaslala svá vyjádření dne 28. března 2008, 10. dubna 2008 a 28. dubna 2008.
29.
Rozhodnutím ze dne 8. července 2008 Komise usoudila, že nová opatření z roku 2006 nepředstavují státní podporu ve smyslu čl. 87 odst. 1 Smlouvy o ES a že se u opatření oznámených v roce 2002 jedná o podpory slučitelné s vnitřním trhem.
30.
Dne 11. září 2012 Tribunál toto rozhodnutí částečně zrušil (39). Tribunál usoudil, že závěry Komise ohledně opatření provedených v roce 2006 jsou výsledkem zjevně nesprávného posouzení. Pokud jde o restrukturalizační opatření z roku 2002, Tribunál shledal, že je nutno provést jejich novou analýzu, protože zrušené rozhodnutí vycházelo ze skutečnosti, že opatření z roku 2006 neobsahují žádný prvek podpory.
31.
Zrušení se netýká pouze prohlášení o slučitelnosti podpory ve výši 53,48 milionu EUR v podobě příspěvku na vyrovnání za závazky veřejné služby společnosti SNCM za období 1991-2001. Toto rozhodnutí se proto nebude tímto bodem zabývat.
32.
Komise tak musí přijmout nové konečné rozhodnutí. Není důvod vyhledávat skutečnosti, k nimž došlo po dnu přijetí zrušeného rozhodnutí. Následkem zrušení musí Komise na jedné straně posoudit, zda některá předmětná opatření odpovídají chování investora v tržním hospodářství, a na straně druhé, pokud posuzovaná opatření představují státní podporu, zda jsou splněny podmínky slučitelnosti stanovené příslušnými pokyny. V souladu s judikaturou Tribunálu (40) smí Komise u obou přezkumů zohlednit pouze informace, které měla k dispozici v den přijetí zrušeného rozhodnutí, tj. dne 8. července 2008 (41).
33.
Dne 13. listopadu 2012 došlo k pracovnímu jednání za účasti Komise, francouzských orgánů a zástupců společnosti SNCM.
34.
Dopisy ze dne 6. prosince 2012 a 5. února 2013 požádaly francouzské orgány dvakrát, aby se rozhodlo o opětovném zahájení řízení, a to z těchto důvodů: Tribunál tím, že upřesnil kritéria zkoušky informovaného investora v tržním hospodářství, údajně vynesl z hlediska judikatury novátorský rozsudek, čímž je prý nutno zahájit znovu kontradiktorní řízení. Dopisy ze dne 15. ledna a 13. února 2013 Komise tyto žádosti odmítla, když zdůraznila, že řízení může být znovu zahájeno v bodě, ve kterém došlo k protiprávnímu jednání, a připomněla, že rozhodnutí o zahájení řízení z roku 2006 nebylo jako takové v žádném ohledu protiprávní. Zároveň ale informovala francouzské orgány, že jí mohou zcela podle vlastního uvážení předkládat doplňující informace pro úvahy a analýzy či jakýkoli dokument, který se jim bude zdát vhodný.
35.
Dne 16. května 2013 zaslaly francouzské orgány Komisi informační zprávu.
36.
Dopisem ze dne 19. června 2013 požádala společnost SNCM o rozhodnutí o opětovném zahájení formálního vyšetřovacího řízení z podobných důvodů jako francouzské orgány. Komise odmítla tuto žádost dopisem ze dne 10. července 2013. Zároveň ale rovněž informovala společnost SNCM, že jí může zcela podle vlastního uvážení předkládat doplňující informace pro úvahy a analýzy či jakýkoli dokument, který se jí bude zdát vhodný.
37.
Dne 27. srpna 2013 zaslala společnost SNCM informační zprávu a novou zprávu o prodeji SNCM.
II. POPIS
2.1. PŘÍJEMCE OPATŘENÍ, KTERÁ JSOU PŘEDMĚTEM TOHOTO ROZHODNUTÍ
38.
Příjemcem opatření, která jsou předmětem tohoto rozhodnutí, je společnost SNCM, která zahrnuje několik dceřiných společností v námořním odvětví a která se zabývá námořní přepravou osob, automobilů a nákladních vozidel na trasách mezi kontinentální Francií a Korsikou, Itálií (Sardinie) a zeměmi Maghrebu (Alžírsko a Tunisko).
39.
Společnost SNCM je akciovou společností, která vznikla v roce 1969 spojením společností Compagnie générale transatlantique a Compagnie de navigation mixte, jež byly obě založeny v roce 1850. Svůj původní název Compagnie générale transméditerranéenne si změnila v roce 1976 na Société nationale maritime Corse-Méditerranée poté, co železniční společnost Société nationale des chemins de fer (SNCF) získala podíl v jejím kapitálu. Francouzská vláda si totiž tuto společnost vybrala pro zajištění zásady územní návaznosti s Korsikou, to znamená vyrovnání sazeb za námořní dopravu s cenami společnosti SNCF pro železniční dopravu, na základě úmluvy uzavřené dne 31. března 1976 na dvacet pět let. Společnost Compagnie générale transatlantique byla již předtím pověřena francouzskou vládou zajištěním dopravní obslužnosti Korsiky na základě dřívější smlouvy uzavřené dne 23. prosince 1948.
40.
V okamžiku oznámení navýšení kapitálu v roce 2002 vlastnila společnost SNCF 20 % podílů a společnost CGMF 80 % podílů v kapitálu společnosti SNCM. Po otevření kapitálu společnosti SNCM dne 30. května 2006 (viz bod 18 tohoto rozhodnutí) patří společnosti BCP, respektive VT 38 % a 28 % kapitálu společnosti SNCM, přičemž společnost CGMF zůstává podílníkem ve výši 25 % (9 % kapitálu je vyhrazeno zaměstnancům).
41.
V roce 2008 byly hlavními dceřinými společnostmi SNCM společnosti Compagnie Méridionale de Navigation (dále jen „CMN“) (42), Compagnie Générale de Tourisme et d’Hôtellerie (CGTH) (43), Aliso Voyage (44), Sud-Cargos (45), Société Aubagnaise de Restauration et d’Approvisionnement (SARA) (46), Ferrytour (47) a Les Comptoirs du Sud (48).
42.
Po prodeji vysokorychlostních plavidel Aliso v září 2004 a Asco (49) v květnu 2005 se flotila společnosti SNCM skládá z deseti lodí (pět trajektových lodí s přepravou automobilů (50), čtyři víceúčelová plavidla (přeprava nákladu a pasažérů) (51) a jedno vysokorychlostní plavidlo (NGV), jež vyplouvá převážně z Nice (52)), z nichž sedm přímo vlastní (53).
43.
Pro úplnost je nutno připomenout, že pravidelná námořní přeprava mezi přístavy kontinentální Francie a Korsiky byla od roku 1948 zajišťována v rámci veřejné služby, pro kterou společnosti SNCM a CMN byly v létech 1976 až 2001 koncesionáři na základě rámcové úmluvy uzavřené původně na dvacet pět let. V souladu s platnými předpisy Společenství (54) a na základě evropského nabídkového řízení (55) vyhlášeného korsickými samosprávnými orgány (56) získaly společnosti SNCM a CMN společně pověření veřejnou službou (dále jen „DSP“) pro dopravní obsluhu Korsiky z Marseille oproti finančnímu vyrovnání, a to na období 2002-2006.
44.
Jelikož platnost pověření veřejnou službou končila koncem roku 2006, stala se výše uvedená námořní veřejná služba předmětem nového nabídkového řízení vyhlášeného na celoevropské úrovni (57) a pověření bylo uděleno seskupení SNCM-CMN na období od 1. května 2007 do 31. prosince 2013 s roční dotací přibližně 100 milionů EUR.
45.
Souběžně mají všichni provozovatelé zajišťující přepravu na ostrov z Toulonu a z Nice stanovenou četnost spojení. Na těchto spojeních jsou obyvatelé Korsiky a také ostatní kategorie cestujících od roku 2002 až do roku 2013 příjemci sociálních podpor zavedených na základě rozhodnutí Komise ze dne 2. července 2002 (58) a 24. dubna 2007 (59).
2.2. KONKURENČNÍ PROSTŘEDÍ
46.
Společnost SNCM vyvíjí činnost převážně ve dvou odlišných oblastech, a to v oblasti přepravy cestujících a v oblasti přepravy zboží. Zajišťuje dopravní spojení na jedné straně z Francie na Korsiku a do Maghrebu a na druhé straně okrajově do Itálie a Španělska.
2.2.1. Doprava na Korsiku
2.2.1.1. Přeprava cestujících
47.
Přeprava cestujících na Korsiku je výrazně sezónním trhem. Zahrnuje špičky sezónní návštěvnosti, které mohou být až desetkrát větší než počet cestujících v měsících mimo sezónu. To od provozovatelů dopravy vyžaduje, aby vlastnili takovou flotilu lodí, která bude schopna tyto sezónní špičky zvládnout. Poloviny obratu se dosahuje v měsících červenci a srpnu. Mimoto existuje nerovnováha podle směru přepravy, a to i během sezónních špiček: například v červenci jsou plavidla při odjezdu z kontinentálních přístavů plná, zatímco při návratu poloprázdná. Roční průměrné míry obsazení plavidel jsou proto poměrně nízké.
48.
Společnost SNCM je tradičním provozovatelem spojení mezi Korsikou a kontinentální Francií. Zhruba platí, že dvě třetiny své činnosti provozuje mezi Marseille a Korsikou v rámci pověření veřejnou službou a zbývající třetinu představují spojení mezi jinými výchozími nebo cílovými místy (Nice-Korsika, Toulon-Korsika, mezinárodní spoje na Sardinii nebo do zemí Maghrebu).
49.
Společnost SNCM měla na svoji hlavní činnost dlouhá léta monopol. Od roku 1996 ale musí čelit konkurenci, která se velmi rychle rozvinula. Společnost CFF je tak dnes dominantním subjektem, pokud jde o námořní spojení mezi kontinentální Francií a Korsikou, a její podíl na trhu neustále roste. Ačkoliv na trhu působí teprve od roku 1996, její přeprava cestujících rostla v období 2000 až 2005 každým rokem o 44 % a tento růst pokračuje. V roce 2008 tak téměř […] (60) % osob cestujících mezi kontinentální Francií a Korsikou po moři zvolilo plavidlo společnosti CFF, zatímco jen […] (60) % použilo plavidlo společnosti SNCM a zbylých […] (60) % připadlo na společnost CMN.
50.
Postavení, které společnost CFF získala na předmětném trhu od roku 2000, se projevuje také v počtu cestujících přepravených během sezóny mezi Korsikou a kontinentální Francií. Z níže uvedeného diagramu vyplývá, že podíl společnosti CFF na trhu se zvýšil ze 45 % v roce 2000 na 70 % v roce 2007 a podíl společnosti SNCM se ve stejném období klesl z 53 % na 26 %, což představuje rozdíl více než jednoho milionu přepravených cestujících.
Diagram
Počet cestujících přepravených během sezóny (květen až září) mezi kontinentální Francií a Korsikou - sezóny 2000 až 2007
Zdroj:
Observatoire régional des transports de la Corse.
51.
Dalšími menšími konkurenty společnosti SNCM při dopravě na Korsiku jsou Compagnie Méridionale de Navigation (CMN), Moby Lines, Happy Lines a TRIS.
52.
Od roku 2006 se nabídka společnosti SNCM a její podíl na trhu dopravního spojení s Korsikou snížily: došlo k omezení nabídky míst o 8 % (- 20 % u spojení z Nice a - 3 % u spojení z Marseille).
53.
Pokračující snižování tržního podílu ukazuje, že důvěra uživatelů se zpět získává velmi obtížně poté, co byla silně otřesena stávkami a zmatky, které provázely sociální konflikty v létech 2004 a 2005, a to především u příležitosti privatizace společnosti.
54.
Trh námořní přepravy cestujících mezi kontinentální Francií a Korsikou rostl od roku 1993 průměrně o 4 % ročně. Tento růst měl pokračovat také v roce 2008 (tedy v období rozhodujícím pro přezkum skutečností), kdy se očekávalo zvýšení o […] (60) %, a v následujících letech měl být mírnější. Přesto se nezdá, že by se nové subjekty snažily na tento trh proniknout. Do veřejné soutěže vyhlášené Korsickým dopravním úřadem (Office des Transports de Corse) o pověření veřejnou službou na období 2007-2013 pro námořní dopravu do určitých přístavů na Korsice se kromě společností CFF a SNCM-CMN nepřihlásil žádný další uchazeč, a to i přesto, že bylo možné ucházet se pouze o určité dopravní trasy.
55.
Pokud jde o hlavního konkurenta společnosti SNCM, tak společnost CFF mezi lety 1999 a 2007 zvýšila výrazně svou nabídku míst z 500 000 na 4,5 milionu (z toho o 30 % jen v roce 2007 v porovnání s rokem 2006), což jí umožnilo zvýšit počet přepravených cestujících (z 1,3 milionu v roce 2005 na 1,6 milionu v roce 2007) a svůj podíl na trhu. Tato obchodní politika se ale projevuje strukturálně nižší mírou obsazenosti u CFF než u SNCM s rozdílem deseti procentních bodů v roce 2007. U společnosti SNCM dosahovala průměrná míra obsazenosti v roce 200748 %, což je u trhu s takovými sezónními výkyvy běžné (viz výše).
2.2.1.2. Nákladní doprava
56.
Pokud jde o nákladní dopravu, byl v roce 2005 podíl společnosti SNCM na trhu na trase mezi Marseille či Toulonem a Korsikou přibližně 45 %.
57.
Pokud jde o dopravu obecného zboží (bez doprovodu), nacházejí se společnosti SNCM a CMN de facto v téměř monopolním postavení. V rámci smlouvy o pověření veřejnou službou zajišťují obě společnosti v častých intervalech přepravu zboží z Marseille do všech přístavů na Korsice.
58.
Pokud jde o doprovázené přívěsy nakládané na trajekty, což představuje celkově 24 % přepravy zboží měřené v běžných metrech, existuje mezi všemi přepravci cestujících hospodářská soutěž. Společnosti SNCM a CMN zajišťují většinu této přepravy doprovázeného zboží. Ostatní provozovatelé, a to především společnost CFF, mají 10 % podíl, což představuje 2 % celkového trhu.
59.
Pokud jde o doprovázené vozidlové soupravy (61) nakládané na trajekty (přibližně 24 % přepravy obecného zboží v roce 2003), mají společnosti SNCM a CMN také většinový podíl na dotčeném trhu. Ovšem od roku 2002 rozšířila společnost CFF svou nabídku a získala přibližně 15 % podílu na trhu.
2.2.2. Doprava do zemí Maghrebu
60.
Tunisko a Alžírsko představují důležitý trh s přibližně 5 miliony cestujících, přičemž převládá letecká přeprava. V těchto souvislostech zajišťuje námořní přeprava přibližně 15 % přesunů. Zatímco Alžírsko představuje významný námořní trh s řádově 560 000 cestujících, je Tunisko s řádově 250 000 cestujících trhem méně významným.
61.
Trh námořní dopravy mezi Francií a zeměmi Maghrebu vykazoval v období mezi roky 2001 a 2005 trvalý růst, a to řádově o 13 %. Vzhledem k výhledům růstu turistiky do této oblasti se očekávalo (v období rozhodujícím pro přezkum skutečností), že námořní doprava zaznamená okolo roku 2010 roční míru růstu řádově o 4 %.
62.
V Alžírsku zaujímá společnost SNCM druhé místo na trhu za alžírským veřejným podnikem Entreprise Nationale de Transport Maritime de Voyageurs (ENTMV). V roce 2005 vzrostl podíl společnosti SNCM na trhu z 24 % (2001) na 35 %.
63.
Na trhu dopravy do Tuniska je společnost SNCM na druhém místě za společností Compagnie tunisienne de navigation (CTN). Ačkoli společnost SNCM ztratila od roku 2001 podíl na trhu ve prospěch společnosti CTN, když její podíl klesl ze 44 % na 39 % v roce 2004, v roce 2005 došlo k určitému zlepšení (40 %).
2.3. POPIS OPATŘENÍ, KTERÁ JSOU PŘEDMĚTEM TOHOTO ROZHODNUTÍ
2.3.1. Navýšení kapitálu společnosti SNCM v roce 2002
64.
Po rozhodnutí Komise ze dne 17. července 2002 o schválení podpory na záchranu ve prospěch společnosti SNCM (62) oznámily francouzské orgány Komisi dne 18. února 2002 plán podpory na restrukturalizaci ve prospěch společnosti SNCM. Opatření spočívalo v navýšení kapitálu společnosti SNCM prostřednictvím mateřské společnosti CGMF, a to ve výši 76 milionů EUR, přičemž 46 milionů EUR mělo být poskytnuto na náklady spojené s restrukturalizací (63). Navýšení kapitálu mělo za cíl zvýšit vlastní finanční prostředky společnosti SNCM z 30 milionů na 106 milionů EUR.
65.
V souladu s hlavními pokyny z roku 1999 předložily francouzské orgány Komisi plán restrukturalizace (64) společnosti SNCM v pěti bodech:
i)
snížení počtu plaveb a reorganizace plavidel mezi různými spoji (snížení počtu spojů na Korsiku a posílení přepravy do zemí Maghrebu). Plán restrukturalizace počítal se snížením počtu plaveb z 4 138 (3 835 pro SNCM a 303 pro její dceřinou společnost Corsica Marittima) na 3 410 v roce 2003 s následujícími změnami v přepravě:
-
změna námořních spojení mezi Marseille a Korsikou podle zadávacích podmínek smlouvy o veřejné službě na období 2001-2006;
-
téměř úplné zrušení spojů mezi Toulonem a Korsikou;
-
omezení spojů mezi Nice a Korsikou;
-
zrušení linky mezi Livornem a Bastií provozované s vyhrazeným vybavením - skutečně zrušena v roce 2003;
-
posílení přepravy do Alžírska a Tuniska plavidly „Méditerranée“, „Ile de Beauté“ a „Corse“ a pozastavení spojení mezi Janovem a Tunisem.
ii)
snížení počtu plavidel o čtyři lodě, což mělo přinést 21 milionů EUR v hotovosti;
iii)
prodej části nemovitého majetku;
iv)
snížení počtu zaměstnanců (65) o přibližně 12 %, což ve spojení s rozumnou mzdovou politikou mělo snížit náklady na lodní personál z 61,8 milionu EUR v roce 2001 na průměrně 54,8 milionu EUR v letech 2003 až 2006 a pozemní náklady z 50,3 milionu EUR v roce 2001 na 45,8 milionu EUR ve stejném období;
v)
zrušení dvou z dceřiných společností, a to společností Compagnie Maritime Toulonnaise a Corsica Marittima, jejichž zbývající činnosti měla převzít společnost SNCM.
66.
Po připomínkách Komise uvedených v jejím rozhodnutí ze dne 19. srpna 2002 francouzské orgány popsaly v dopise ze dne 31. ledna 2003 vylepšení plánu restrukturalizace v následujících bodech:
-
závazky a upřesnění v oblasti mzdové politiky;
-
plán snížení nákladů u zprostředkovatelských nákupů;
-
závazek, že společnost SNCM nevyvolá cenovou válku se svými konkurenty v dopravě na Korsiku.
67.
Ohledně posledního bodu francouzské orgány upřesňují, že společnost „SNCM se k tomu zavazuje bez výhrad, protože vyvolání cenové války z jejího podnětu by nebylo v souladu ani s jejími strategickými záměry, ani s jejím zájmem, protože by vedlo ke snížení jejích příjmů, a ani s jejími obvyklými pracovními postupy a s jejím know-how“.
68.
Ve svém plánu restrukturalizace francouzské orgány předložily Komisi podrobnou tabulku finančních výhledů na období 2002-2007 založených na středních předpokladech pro celou řadu proměnných (66). Finanční výhledy mimo jiné vykazují návrat ke kladným běžným výsledkům hospodaření počínaje rokem 2003.
Tabulka 1
Finanční tabulka pro období 2002-2007
v milionech EUR
2000 Skutečnost
2001 Skuteč.
2002 Plán
2002 Skuteč.
2003 Plán
2004 Plán
2005 Plán
2006 Plán
2007 Plán
Obrat
204,9
204,1
178
205,8
190,4
192,9
195,2
197,1
193,9
Provozní dotace
85,4
86,7
74,5
77,7
69,9
68,8
68,4
67
68,5
Běžný výsledek
-14,7
-5,1
1,2
-5,8
6,8
10,6
10,7
8,1
9
Čistý výsledek
-6,2
-40,4
23
4,2
12
14
1
3
3
Vlastní kapitál
67,5
29,7
119
33,8
124
134
145
160
169
Čisté finanční zadlužení (bez leasingu)
135,8
134,5
67,7
144,8
55,2
38,2
57,1
115,7
228,1
Finanční ukazatele
Běžný výsledek/obrat + dotace
-5 %
-2 %
0 %
-2 %
3 %
4 %
4 %
3 %
3 %
Vlastní kapitál/zadlužení v rozvaze
50 %
22 %
176 %
23 %
225 %
351 %
254 %
138 %
74 %
Údaje za roky 2000, 2001 a 2002 jsou převzaty z výročních zpráv 2001 a 2002 společnosti SNCM
69.
Podle francouzských orgánů mělo navýšení kapitálu o 76 milionů EUR a návrat k provozní ziskovosti, který se předpokládal počínaje rokem 2003, umožnit zvýšit vlastní kapitál z 30 milionů EUR v roce 2001 na 120 milionů EUR v krátkém časovém horizontu (2003) a na 160 až 170 milionů EUR na konci plánu (2006-2007). Zvýšení vlastního kapitálu mělo umožnit snížení finanční zadluženosti ze 145 milionů EUR v roce 2002 na úroveň 40 až 55 milionů EUR v letech 2003 až 2005. V posledních letech plánu společnost předpokládala zvýšení zadlužení kvůli výměně jednoho nebo dvou plavidel v plném vlastnictví.
70.
Francouzské orgány také předložily studii citlivosti předpokládaných výsledků vůči pracovním předpokladům vývoje přepravy na různých dopravních spojích. Různé simulace prováděné na tomto základě ukázaly, že by se společnost SNCM měla vrátit k ziskovosti ve všech uvažovaných případech.
71.
Francouzské orgány nejprve zmínily dvě alternativní metody, které ale odmítly jako příliš nákladné.
i)
První metoda posouzení spočívala v sečtení nákladů všech restrukturalizačních opatření. Umožnila dojít ke stanovení finančních potřeb ve výši 90,9 milionu EUR zahrnutím:
-
celkové ztráty za období 1991-2001, tedy 41,7 milionu EUR (tzn. 29 milionů EUR, což je částka schválená rozhodnutím 2002/149/ES ze dne 30. října 2001 (Úř. věst. L 50, 21.2.2002, s. 66), 6,1 milionu EUR za rok 2000 a 6,6 milionu EUR za rok 2001 před zahrnutím restrukturalizačních výdajů);
-
snížení zdroje tvořeného zvláštními odpisy ve stejném období, tedy 24 milionů EUR (v rozvaze za toto období se příslušná položka snížila z 86 na 62 milionů EUR z důvodu prodloužení doby odpisu z dvanácti na dvacet let, menšího využívání tohoto zdroje a využívání „leasingu“ u posledních dodaných plavidel);
-
výnosu z prodeje uskutečněného během této restrukturalizace, tedy 21 milionů EUR, snižujícího finanční potřeby a
-
kumulativního důsledku restrukturalizačních nákladů ve výši 46,2 milionu EUR (viz poznámka pod čarou 58).
ii)
Druhá metoda posouzení spočívala ve stanovení výše vlastního kapitálu, který by požadovaly banky pro celou flotilu, při zohlednění skutečnosti, že banky pro úvěrování nákupu plavidla obvykle požadují vlastní příspěvek ve výši 20 až 25 % hodnoty plavidla. Výpočet provedený francouzskými orgány na základě historické pořizovací ceny flotily plavidel ve výši 843 milionů EUR vedl k výsledku potřeb vlastního kapitálu ve výši 157 až 196 milionů EUR. Po odečtení stávajícího vlastního kapitálu ke konci roku 2001 se došlo touto metodou ke stanovení potřeby navýšení kapitálu o 101 až 140 milionů EUR.
72.
Metoda, kterou nakonec zvolily francouzské orgány k určení výše navýšení kapitálu, spočívá ve výpočtu finančních potřeb na základě středního poměru mezi vlastními zdroji a finančními dluhy zjištěném v roce 2000 u pěti evropských námořních společností. Bez ohledu na odlišnosti účetních rozvah těchto podniků zvolily francouzské orgány jako průměr hodnotu 79 %. Francouzské orgány tvrdí, že finanční výhledy na období od roku 2002 až do roku 2007 vedou k průměrnému poměru mezi vlastním kapitálem a finančním zadlužením v hodnotě 77 %, přičemž vlastní kapitál dosáhne v roce 2007 výše 169 milionů EUR. Taková výše vlastních zdrojů měla být dosažena navýšením kapitálu o 76 milionů EUR a úspěšným provedením opatření, která byla součástí plánu restrukturalizace.
2.3.2. Opatření po navýšení kapitálu v roce 2002
2.3.2.1. Předběžná poznámka
73.
Navýšení kapitálu a plán restrukturalizace z roku 2002 nepřinesly očekávané výsledky a počínaje rokem 2004 se finanční a hospodářská situace společnosti SNCM prudce zhoršila. Ke zhoršení přispěly jak vnitřní faktory (sociální konflikty, pozdní a nedostatečné plnění cílů v oblasti produktivity, ztráta podílů na trhu), tak faktory nezávislé na společnosti SNCM (oslabení přitažlivosti Korsiky jako destinace, zvýšení podílu na trhu společnosti CFF, chyby v řízení ze strany státu (67)) a zvýšení ceny pohonných hmot.
74.
Běžný výsledek hospodaření společnosti SNCM tak byl - 32,6 milionu EUR v roce 2004 a - 25,8 milionu EUR v roce 2005. Čistý hospodářský výsledek potom činil - 29,7 milionu EUR v roce 2004 a - 28,8 milionu EUR v roce 2005.
75.
Zhoršení hospodářské a finanční situace společnosti SNCM donutilo francouzské orgány k většímu převedení aktiv, než předpokládal plán restrukturalizace z roku 2002 a než požadovalo rozhodnutí z roku 2003, a zahájit vyhledávání partnerů ze soukromého sektoru.
Tabulka 2
Seznam aktiv postoupených společností SNCM od roku 2002
Čistý výnos prodeje
Datum
Prodeje navržené v oznámení z roku 2002 (v tisících EUR)
25 165
Aliso
(místo plavidla Asco v souladu s rozhodnutím Komise ze dne 8. září 2004)
(315)
30.9.2004
Napoléon
6 396
6.5.2002
Monte Rotondo
591
31.7.2002
Liberté
10 088
27.1.2003
Komplex nemovitostí Schuman
8 405
20.1.2003
Dodatečné prodeje vyžadované Komisí v jejím rozhodnutí ze dne 9. července 2003 (v tisících EUR)
5 022
SCI Espace Schuman
765,7
24.6.2003
Southern Trader
2 153
22.7.2003
Someca
1 423,9
30.4.2004
Amadeus
680
12.10.2004
CCM
-
(68)
-
Dodatečné prodeje provedené od rozhodnutí z července 2003 (v tisících EUR)
12 600
Asco
7 100
24.5.2005
Sud Cargos
4 300
15.9.2005
Prodej bytů z bytového fondu společnosti SNCM
(dříve obývaných zaměstnanci společnosti SNCM)
1 200
září 2003 až 2006
CELKEM (v tisících EUR)
42 385
2.3.2.2. Opatření po navýšení kapitálu v roce 2002
76.
Výběrové řízení soukromých partnerů proběhlo od 26. ledna 2005 do konce září 2005.
77.
Francouzská vláda oznámila dne 26. ledna a 17. února 2005, že začne hledat soukromého partnera, který by vstoupil do kapitálu společnosti SNCM s cílem posílit její finanční strukturu a doprovázet ji v krocích nutných pro její další rozvoj.
78.
Agentura státních podílů (Agence des Participations de l'Etat - APE) nejprve jmenovala nezávislou osobnost k dohledu nad celým vyhledávacím řízením, a poté pověřila poradenskou banku („HSBC“) oslovit možné nabyvatele.
79.
V tomto rámci bylo osloveno sedmdesát dva odvětvových a finančních investorů s cílem stanovit finanční podmínky nabídky, která by měla za cíl posílit podnikatelský plán společnosti, zachovat pracovní místa a zajistit řádné plnění veřejné služby. Dvacet tři z nich projevilo zájem, bylo podepsáno patnáct dohod o důvěrnosti informací a rozesláno patnáct informačních memorand. Šest podniků předložilo své nabídky v prvním kole dne 5. dubna 2005 a tři nabídky (společnost Connex, která se od té doby stala společností Veolia Transdev (VT), Caravelle a BCP) se dostaly do druhého kola dne 17. června 2005 stejně jako zájemce o menšinový podíl (Comanav). Ve třetím kole dne 28. července 2005 se objevily tři nabídky.
80.
Dne 14. září 2005 byla každá společnost vyzvána k předložení pevné a konečné nabídky do 15. září 2005. Jelikož k tomuto datu společnost Connex odstoupila, státní orgány dostaly dvě pevné nabídky navýšení kapitálu a převzetí celého kapitálu předložené skupinami BCP a Caravelle.
81.
Dne 27. září 2005 vydala Francie tiskové prohlášení, ve kterém oznámila, že na základě podrobného prověření obou nabídek byla vybrána nabídka skupiny BCP, protože je nejenom nejpřijatelnější z finančního hlediska, ale také nejlépe odpovídá zájmům společnosti, veřejné služby a zaměstnanosti. V původní nabídce skupina BCP navrhovala zápornou cenu ve výši 113 milionů EUR, a nabídka tak představovala nejnižší odhad záporné ceny.
82.
Tato původní nabídka možných nabyvatelů výslovně předpokládala možnost její úpravy podle výsledků provedených auditů. Francouzské orgány uvedly, že původní cena byla zvýšena po auditech předložených dne 16. prosince 2005 kvůli objektivním prvkům s vlivem na právní a hospodářský rámec, v němž podniká společnost SNCM, které vznikly po odevzdání nabídky dne 15. září 2005. Záporná cena tak byla změněna na 200 milionů EUR.
83.
Jednání mezi francouzskými orgány a budoucími nabyvateli, tj. skupinou BCP ve spojení se společností Connex, která se následně stala společností Veolia Transdev jako dceřiná společnost společnosti Veolia, umožnily snížit tuto částku na 142,5 milionu EUR navýšených o převzetí části výdajů spojených s připojištěním důchodců společnosti SNCM (tj. o 15,5 milionu EUR).
84.
Po otevřeném, transparentním a nediskriminačním výběrovém řízení bylo nakonec dne 13. října 2005 za velmi obtížných finančních a sociálních okolností dosaženo shody mezi státem a společnostmi BCP a VT. Společnost VT je tak odvětvovým provozovatelem společnosti SNCM (s podílem 28 %), zatímco skupina BCP je hlavním akcionářem s podílem 38 %. Především vůči zaměstnancům se stát zavázal zůstat akcionářem společnosti s podílem ve výši 25 % (69). Společnosti BCP a VT vypracovaly pro společnost SNCM podnikatelský plán, který byl sdělen Evropské komisi dne 7. dubna 2006.
a) Obsah memoranda o porozumění
85.
Memorandum o porozumění, na jehož základě se 75 % kapitálu společnosti převádí na soukromé nabyvatele, bylo podepsáno mezi zúčastněnými stranami (BCP, VT a CGMF) dne 16. května 2006.
86.
V části II memoranda o porozumění se uvádí, že se společnost CGMF zavazuje schválit, upsat a plně splatit navýšení kapitálu společnosti SNCM v celkové výši 142,5 milionu EUR.
87.
Jako doplněk navýšení kapitálu se společnost CGMF zavazuje dát k dispozici společnosti SNCM částku 38,5 milionu EUR formou zálohy na běžný účet. Tato záloha na běžný účet, kterou předá společnost SNCM do rukou správce vázaného účtu (banka CIC), je určena na financováni části nákladů zvaných „na velkorysost“, které doplní částky vyplácené uplatněním zákonných a smluvních opatření v případě plánu snižování počtu zaměstnanců provedeného nabyvateli. Vyplácení vyrovnání nad náhrady stanovené právními a smluvními ustanoveními probíhá na individuálním a jmenovitém základě a týká se zaměstnanců, kteří opustili podnik a jejichž pracovní smlouva byla vypovězena.
88.
Tento mechanismus je uveden v článku II.2 protokolu o postoupení ze dne 16. května 2006, který stanoví, že tento účet je určen „k financování části nákladů spojených s dobrovolnými odchody nebo s vypovězením pracovní smlouvy […] a představuje přídavek k různým částkám povinně vyplácených zaměstnavatelem na základě zákonných a smluvních ustanovení“. Správce vázaného účtu má „za úkol uvolňovat prostředky postupně podle toho, jak dotčení zaměstnanci, kteří nejsou převedeni na jiná pracovní místa v rámci skupiny SNCM, budou skutečně opouštět společnost a uvolnit zůstatek spravované částky v okamžiku, kdy skončí jeho úloha správce“. Fungování tohoto účtu je předmětem dohody o správě účtu, která je přílohou memoranda o porozumění. Použití vázaného účtu vyžaduje, aby společnost SNCM předala předsedovi správní rady CGMF jmenovitý seznam osob, jejichž pracovní smlouva byla vypovězena a pro něž se žádá o použití vázaného účtu, a rovněž měsíční přehled čistých výdajů, jenž představuje podrobné vyúčtování všech náhrad a nákladů vyplacených dotčeným zaměstnancům. Společnost SNCM souběžně oznamuje správci účtu „skutečné dodatečné měsíční náklady“ na zaměstnance, které odpovídají přídavku k různým částkám povinně vyplácených zaměstnavatelem na základě zákonných a smluvních ustanovení. Celková výše dodatečných opatření „z velkorysosti“ státu nesmí v žádném případě přesáhnout částku 38,5 milionu EUR, a pokud by tato dodatečná sociální opatření nedosáhla do tří roků od postoupení společnosti této hranice, bude zůstatek vrácen státu.
89.
Po těchto krocích část III memoranda o porozumění stanoví, že společnost CGMF postoupí soukromým nabyvatelům své akcie, které představují 75 % podílů základního kapitálu společnosti, a vázaný účet určený na financování té části sociálního plánu, která přesahuje zákonné a smluvní povinnosti.
90.
Část III memoranda o porozumění rovněž stanoví, že společnosti BCP a VT přistoupí k dodatečnému navýšení kapitálu ve výši 8,75 milionu EUR a že z této částky bude společnost SNCM čerpat podle svých potřeb hotovosti. V části III odst. 2.7 memoranda o porozumění se stanoví, že hodnota akcií společnosti CGMF se v každém okamžiku rovná jejich původní jmenovité hodnotě zvýšené o […] (60) % jejich splacené jmenovité hodnoty vynásobené součinitelem D/365, přičemž D představuje počet dní od data uplatnění, s odečtením všech vyplacených částek (např. dividend). Tato ustanovení se neuplatňují v případě soudního vyrovnání nebo likvidace společnosti.
91.
Memorandum o porozumění (část III.5) obsahuje zrušující doložku k postoupení společnosti SNCM, která může být uplatněna současně nabyvateli v případě, že dojde k jedné z následujících událostí, protože tyto události by mohly zpochybnit jejich podnikatelský záměr a obnovení životaschopnosti společnosti:
-
nepřidělení smlouvy o pověření veřejnou službou pro námořní dopravu na Korsiku pro období, které začíná dnem 1. ledna 2007, nebo její přidělení za značně zhoršených podmínek;
-
jakékoli záporné rozhodnutí Evropské komise nebo rozsudek Tribunálu či Soudního dvora, jako je například odmítnutí postoupení nebo stanovení podmínek se zásadním dopadem na hodnotu společnosti, a to do šesti roků ode dne, kdy partneři nabudou práv nad společností.
92.
Část VII memoranda o porozumění stanoví, že společnost CGMF převezme část sociálních závazků společnosti SNCM týkajících se nákladů na zdravotní připojištění jejích důchodců, které byly odhadnuty na 15,5 milionu EUR počínaje dnem převedení vlastnictví podniku.
93.
Způsoby správy a řízení podniku jsou upřesněny v části IV memoranda o porozumění. Je zde uvedeno, že dojde ke změně způsobu řízení společnosti SNCM, která se přemění v akciovou společnost s představenstvem a dozorčí radou. Dozorčí rada se bude skládat z 10 a později ze 14 členů. Přechodně jí bude předsedat zástupce státu. Pokud bude společnosti SNCM přiděleno pověření veřejnou službou, předsedu dozorčí rady nahradí zástupce společnosti BCP. Představenstvo má potom za úkol zajistit provozní řízení společnosti SNCM.
94.
Dne 26. května 2006 schválila francouzská vláda postoupení SNCM a výše uvedená opatření.
b) Opatření
95.
S ohledem na výše uvedené skutečnosti obsahuje memorandum o porozumění tři druhy státních opatření, a jsou proto důvodem pro jejich posouzení z hlediska pravidel Společenství pro státní podporu:
-
postoupení 75 % podílu ve společnosti SNCM za zápornou cenu ve výši 158 milionů EUR (kapitálový vklad ve výši 142,5 milionu EUR a převzetí nákladů na zdravotní připojištění ve výši 15,5 milionu EUR);
-
záloha na běžný účet poskytnutá společností CGMF ve výši 38,5 milionu EUR ve prospěch propuštěných zaměstnanců společnosti SNCM;
-
navýšení kapitálu o 8,75 milionu EUR upsané společností CGMF společně a současně se vkladem ve výši 26,25 milionu EUR provedeným společnostmi VT a BCP.
-
zrušující doložka postoupení (70).
2.4. OBLAST PŮSOBNOSTI TOHOTO ROZHODNUTÍ
96.
Toto konečné rozhodnutí se týká opatření, která provedla Francie ve prospěch společnosti SNCM od 18. února 2002, a to:
-
zůstatku vkladu kapitálu ve prospěch společnosti SNCM společností CGMF ve výši 76 milionů EUR poskytnutých v roce 2002, tj. částky 15,81 milionu EUR;
-
záporné ceny při prodeji společnosti SNCM společností CGMF ve výši 158 milionů EUR;
-
zálohy na běžný účet poskytnuté společností CGMF ve výši 38,5 milionu EUR ve prospěch propuštěných zaměstnanců společnosti SNCM;
-
navýšení kapitálu o 8,75 milionu EUR, které upsala společnost CGMF.
97.
Toto rozhodnutí se netýká vyrovnání za závazky veřejné služby společnosti SNCM za období 1991-2001, jehož slučitelnost potvrdil rozsudek Tribunálu ze dne 11. září 2012 (71).
98.
Netýká se rovněž přezkumu minulých a budoucích finančních vyrovnání ve prospěch společnosti SNCM za závazky veřejné služby v období 2007-2013, která jsou předmětem samostatného řízení (72).
99.
Dále je nutno připomenout, že proti rozsudku ze dne 11. listopadu 2012 byla u Soudu podána dvě odvolání, a to společností SNCM a Francií ve spojených věcech C-533/12 P a C-536/12 P. Toto rozhodnutí je ale přijímáno z důvodu provedení napadeného rozsudku a pouze proto, že tento rozsudek zrušil rozhodnutí ze dne 8. července 2008. Pokud by za těchto okolností měl přezkum odvolání vést k částečnému nebo úplnému zrušení rozsudku ze dne 11. listopadu 2012 a vyvolat obnovení platnosti některých částí rozhodnutí ze dne 8. července 2008, které tento rozsudek zrušil, stalo by se toto rozhodnutí neplatným již z důvodu těchto odvolacích rozsudků, pokud by se týkalo opatření, jejichž platnost byla tímto způsobem obnovena.
2.5. DŮVODY, KTERÉ VEDLY K ZAHÁJENÍ FORMÁLNÍHO VYŠETŘOVACÍHO ŘÍZENÍ V ROCE 2002 A K JEHO ROZŠÍŘENÍ V ROCE 2006
2.5.1. Zahájení formálního vyšetřovacího řízení v roce 2002
100.
Ve svém rozhodnutí ze dne 19. srpna 2002 o zahájení řízení Komise sice uznala, že společnost SNCM je podnikem v obtížích, ale vyjádřila také pochybnosti o souladu oznámených opatřeních s kritérii uvedenými v bodě 3.2.2 pokynů z roku 1999, které v té době platily.
101.
Komise vyjádřila určité pochybnosti o plánu restrukturalizace vzhledem k tomu, že chyběl rozbor příčin ztrát podniku. Obzvláště si pak Komise kladla otázky o spojitosti mezi ztrátami a závazky veřejné služby, o dopadech politiky nákupů plavidel společností SNCM na výsledkové účty a o plánovaných opatřeních na zvýšení produktivity podniku.
102.
Kromě toho Komise zdůraznila určité nedostatky plánu restrukturalizace, a to především nepřítomnost konkrétních opatření ke snížení mezispotřeby a nepřítomnost informací o budoucí cenové politice společnosti SNCM.
103.
Komise si rovněž kladla otázky o účinnosti metody výpočtu, kterou zvolily francouzské orgány ke stanovení částky navýšení kapitálu, a o předpokladech zvolených pro vypracování finančních simulací.
2.5.2. Rozšíření formálního vyšetřovacího řízení v roce 2006
104.
Rozhodnutím ze dne 13. září 2006 se Komise rozhodla rozšířit formální vyšetřovací řízení z roku 2002 na opatření plánovaná v rámci převedení společnosti SNCM do soukromého sektoru.
105.
V případě, že by toto navýšení kapitálu bylo označeno za slučitelnou státní podporu podle čl. 86 odst. 2 Smlouvy o ES, Komise soudila, že by mělo být posuzováno podle pokynů Společenství pro státní podporu na záchranu a restrukturalizaci podniků v obtížích (dále jen „pokyny z roku 2004“) (73). Vzhledem k tomu, že výše podpory na restrukturalizaci by měla být výrazně nižší než částka oznámená v roce 2002 a schválená v roce 2003, vyjádřila Komise pochybnosti o vhodnosti zachovat všechna protiplnění uložená společnosti SNCM v rozhodnutí z roku 2003.
106.
Komise rovněž vyjádřila pochybnosti o dodržování podmínek stanovených rozhodnutím z roku 2003, a to zásady price leadership a počtu zpátečních plaveb na Korsiku.
107.
Pokud jde o zápornou cenu postoupení společnosti SNCM, vyjádřila Komise pochybnosti o souladu navýšení kapitálu státem před postoupením společnosti SNCM se zásadou soukromého investora v tržním hospodářství. Komise vyjádřila zejména své pochybnosti, pokud jde o platnost výpočtu nákladů na vyrovnání, které by měl stát jako akcionář uhradit v případě úpadku společnosti SNCM.
108.
Komise zpochybnila skutečnost, že lze finanční opatření odůvodnit na základě pokynů z roku 2004.
109.
Komise také vyjádřila pochybnosti ohledně druhého navýšení kapitálu o 8,75 milionu EUR, pokud jde o dodržení zásady souběžnosti soukromého a veřejného investování a o stejné podmínky úpisu ve smyslu judikatury.
110.
Komise nakonec vyjádřila pochybnosti v tom smyslu, že dodatečná sociální opatření ve výši 38,5 milionu EUR určená na podporu pro jednotlivce mohou představovat nepřímé zvýhodnění podniku. Zdůraznila také riziko možného rozporu při zahrnutí dodatečných náhrad za propuštění do rizik nesených informovaným investorem.
III. PŘIPOMÍNKY FRANCOUZSKÝCH ORGÁNŮ K ROZHODNUTÍ O ZAHÁJENÍ ŘÍZENÍ
3.1. NAVÝŠENÍ KAPITÁLU V ROCE 2002
111.
Plán restrukturalizace oznámený v roce 2002 spočíval ve vkladu kapitálu ve výši 76 milionů EUR, z nichž 53,48 milionu EUR odpovídalo vyrovnání za veřejnou službu. Při zohlednění prodejů aktiv, ke kterým přistoupila společnost SNCM (74), skutečně vyplacená částka podpory dosahuje výše 69 292 400 EUR. Pokud se u částky 53,48 milionu EUR jedná o slučitelnou podporu, francouzské orgány soudí, že částka, která se má považovat za podporu na restrukturalizaci na základě oznámení z roku 2002, dosahuje údajně výše 15,81 milionu EUR.
3.2. OPATŘENÍ PO NAVÝŠENÍ KAPITÁLU V ROCE 2002
112.
Francie úvodem připomíná, že závažnost stávek v období 2004-2005 a zhoršení ekonomické a finanční situace společnosti SNCM přiměly v lednu 2005 akcionářský stát k vyhlášení výběrového řízení pro soukromé investory a k zavedení nouzových opatření (zejména prodej plavidla Asco a podílu ve společnosti Sud-Cargos (75)).
3.2.1. Záporná prodejní cena společnosti SNCM
113.
Na základě tehdy platné judikatury Společenství v této oblasti francouzské orgány vyzývají Komisi, aby vzala v úvahu, že záporná prodejní cena společnosti SNCM ve výši 158 milionů EUR neobsahuje žádné opatření označitelné za podporu ve smyslu čl. 87 odst. 1 Smlouvy o ES, protože se francouzský stát údajně choval jako soukromý investor v tržním hospodářství.
114.
Francie úvodem upozorňuje, že konečná cena ve výši 158 milionů EUR, která je nižší než záporná cena, kterou původně požadovali nabyvatelé na základě svého auditu společnosti SNCM, je výsledkem vyjednávání o postoupení kontroly probíhajícího v rámci volné, transparentní a nediskriminační hospodářské soutěže, a představuje proto tržní cenu.
115.
Francie se domnívá, že pokud hledání soukromého partnera společnosti SNCM proběhlo v rámci otevřené, transparentní a nediskriminační hospodářské soutěže, na jejímž základě byla vybrána nejlepší nabídka, je prodejní cena cenou tržní.
116.
Podle francouzských orgánů měl prodej za zápornou cenu ve výši 158 milionů EUR proběhnout v souladu s tehdy platnou judikaturou Společenství a s rozhodovací praxí Komise za co nejvýhodnějších podmínek pro stát, a neobsahuje tak údajně žádný prvek podpory. Francie se domnívá, že tato záporná cena je nižší než náklady na likvidaci, které by stát musel zaplatit v případě likvidace podniku.
117.
K tomuto závěru by se údajně došlo jak uplatněním přístupu podle judikatury Soudního dvora Evropských společenství (dále jen „judikatura ve věci Gröditzer“ (76)), tak uplatněním přístupu založeného na analýze skutečných nákladů na likvidaci společnosti SNCM (rozhodnutí ABX (77)).
118.
Pokud jde o první metodu založenou na judikatuře ve věci Gröditzer, Francie uvádí, že tento rozsudek potvrdil posouzení Komise v jejím rozhodnutí ze dne 8. července 1999, podle nějž „pouze likvidační hodnota […] aktiv, […], musí být zohledněna jako likvidační náklady“ (78).
119.
V tomto ohledu zprávy společnosti CGMF (79) a kabinetu Oddo-Hastings (80) odhadují likvidační hodnotu aktiv na minimálně 190,3 milionu EUR ke dni 30. září 2005 (81).
120.
Pokud proto „stát jako vlastník podílů určité společnosti nese odpovědnost za její dluhy jen do výše likvidační hodnoty jejích aktiv“ (judikatura ve věci Hytasa (82)), Francie tvrdí, že likvidační hodnota aktiv společnosti odhadovaná na minimálně 190,3 milionu EUR je podstatně vyšší než záporná prodejní cena ve výši 158 milionů EUR.
121.
K druhé metodě Francie uvádí, že vychází z rozhodnutí Komise o státní podpoře, kterou poskytla Belgie společnosti ABX Logistics, v němž Komise prověřila zápornou prodejní cenu, která stejně jako v tomto konkrétním případě měla povahu tržní ceny, tím, že ji porovnala s náklady, které by akcionářský stát skutečně nesl v rámci smírné nebo soudní likvidace, tak jak bylo znalecky posouzeno nezávislou třetí stranou. Podle Francie Komise v tomto rozhodnutí uznává zejména platnost určitého počtu nákladů, které mohly být výsledkem žaloby věřitelů na vyrovnání pasiv nebo likvidace v jiných odvětvích skupiny likvidující svoji dceřinou společnost.
122.
Na základě zpráv společnosti CGMF a kabinetu Oddo-Hastings se francouzské orgány domnívají, že by se všechny skutečné náklady, které by musela nést Francouzská republiky jako akcionář, pohybovaly ke dni 30. září 2005 mezi 312,1 a 361 miliony EUR. Tato částka se skládá z:
-
Ø [70-80] (60) milionů EUR na základě sociálního plánu v rámci kolektivní dohody, jenž zahrnuje všechny náklady spojené se zrušením pracovní smlouvy a které nese podle kolektivní smlouvy podnik;
-
Ø [30-40] (60) milionů EUR na základě sociálního plánu mimo rámec kolektivní dohody, jenž zahrnuje všechny náklady spojené s průvodními opatřeními vyplývajícími ze zákonných a předpisových povinností společnosti SNCM v případě propouštění a nepřímé náklady spojené se sociálním plánem v rámci kolektivní smlouvy;
-
Ø [200-210] (60) až [250-260] (60) milionů EUR na základě doplňkových náhrad za propuštění, k jejichž úhradě, jakožto doplňku k náhradám vyplaceným na základě sociálního plánu v rámci a mimo rámec kolektivní dohody, by soud uplatněním judikatury rozsudku odvolacího soudu ve městě Rouen ze dne 22. března 2005 ve věci Aspocomp Group Oyj údajně odsoudil stát.
123.
Tato metoda zohledňuje zejména riziko, že by byl francouzský stát vyzván k „vyrovnání pasiv“, pokud by ho soud musel považovat za skutečný řídící orgán společnosti SNCM. Francouzské orgány se domnívají, že riziko žaloby na vyrovnání pasiv nelze vyloučit, a to zejména s ohledem na předchozí případ, o kterém rozhodoval ve Francii Kasační soud (83). Francouzské orgány tak v několika dopisech zaslaných Komisi tvrdily, že předpoklad odsouzení státu vnitrostátním soudcem k vyrovnání pasiv podniku, který řídí, by byl více než pravděpodobným scénářem a že by měl být zohledněn při výpočtu skutečných nákladů případné likvidace společnosti SNCM.
124.
Ke dni 30. září 2005 by zbytková hodnota aktiv společnosti SNCM (tedy 190,3 milionu EUR) po zaplacení přednostních pohledávek údajně činila 36,5 milionu EUR. Ostatní náklady zohledněné v rámci žaloby na stát kvůli vyrovnání pasiv zahrnují zejména náklady spojené s vypovězením hlavních smluv o provozování, náklady spojené s ukončením leasingu plavidel a uhrazení dluhů vázaných podpisem, což by vedlo k nedostatečnosti aktiv ve výši 134,4 milionu EUR. Francouzské orgány se domnívají, že stát by byl odsouzen k uhrazení 85 až 100 % této částky.
125.
Francouzské orgány se mimoto domnívají, že v důsledku svého propojení se společností SNCM a podle jiné francouzské judikatury (84) by likvidace podniku mohla vést k tomu, že by soud nařídil vyplatit zaměstnancům odškodnění. Francouzské orgány se na základě této judikatury domnívají, že by bylo více než pravděpodobné, že by soud stanovil výši dodatečné náhrady na základě náhrady, která by byla vyplacena v rámci sociálního plánu předloženého před likvidací.
126.
Podle tohoto přístupu prokazuje analýza skutečných nákladů, které by musel uhradit akcionářský stát, že náklady pro stát při prodeji společnosti SNCM za zápornou cenu ve výši 158 milionů EUR jsou nižší než skutečné náklady, které by stát musel uhradit v případě soudní likvidace společnosti.
127.
V důsledku toho se francouzské orgány domnívají, že tato částka nemůže být označena za státní podporu.
3.2.2. Společný kapitálový vklad akcionářů
128.
Francie se domnívá, že se touto účastí zachovala jako informovaný investor, neboť na jedné straně zasáhla souběžně a minoritně po boku společností BCP a VT a na druhé straně jí tato účast přináší odměnu ve formě fixního kapitálu ve výši […] (60) % ročně, což stát zbavuje rizik spojených s prováděním podnikatelského plánu. Francie vysvětluje, že tato míra výnosnosti je pro soukromého investora velmi uspokojivá (85). Francie nicméně upřesňuje, že v případě konkurzního řízení, právní likvidace společnosti SNCM nebo uplatnění zrušující doložky nabyvateli by neměla nárok na žádnou odměnu.
3.2.3. Doplňková sociální opatření (podpora pro jednotlivce)
129.
Francie se odvolává na rozhodovací praxi Komise, a to zejména v případě společnosti SFP - Société française de production (86), a domnívá se, že toto financování představuje podporu pro jednotlivce, ze které nemá prospěch podnik. Provádění doplňkových sociálních opatření ve prospěch propuštěných osob z veřejných prostředků, aniž by tato opatření zaměstnavateli snížila jeho běžné náklady, tak spadá údajně do sociální politiky členských států a nepředstavuje státní podporu.
3.2.4. Odstranění omezení stanovených zrušeným rozhodnutím z roku 2003
130.
Francouzské orgány na jedné straně připomínají, že v období 2003-2006 byly provedeny a dodrženy všechny podmínky uložené rozhodnutím z roku 2003. Na druhé straně se francouzské orgány domnívají, že tato opatření již nejsou nutná k tomu, aby se předešlo narušení hospodářské soutěže, a že jejich zachování by bylo v rozporu se zásadou proporcionality s ohledem na omezení částky podpory na restrukturalizaci, která je nyní snížena na 15,81 milionu EUR. Francouzské orgány se především domnívají, že je nutno zrušit podmínky, které by stále ještě mohly být uplatňovány, tedy podmínky ohledně zákazu modernizovat flotilu lodí společnosti SNCM, ohledně dodržování zásady price leadership v případě sazeb a ohledně zachování určité četnosti spojení.
3.3. ZÁVĚR
131.
Pokud by Komise přesto měla všechna nová opatření nebo jejich část označit za státní podporu, Francie upozorňuje Komisi na skutečnost, že nová opatření tím, že zajistí životaschopnost společnosti SNCM, umožní údajně zachovat konkurenční prostředí na dotčených trzích, a to zejména na trhu dopravní obslužnosti Korsiky. Podle Francie je právě tento prvek jednou ze zásad pokynů pro záchranu podniku v obtížích, jak připomněla Komise v této věci (283. bod odůvodnění jejího zrušeného rozhodnutí) a Tribunál ve svém rozsudku ze dne 15. června 2005 (117. bod odůvodnění). Tribunál zejména připomněl, že Komise při výkonu své široké posuzovací pravomoci může usoudit, že přítomnost určitého podniku je nutná, aby se zabránilo vzniku posílené oligopolní struktury na předmětných trzích.
132.
Pokud jde o stanovení případných protiplnění požadovaných po společnosti SNCM, Francie navrhuje, aby Komise zohlednila strukturu trhu. Snížení kapacit společnosti SNCM by totiž posílilo nyní dominantní postavení společnosti CFF na trhu dopravní obslužnosti Korsiky (87).
133.
Podle francouzských orgánů odpovídá údajně plán restrukturalizace ve své aktualizované podobě kritériím slučitelnosti stanoveným Komisí v pokynech z roku 1999 a 2004. Všechna opatření uvedená v souvislosti s privatizací společnosti SNCM mají také podle těchto orgánů umožnit od konce roku 2009 obnovení životaschopnosti společnosti SNCM v dlouhodobém výhledu a jsou omezena na minimum nutné pro návrat k této životaschopnosti.
IV. PŘIPOMÍNKY ZÚČASTNĚNÝCH STRAN
4.1. ROZHODNUTÍ Z ROKU 2002 O ZAHÁJENÍ FORMÁLNÍHO VYŠETŘOVACÍHO ŘÍZENÍ
4.1.1. Připomínky společnosti Corsica Ferries (CFF)
134.
Společnost CFF nejprve popírá, že by společnost SNCM byla podnikem v obtížích ve smyslu pokynů (88), a poté se zabývá otázkou schopnosti společnosti SNCM stát se ziskovou na spojích bez dotací. Společnost CFF také uvádí, že v rozporu s tím, co je uvedeno v plánu restrukturalizace (89), je spojení do Livorna stále zajišťováno.
135.
Ohledně otázky snížení nákladů společnost CFF lituje, že nemá přístup k některým prvkům plánu restrukturalizace, k němuž její zástupci vznesli kritické připomínky (90).
136.
Společnost CFF se domnívá, že francouzskými orgány vypočítaná částka ve výši 76 milionů EUR je čistě fiktivní (91), zatímco poměr 79 % mezi vlastním kapitálem a finančním zadlužením stanovený francouzskými orgány jí připadá nadhodnocený (92). Pokud jde o účasti společnosti SNCM, společnost CFF poznamenává, že některé dceřiné společnosti nejsou pro činnosti námořní společnosti nutné (93).
137.
Společnost CFF uzavírá, že cílem plánu podpory je obejít nařízení o kabotáži a zbavit smyslu veřejnou soutěž na zajištění dopravní obslužnosti Korsiky z Marseille. Společnost CFF naléhá, aby navrhovaná státní podpora neumožnila společnosti SNCM agresivnější komerční nabídku. Navrhuje, aby státní podpora na restrukturalizaci byla poskytnuta jen v roce 2007 a pouze v případě, pokud by společnost SNCM prohrála příští veřejnou soutěž v roce 2006, což je podle ní jediná situace, která by veřejné námořní společnosti skutečně způsobila obtíže.
4.1.2. Připomínky společnosti STIM
138.
Společnost STIM, která je hlavním akcionářem společnosti SMN, zdůrazňuje, že podíly společnosti SNCM ve společnosti CMN je nutno analyzovat jako výlučně finanční aktiva. Podle společnosti STIM jsou společnosti CMN a SNCM nezávislé a kromě spoje z Marseille si konkurují na ostatních trasách, přestože jsou obě společnými smluvními stranami v rámci smlouvy o pověření veřejnou službou.
139.
Dopis uvádí, že by se společnost STIM se zavázala „k odkoupení části nebo pokud možno celého podílu společnosti SNCM ve společnosti CMN“, jehož cenu odhaduje na 15 až 17 milionů EUR, pokud by Komise v podmínkách uložených ve svém konečném rozhodnutí došla k závěru, že „takovýto prodej je nutný pro dobré vyvážení plánu restrukturalizace“.
4.1.3. Připomínky zástupců místních samospráv
140.
Primátor města Marseille, předseda generální rady departementu Bouches-du-Rhône a předseda rady regionu Provence-Alpes-Côte d’Azur zdůrazňují hospodářský význam společnosti SNCM pro regionální hospodářství.
141.
Předseda rady regionu Provence-Alpes-Côte d’Azur doplňuje, že existují všechny předpoklady k tomu, aby plán restrukturalizace společnosti SNCM zaručil životaschopnost podniku.
142.
Předseda výkonné rady Korsického shromáždění předal usnesení uvedeného orgánu ze dne 18. prosince 2002, během nějž Korsické shromáždění vydalo „kladné stanovisko“ k projektu navýšení kapitálu společnosti SNCM.
4.1.4. Připomínky Korsického dopravního úřadu (OTC)
143.
OTC uvádí, že společnost SNCM je dnes jedinou společností schopnou plnit požadavky smlouvy ohledně přepravy cestujících a že její zánik by tak „okamžitě vyvolal výrazné omezení služeb“. Kromě toho připomíná význam společnosti SNCM pro hospodářství Korsiky.
4.2. ROZHODNUTÍ Z ROKU 2006 O ROZŠÍŘENÍ FORMÁLNÍHO VYŠETŘOVACÍHO ŘÍZENÍ
4.2.1. Připomínky společnosti Corsica Ferries (CFF)
144.
Společnost CFF zdůrazňuje, že dotčené finanční částky jsou vysoké, neúměrné ve vztahu k obratu společnosti SNCM a že byly společnosti SNCM vyplaceny ještě předtím, než se Komise vyjádřila k jejich kvalifikaci podle čl. 87 odst. 1 Smlouvy o ES.
145.
Společnost CFF upozorňuje Komisi na skutečnost, že podpora francouzského státu určená společnosti SNCM má strategický význam pro rozvoj společnosti CFF. Tato nepovolená opatření údajně umožňují společnosti SNCM velmi agresivní cenovou politiku na spojích, kde společnost CFF působí již 10 let a kde poprvé od začátku svého působení ztrácí část trhu.
146.
Pokud jde o postup při veřejné soutěži na prodej společnosti, společnost CFF se domnívá, že nebyl zcela transparentní, protože vybraná společnost, konkrétně společnost BCP, již nevykonává provozní řízení společnosti SNCM, neboť svoje místo postoupila skupině VT. Jelikož se finanční okolnosti změnily a staly se mnohem příznivějšími pro nabyvatele, společnost CFF si klade otázku uplatnění zásady rovného zacházení s investory, kterou by se celá transakce měla řídit.
147.
Pokud jde o zápornou prodejní cenu ve výši 158 milionů EUR, společnost CFF pochybuje, že bylo v tomto konkrétním případě uplatněno měřítko informovaného investora v tržním hospodářství. Společnost CFF si na jedné straně klade otázku, zda je opravdu možné považovat danou transakci za zásah státu, který proběhl souběžně s výrazným a současným zásahem dotčených soukromých subjektů za srovnatelných podmínek, když stát navýšil kapitál před společným navýšením ze strany akcionářů a novým plánem restrukturalizace. Na straně druhé se domnívá, že informovaný investor by ve vážné finanční situaci společnosti SNCM zasáhl dříve, aby zabránil znehodnocení své investice (94).
148.
Společnost CFF se domnívá, že odkaz na věc „ABX Logistics“ není relevantní. Kromě skutečnosti, že okolnosti této záležitosti nejsou přenesitelné na tento konkrétní případ, společnost CFF zdůrazňuje významný příspěvek příjemce podpory v uvedené záležitosti, což zjevně není případ společnosti SNCM. Podle společnosti CFF rozhodnutí Komise z roku 2006 nezohlednilo náklady spojené s rizikem soudních řízení v rámci likvidace dotčeného podniku. V této souvislosti se společnost CFF domnívá, že vnitrostátní judikatura, na kterou se odvolává Francie, aby odůvodnila náklady spojené s likvidací společnosti SNCM, se na tento konkrétní případ nevztahuje. Podle společnost CFF Kasační soud ve věci „Mines et produits chimiques de Salsignes“ vůbec neuvádí přímou zodpovědnost státu v případě likvidace podniku, jehož je stát akcionářem, ale zmiňuje spíše možnost podat kvůli uhrazení sociálních závazků žalobu na veřejnoprávní instituci průmyslové a obchodní povahy a nemožnost jejího vedení vymanit se ze svých povinností odkazem na zásah veřejné moci.
149.
Pokud jde o možnost uplatnění judikatury odvolacího soudu v městě Rouen ve věci Aspocomp na tento konkrétní případ, společnost CFF zdůrazňuje, že případ, který je předmětem této judikatury, jež spočívá v odsouzení mateřské společnosti k vyplacení sociálního odškodnění zaměstnancům dceřiné společnosti za „nedodržení dohody“ schválené mateřskou společností, je značně vzdálen od okolností případu společnosti SNCM. Neexistuje tedy jisté riziko, že by společnost CGMF nebo stát byly odsouzeny k úhradě odstupného při výpovědích v případě soudní likvidace. Společnost CFF vyjadřuje pochybnosti o vyčísleném odhadu ostatních sociálních nákladů, neboť se zřejmě liší podle jednotlivých znalců, kteří byli vyzváni k jejich odhadnutí.
150.
Společnost CFF se domnívá, že uplatnění judikatury Společenství ve věci „Gröditzer“ a „Hytasa“ na tento konkrétní případ může vést pouze k závěru, že se stát nechoval jako soukromý investor, jelikož v souladu s uvedenou judikaturou svůj kapitálový vklad spojil s prodejem 75 % svého podílu ve společnosti SNCM, a tím si stejnou měrou snížil výhledy na budoucí zisk.
151.
Společnost CFF se domnívá, že srovnání nákladů na likvidaci a nákladů na navýšení kapitálu by mělo zohlednit hodnotu aktiv, která je v obou případech převedena na nabyvatele. Společnost CFF odhaduje hodnotu aktiv postoupených nabyvatelům na 640 až 755 milionů EUR (95), a to vzhledem k tržní hodnotě plavidel společnosti SNCM, kterou společnost CFF odhaduje na 644 až 664 milionů EUR k srpnu roku 2006.
152.
Pokud jde o posouzení opatření přijatých po navýšení kapitálu v roce 2002 jako podpory na restrukturalizaci, společnost CFF se domnívá, že společnost SNCM sice splňovala podmínky podniku v obtížích podle pokynů z roku 2004 v období před prvním navýšením kapitálu ve výši 142,5 milionu EUR, avšak toto označení je značně sporné pro období, které předcházelo druhému navýšení kapitálu o 8,75 milionu EUR, protože došlo k obnově vlastního kapitálu.
153.
Pokud jde o životaschopnost podniku, společnost CFF zdůrazňuje, že prodej společnosti SNCM je jen částečný a není neodvolatelný vzhledem na zrušující doložky vyjednané s nabyvateli. Tato skutečnost je důležitým prvkem nejistoty ohledně vůle a schopnosti nabyvatelů ozdravit společnost SNCM a zdrojem pochybností o trvalé životaschopnosti podniku. Společnost CFF také uvádí, že v rozporu s požadavky pokynů z roku 2004 francouzské orgány neplánovaly ukončit činnosti, které by i po restrukturalizaci zůstaly strukturálně ztrátové (96). Společnost CFF se dále vyjadřuje skepticky k plánu snížení nákladů, protože údajně došlo k rozrůstání flotily plavidel společnosti SNCM (97), a k plánu snížení počtu zaměstnanců vzhledem k neúspěchu sociálního plánu z roku 2002.
154.
Společnost CFF pochybuje, že by nové státní podpory byly omezeny na nezbytné minimum, a to jednak kvůli nejasnosti ohledně toho, na co se vlastně vztahují sociální náklady, a jednak kvůli obsahu zápisu z valné hromady společnosti SNCM dne 28. dubna 2006, z něhož vyplývá, že část této státní podpory údajně sloužila ke krytí provozních ztrát společnosti v roce 2006 a 2007. Společnost CFF se rovněž domnívá, že nabyvatelé společnosti SNCM nepřispívají výrazným způsobem k restrukturalizaci podniku.
155.
Aby se zabránilo neoprávněnému narušování hospodářské soutěže, společnost CFF považuje za nutné obnovit a upřesnit protiplnění uložená společnosti SNCM v roce 2003 a přidat nová týkající se omezení přítomnosti společnosti SNCM na trhu (98). Společnost CFF se také domnívá, že nebyla dodržena část opatření uložená společnosti SNCM rozhodnutím z roku 2003. Společnost SNCM údajně zakoupila nová plavidla v rozporu s článkem 2 rozhodnutí Komise z roku 2003. Společnost SNCM dále nepostoupila svůj podíl ve společnosti CCM v rozporu s článkem 3 rozhodnutí Komise. A konečně společnost SNCM vedla od roku 2003 agresivní cenovou politiku a její ceny byly v rozporu s článkem 4 uvedeného rozhodnutí nižší než ceny společnosti CFF (jízdenky byly při stejných nebo srovnatelných službách až o 30 % levnější).
156.
Pokud jde o povahu druhého navýšení kapitálu o 8,75 milionu EUR, společnost CFF se domnívá, že kromě souběžnosti veřejných a soukromých investic musí být soukromý zásah významný a uskutečněný ve srovnatelných podmínkách, aby bylo možné uznat zásah státu za platný. V tomto konkrétním případě nebyly tyto dvě podmínky splněny. Na jedné straně vklad nabyvatelů, který je striktně vázán na první navýšení kapitálu o 142,5 milionu EUR, nebyl významný. Na druhé straně zásah nabyvatelů nebyl proveden za podmínek srovnatelných s podmínkami státu, a to zejména kvůli zrušující doložce a očekávané výnosnosti minoritního podílu společnosti CGMF.
157.
Pokud jde o opatření sociální povahy ve výši 38,5 milionu EUR, společnost CFF napadá označení této částky jako podpory pro jednotlivce. Je sice pravda, že tuto částku využívají přímo zaměstnanci společnosti SNCM, ale společnost CFF zdůrazňuje, že uvedené opatření by mohlo mít pro společnost SNCM nepřímé pozitivní účinky, a to zejména v podobě uklidnění sociálních vztahů.
4.2.2. Připomínky společnosti STIM
4.2.2.1. Opatření po navýšení kapitálu v roce 2002
158.
Pokud jde o negativní prodejní cenu ve výši 158 milionů EUR, společnost STIM se domnívá, že nejde o tržní cenu vytvořenou na základě otevřené a nediskriminující hospodářské soutěže, protože k navýšení kapitálu došlo za podmínek odlišných od podmínek, které mají být pro soukromého investora obvykle směrodatné. Společnost STIM se totiž domnívá, že nové ocenění čistých účetních aktiv by umožnilo likvidaci v nejhorším případě bez nákladů pro stát, ale možná i ziskovou, že prodejní cena je v poměru k hodnotě podniku směšná (společnost STIM tuto hodnotu odhaduje na 350 milionů EUR) a že státní podpora je neúměrná potřebám podniku.
159.
Společnost STIM také upozorňuje Komisi na nepřiměřenost zrušující doložky převodu společnosti SNCM do soukromého sektoru.
160.
Společnost STIM napadá odůvodnění prodeje za zápornou cenu, které vychází z málo realistického předpokladu, že se jedná ze sociálního hlediska o obtížnou likvidaci.
161.
Pokud jde o druhé navýšení kapitálu o 8,75 milionu EUR, společnost STIM se domnívá, že tento kapitálový vklad nedodržuje zásadu soukromého investora v tržním hospodářství z důvodu nedostatečných záruk návratnosti investic. Společnost STIM nesouhlasí s argumentem souběžnosti soukromých a veřejných investic, který byl použit, aby se popřelo, že se u tohoto vkladu jedná o státní podporu. Takováto souběžnost, pokud bude vůbec prokázána, je pouze příznakem a sama o sobě nemůže být kritériem pro posouzení (99). Společnost STIM tvrdí, že tento vklad údajně představuje záruku francouzské vlády nabyvatelům, že společnosti SNCM bude přiděleno pověření veřejnou službou pro dopravní obslužnost Korsiky.
162.
Pokud jde o 38,5 milionu EUR podpory pro jednotlivce, společnost STIM se domnívá, že ve skutečnosti je účelem této částky poskytnout společnosti SNCM prostředky, aby mohla dodržet některé podstatné aspekty ozdravného plánu předloženého Komisi, které nebyly provedeny, a to zejména snížení počtu zaměstnanců.
4.2.2.2. Slučitelnost s pokyny z roku 2004
163.
Společnost STIM se domnívá, že podpory poskytnuté společnosti SNCM nejsou omezeny na nezbytné minimum. Příspěvek společnosti SNCM a nabyvatelů k plánu restrukturalizace je údajně nedostatečný vzhledem k podmínkám stanoveným pokyny z roku 2004 a není prokázáno, že situace společnosti SNCM byla natolik výjimečná, aby bylo možno odůvodnit méně vysoký vlastní příspěvek. Společnost STIM dále poukazuje na neúměrnost podpor přidělených v roce 2006, protože společnosti SNCM umožnily vytvořit rezervy na uhrazení budoucích ztrát. Společnost SNCM k tomu neplánovala postoupit aktiva, která nebyla nezbytná pro přežití podniku, což je v rozporu s požadavky pokynů z roku 2004.
164.
Společnost STIM se domnívá, že k vyplacení částek došlo v rozporu se zásadou jednotnosti stanovenou pokyny z roku 2004. Zhoršení finanční situace podniku a sociální konflikty nelze analyzovat jako výjimečné a nepředvídatelné okolnosti, které nelze přičíst podniku přijímajícímu podporu.
165.
Společnost STIM tedy žádá dodatečné vyrovnání ve výši poloviny poskytnuté podpory, což představuje částku 98,25 milionu EUR, a to prodejem dalšího plavidla a přímé a nepřímé účasti společnosti SNCM ve společnosti CMN. V tomto ohledu společnost STIM tvrdí, že tato účast není strategická ve smyslu pokynů pro podpory na restrukturalizaci z roku 2004, neboť není „nezbytně nutná pro další existenci podniku“ a ani nemá povahu nepřevoditelného aktiva.
166.
Společnost STIM dále tvrdí, že údajná součinnost společností SNCM a CMN neexistuje, jelikož společnost SNCM nehraje žádnou skutečnou úlohu v řízení a rozvoji společnosti CMN. Společnost STIM zdůrazňuje, že smlouva akcionářů spojující tyto dva podniky již neexistuje od 15. března 2006, kdy byla vypovězena společností CMN, jak potvrdil odvolací soud v Paříži.
4.2.3. Připomínky společnosti SNCM
167.
Společnost SNCM poskytla Komisi spis shrnující její hospodářskou a konkurenční situaci a přiložila právní konzultaci hodnotící v rámci likvidačního řízení riziko spojené s právním posouzením zásahu státu jakožto skutečného řídícího orgánu společnosti v období před privatizací.
168.
Právní kancelář Baker & McKenzie, kterou konzultovala společnost SNCM, dospívá k závěru, že na základě dokumentů společnosti doplněných o korespondenci, informace o zásazích a zápisy ze schůzí kontrolních orgánů francouzský stát […] (60) rozhodnutí (100), […] (60) orgánů (101), […] (60) sociálních orgánů (102). Zpráva dále zdůrazňuje, že […] (60) SNCM (103). Ve stejné zprávě se píše, že […] (60) SNCM.
169.
Na tomto základě odborný znalec společnosti SNCM dospívá k závěru, že by obchodní soud v Marseille s největší pravděpodobností označil francouzský stát za skutečného jednatele společnosti.
170.
Kromě toho ze skutečností obsažených ve zprávách Účetního dvora údajně vyplývá, že chyby v řízení přičitatelné francouzskému státu jakožto skutečnému manažerovi společnosti SNCM přispěly ke zjištěnému nedostatku aktiv společnosti SNCM. Zpráva vyzdvihuje mimo jiné tyto chyby řízení: volba obchodního […] (60). Újma, kterou způsobily chyby státu při řízení, je odhadována na […] (60).
171.
V této souvislosti není podle odborného znalce společnosti SNCM pochyb o tom, že by byl francouzský stát odsouzen v rámci žaloby na vyrovnání pasiv k částečné nebo celkové úhradě nedostatečnosti aktiv vzhledem k jeho silnému zapojení do řízení společnosti SNCM, jeho zjevným chybám v řízení a s ohledem na rozsah jeho finančních zdrojů.
172.
Na základě příslušné judikatury dochází odborný znalec společnosti SNCM k závěru, že pokud by bývalo došlo k likvidaci společnosti SNCM, stát by byl velmi pravděpodobně odsouzen k uhrazení všech sociálních závazků společnosti SNCM. Následkem uvedeného by stát jakožto akcionář musel uhradit odhadem 85 % až 100 % zjištěné nedostatečnosti aktiv (tedy částku od 316,6 milionu EUR do 385,7 milionu EUR). Tím, že se rozhodl společnost SNCM privatizovat a předtím navýšit její vlastní kapitál o 158 milionů EUR, se francouzský stát zachoval jako informovaný investor.
V. VYJÁDŘENÍ FRANCOUZSKÝCH ORGÁNŮ K PŘIPOMÍNKÁM ZÚČASTNĚNÝCH STRAN
5.1. VYJÁDŘENÍ FRANCIE K PŘIPOMÍNKÁM ZÚČASTNĚNÝCH STRAN TÝKAJÍCÍM SE ROZHODNUTÍ O ZAHÁJENÍ FORMÁLNÍHO VYŠETŘOVACÍHO ŘÍZENÍ Z ROKU 2002
5.1.1. Připomínky společnosti CFF
173.
Francouzské orgány uvedly, že některé údaje předložené společností CFF o nabídce společnosti SNCM jsou nepřesné.
174.
V rozporu s tvrzeními společnosti CFF se francouzský stát domnívá, že plán restrukturalizace byl vypracován tak, aby umožnil co nejrychlejší ozdravení společnosti SNCM a vytvořil podmínky pro její střednědobou a dlouhodobou životaschopnost. Francouzské orgány upřesňují, že velká část programu snižování nákladů byla již provedena. Plavební prostředky byly omezeny a program prodeje aktiv probíhá v souladu s podnikatelským záměrem. Dopravní trasy byly přeorganizovány a akční plán snížení mezispotřeby přináší první výsledky. Postupně je prováděna část podnikatelského záměru věnovaná zaměstnanosti. Kromě toho si společnost SNCM v roce 2001 vytvořila rezervy ve výši 21,3 milionu EUR na financování restrukturalizačních opatření, a to zejména plánu na záchranu pracovních míst.
175.
Pokud jde o určení výše podpory, francouzské orgány potvrzují, že poměr ve výši 0,79 mezi vlastním kapitálem a celkovým zadlužením je s výjimkou zvláštních případů typický pro účetní rozvahy většiny námořních společností. Pokud jde o poměr ve výši 0,497 udávaný společností Corsica Ferries pro společnost CMN v roce 2001, jedná se o nepřesný údaj, protože v aktivech rozvahy nezohledňuje disponibilní prostředky. Po opravě tohoto nedostatku dosáhne tento poměr u společnosti CMN výše 0,557. Podle francouzských orgánů je i tak tato výše pro společnost CMN nedostatečná, jak ukazují finanční potíže společnosti v roce 2002. Společnost CMN si tak musela u společnosti STIM vypůjčit až 8 milionů EUR na financování finančního schodku, který nepokryly její banky.
5.1.2. Připomínky společnosti STIM
176.
Francouzské orgány trvají na tom, že účast společnosti SNCM na kapitálu společnosti CMN nelze brát jako čistě finanční aktivum, jak zřejmě tvrdí společnost STIM. Francie zastává stanovisko, že účast společnosti SNCM ve společnosti CMN je vysoce strategické povahy. Jeho prodej by podle Francie nebyl jen podnikatelsky nesprávný, ale také základní strategickou chybou.
5.1.3. Připomínky zástupců místních samospráv
177.
Francie sice obecně souhlasí s obsahem dopisu předsedy regionu Provence-Alpes-Côte d’Azur, ale chtěla by přesto uvést, že narozdíl od toho, co je uvedeno v bodě 2 dotčeného dopisu (104), není nabídka přepravy mezi kontinentální Francií a Korsikou „vzhledem k poptávce předimenzovaná“ a že cenová politika společnosti SNCM odpovídá jejím závazkům, že nevyvolá cenovou válku a že se nestane společností určující cenu („price leader“).
5.2. PŘIPOMÍNKY ZÚČASTNĚNÝCH STRAN K ROZHODNUTÍ Z ROKU 2006
178.
Francie poznamenává, že obecně je celá řada připomínek společností STIM a CFF stejná jako připomínky, které tyto společnosti předložily Komisi již v roce 2003. Zejména zdůrazňuje, že připomínky společnosti CFF byly předneseny před Soudem prvního stupně v rámci řízení o zrušení rozhodnutí Komise ze dne 9. července 2003 a že většina z nich byla zamítnuta jak Komisí, tak Tribunálem.
5.2.1. Předčasné provedení opatření stanovených prvním plánem restrukturalizace a jeho změnami
179.
K obecné poznámce o předčasném provedení opatření, jež lze označit za podpory, Francií, francouzské orgány odpovídají, že uvedené provedení je odůvodněno zvláštními okolnostmi postupu, to znamená zrušením schvalovacího rozhodnutí Komise ze dne 9. července 2003 v roce 2005, a ne vůlí francouzských orgánů neuznávat povinnosti, které pro ně vyplývají ze Smlouvy o ES. Francie upřesňuje, že Komisi vždy informovala o vývoji záležitosti a o různých opatřeních přijímaných od ledna 2005 v souladu se zásadou loajální spolupráce mezi členskými státy a Komisí.
180.
Pokud jde o tato poslední opatření, francouzské orgány se domnívají, že se na ně v konečném důsledku čl. 88 odst. 3 Smlouvy o ES nevztahuje vzhledem k tomu, že žádné z nich nepředstavuje podporu, a není proto důvod pozastavit jejich provádění.
5.2.2. Opatření po navýšení kapitálu v roce 2002
181.
Pokud jde o průběh postoupení společnosti, Francie upřesňuje, že od samého začátku plánovala klasická kritéria výběru založená zejména na ceně nabídnuté pro zhodnocení cenných papírů společnosti SNCM a následně na ostatních parametrech (podnikatelský záměr, sociální projekt atd.), mezi kterými byla i částka, kterou kandidáti byli ochotni investovat do společnosti v rámci navýšení kapitálu. Francie důsledně popírá argument předložený třetí stranou, podle něhož postup při prodeji nebyl transparentní, a připomíná, že v tomto konkrétním případě stát šel dokonce nad své již beztak náročné a přísné zákonné a předpisové povinnosti stanovené pro prodej veřejných účastí. Francie připomíná, že vývoj po nabídce společnosti BCP převzít 100 % cenných papírů společnosti SNCM probíhal za velmi složitých finančních a sociálních souvislostí a že přidružení společnosti VT k nabídce společnosti BCP nezměnilo obchodní a finanční podmínky transakce (kromě rozdělení kapitálu).
182.
Pokud jde o zápornou cenu ve výši 158 milionů EUR, francouzské orgány připomínají, že s ohledem na finanční situaci společnosti SNCM k 30. září 2005 byl podnik prodán za tržní cenu a že prodej byl ekonomicky výhodnější než likvidace podniku. V tomto ohledu francouzské orgány upřesňují, že uplatňování kritéria soukromého investora v případě prodeje podniku na pokraji likvidace nelze považovat za úsilí o „ziskovost zásahu veřejných orgánů“, ale za zabránění vzniku větších ztrát, které by musel nést akcionář v případě nákladnější likvidace.
183.
Pokud jde o zaplacenou cenu, Francie nesouhlasí s argumentem, podle kterého měla být společnost SNCM prodána za cenu neodpovídající její skutečné hodnotě. Nesouhlasí zejména s odhadem hodnoty podniku na přibližně 350 milionů EUR provedeným společností STIM. Její odhad zohledňuje pouze ty údaje v rozvaze, které zlepšují valorizaci na základě vlastního kapitálu (odchylné odpisy, zbytkový výnos z lodí atd.), a nezohledňuje pasiva, která ji snižují. Tato čistě účetní metoda výpočtu údajně neodpovídá hospodářské skutečnosti námořní společnosti, jako je společnost SNCM, která má hodnotná aktiva uváděná v rozvaze ale zároveň také omezenou výnosnost a důležitá podrozvahová pasiva.
184.
Francouzské orgány rovněž odmítají argument společnosti CFF, že podcenily prodejní hodnotu flotily plavidel společnosti SNCM, kterou společnost CFF vyčíslila na 406,5 milionu EUR až 426,5 milionu EUR. Francouzské orgány vysvětlují, že plavidla zohledněná ve výpočtu společnosti CFF neodpovídají plavidlům, která společnost SNCM měla k 30. září 2005 v přímém vlastnictví. Neuplatněním určité srážky z prodejní hodnoty plavidel se údajně nezohledňují souvislosti, v nichž by proběhla případná soudní likvidace těchto aktiv, a dále pak datum zvolené k výpočtu zmíněné prodejní hodnoty, to znamená srpen roku 2006, neodpovídá datu případné likvidace společnosti SNCM, k němuž je třeba odkazovat, to znamená dne 30. září 2005. Francie poznamenává, že pokud by byl výpočet navržený společností CFF přijat, byla by záporná cena třikrát nižší než hodnota likvidace aktiv požadovaná podle judikatury Gröditzer, což by bylo příznivější než předpoklady předložené Komisi francouzskými orgány.
185.
K argumentu společnosti CFF zpochybňujícímu uplatňování judikatury Gröditzer odkazem na skutečnost, že kapitálový vklad státu do společnosti SNCM byl spojen s prodejem 75 % jeho účasti, čímž se ve stejné míře snížily výhledy na budoucí zisk, francouzské orgány připomínají, že záporná prodejní cena ve výši 158 milionů EUR odpovídá prodeji všech podílů společnosti SNCM, po němž následovala nová investice státu ve výši 25 % s návratností […] (60) % ročně. Francie se tudíž domnívá, že návratnost investic je zaručena, protože Francie zůstává akcionářem společnosti ve výši 25 % a protože tato účast představuje záruku vysoké návratnosti.
186.
Francie rovněž nesouhlasí s argumentem předloženým společností CFF, že v tomto konkrétním případě není použitelný přístup ABX, který je založen zejména na analýze skutečných nákladů likvidace společnosti SNCM a na riziku, že by stát mohl být považován za odpovědného za pasiva podniku v rámci žaloby na vyrovnání pasiv v souladu s vnitrostátními kolektivními postupy, což potvrzuje vnitrostátní judikatura (rozsudek odvolacího soudu v městě Rouen ze dne 22. března 2005). Ačkoliv se francouzské orgány domnívají, že jejich jednání jakožto manažera společnosti SNCM by nemohlo být v tomto soudním řízení označeno za „chybné“, zdůrazňují velké riziko odsouzení státu vnitrostátním soudcem pro nedostatečná aktiva společnosti SNCM z důvodu pružných kritérií při posuzování chyby řízení ve smyslu článku L. 651-2 obchodního zákoníku a na základě výše uvedené judikatury, která by byla na tento případ použitelná.
187.
Pokud jde o navýšení kapitálu o 8,75 milionu EUR, Francie připomíná, že v rozporu s tvrzením společností CFF a STIM není tento kapitálový vklad státní podporou z důvodu souběžnosti této investice, podobnosti podmínek úpisu a odměny vyšší než průměrná odměna, kterou stát obdržel přes společnost CGMF.
188.
Francouzské orgány zejména upřesňují, že zásada rovného zacházení s investory nemůže být zpochybňována kvůli existenci zrušujících doložek, protože tyto doložky byly stanoveny v rámci prodeje 100 % podílu ve společnosti SNCM a nikoliv v rámci navýšení kapitálu o 35 milionů EUR, které následovalo.
189.
Francie dále připomíná, že její investice je mnohem nižší než investice nabyvatelů, jelikož s jejich investicí (26,25 milionu EUR) lze porovnávat pouze částku 8,75 milionu EUR. Přezkum prvního navýšení o 142,5 milionu EUR lze údajně provádět pouze v rámci srovnání s likvidační cenou.
190.
Francie zpochybňuje argument předložený společností STIM a týkající se skutečnosti, že tento vklad údajně představuje záruku pro nové soukromé nabyvatele, že společnosti SNCM bude přiděleno pověření veřejnou službou pro zajištění dopravní obslužnosti Korsiky. Francouzské orgány tvrdí, že toto navýšení kapitálu je uvážlivé a nezávislé na výkonnosti podniku a že pověření společnosti SNCM veřejnou službou neumožňuje zvýšit očekávanou výnosnost této investice.
191.
Pokud jde o částku 38,5 milionu EUR na opatření sociální povahy, Francie opakuje argument, podle nějž jsou tato opatření podporou pro jednotlivce, a jejich uhrazení státem nelze považovat za nepřímou výhodu pro podnik, jelikož se jedná o doplněk zákonných a smluvních povinností společnosti SNCM. Francie dále připomíná, že tato opatření by neumožnila odchod zaměstnanců, a náklady s nimi spojené by v případě jejich neexistence i nadále hradila společnost SNCM.
192.
V rozporu s argumentem společnosti CFF francouzské orgány upřesňují, že částka 38,5 milionu EUR neodpovídá provedení plánovaného snížení počtu zaměstnanců v rámci sociálního plánu z roku 2003, neboť toto snížení bylo již přes zpoždění provedeno. Nový sociální plán je tedy doplňkem prvních sociálních opatření z roku 2003.
5.2.3. Slučitelnost s pokyny
193.
Vzhledem k předcházejícímu se Francie domnívá, že výše podpory, kterou je nutno analyzovat, odpovídá částce 15,81 milionu EUR.
194.
V protikladu k tvrzením společnosti CFF se francouzské orgány domnívají, že s ohledem na bod 11 pokynů z roku 2004 sice první navýšení kapitálu umožnilo společnosti SNCM obnovit vlastní kapitál, ale společnost přesto nepřestala být podnikem v obtížích, protože cílem navýšení bylo udržet společnost v činnosti.
195.
Francie odmítá tvrzení společnosti CFF, podle nějž neměla podniku poskytnout nové finanční příspěvky vzhledem k tomu, že společnost SNCM mohla údajně požádat o bankovní úvěr. V tomto ohledu francouzské orgány upřesňují, že dne 24. srpna 2005 banky odmítly poskytnout společnosti SNCM nové finanční prostředky, a proto se tak jedinými možnostmi stala privatizace nebo likvidace podniku.
196.
Francie nesouhlasí s tvrzeními společností CFF a STIM o neúspěchu plánu restrukturalizace z roku 2002, který byl i přes určité zpoždění proveden a umožnil dosáhnout v roce 2005 stanovených cílů. Zhoršení hospodářské a finanční situace společnosti SNCM bylo způsobeno faktory nezávislými na podniku a údajně si vyžádalo prodloužení plánu oznámeného v roce 2002 a přijetí nových opatření.
197.
Francie se domnívá, že společnost SNCM má dobré vyhlídky na ozdravení a že opatření plánovaná novými akcionáři, a to zejména provedení sociálního plánu, ozdravení jednotlivých spojů a obnova některých plavidel, umožní obnovení životaschopnosti podniku. V tomto ohledu Francie poznamenává, že z důvodu příjmů z pověření veřejnou službou (přibližně [50-70] (60) % obratu společnosti SNCM), s ohledem na výraznou výši fixních nákladů a na potíže s přesunutím 6 lodí používaných na spoji Marseille-Korsika je pověření veřejnou službou zásadním prvkem strategie podniku a jeho životaschopnosti.
198.
Pokud jde o omezení podpory na nezbytné minimum, Francie se domnívá, že omezila náklady na restrukturalizaci na minimum nezbytné pro provedení restrukturalizace. V tomto ohledu francouzské orgány připomínají, že podnik sám dostatečně přispěl k plánu restrukturalizace ze svých vlastních zdrojů prodejem aktiv v hodnotě 30,2 milionu EUR, jak uznala sama Komise ve svém rozhodnutí z roku 2003. S ohledem na ostatní prodeje uskutečněné společností SNCM ve výši 12,2 milionu EUR dosahuje údajně celkový vlastní příspěvek podniku částky 42,38 milionu EUR. Francie se domnívá, že tato částka je výrazně vyšší než vlastní příspěvek nutný ke schválení podpory na restrukturalizaci, jejíž výše nakonec údajně činí 15,81 milionu EUR, jelikož ostatní opatření nepředstavují státní podporu.
5.2.4. Podmínky uložené rozhodnutím Komise z roku 2003 a případná nová protiplnění
199.
V rozporu s tvrzeními společností STIM a CFF francouzské orgány tvrdí, že dodržely všechny podmínky uložené rozhodnutím z roku 2003, které byly pro ně závazné až do konce roku 2006, a to zejména zachování flotily plavidel v počtu 11 lodí a uplatňování nižších cen než konkurence.
200.
Francie se také domnívá, že v rámci nového konečného rozhodnutí by úroveň protiplnění uložená společnosti SNCM měla být přizpůsobena, protože částka podpor na restrukturalizaci údajně nadále činí 15,81 milionu EUR místo 69,3 milionu EUR.
201.
V tomto ohledu Francie odmítá připomínky společnosti STIM ohledně možnosti, že by Komise uložila společnosti SNCM jako protiplnění prodej jejího podílu ve společnosti CMN. Francie odmítá tvrzení společnosti STIM, podle nějž definice strategických aktiv byla zpochybněna v pokynech z roku 2004 oproti pokynům z roku 1999.
202.
Pokud jde o opatření zmíněná společností CFF, jejichž cílem je omezit přítomnost společnosti SNCM na trhu, francouzské orgány připomínají, jak to ostatně učinila také Komise ve svém rozhodnutí z roku 2003 (bod 87), že dotčené trhy (Francie - Korsika a Francie - země Maghrebu) netrpí nadměrnou kapacitou a že nové uspořádání spojů na Korsiku jak v rámci, tak mimo rámec pověření veřejnou službou by ohrozilo životaschopnost podniku.
203.
Pokud jde o tvrzení společnosti CFF, podle nějž provádění výše popsaných opatření ve prospěch společnosti SNCM představuje vážné riziko, že z trhu spojení kontinentální Francie - Korsika zmizí její hlavní konkurent, to znamená společnost CFF, francouzské orgány uvádějí, že s ohledem na současné uspořádání tohoto trhu, na němž má dnes společnost CFF většinový podíl, závisí zachování konkurenční struktury na schválení plánu restrukturalizace společnosti SNCM a na její přítomnosti na předmětném trhu.
VI. POSOUZENÍ OPATŘENÍ
6.1. EXISTENCE PODPORY VE SMYSLU ČL. 107 ODST. 1 SFEU
204.
V čl. 107 odst. 1 SFEU se stanoví, že „podpory poskytované v jakékoli formě státem nebo ze státních prostředků, které narušují nebo mohou narušit hospodářskou soutěž tím, že zvýhodňují určité podniky nebo určitá odvětví výroby, jsou, pokud ovlivňují obchod mezi členskými státy, neslučitelné s vnitřním trhem, nestanoví-li tato smlouva jinak“.
205.
Označení vnitrostátního opatření za státní podporu ve smyslu čl. 107 odst. 1 SFEU předpokládá splnění následujících kumulativních podmínek, a to: 1) dotčené opatření poskytuje selektivní hospodářské zvýhodnění; 2) toto zvýhodnění je financováno ze státních prostředků; 3) toto zvýhodnění narušuje nebo může narušit hospodářskou soutěž; a konečně 4) toto zvýhodnění ovlivňuje obchod mezi členskými státy (105).
206.
Komise konstatuje, že společnost SNCM obdržela státní prostředky v celkové výši 274,54 milionu EUR (106) prostřednictvím společnosti CGMF, kterou vlastní ze 100 % francouzský stát.
207.
Vzhledem k tomu, že společnost SNCM působí v oblasti námořní dopravy otevřené mezievropské hospodářské soutěži, může poskytnuté hospodářské zvýhodnění narušit hospodářskou soutěž a ovlivnit obchod mezi členskými státy.
208.
Okolnost, že trh kabotážní dopravy na středomořské ostrovy byl až do 1. ledna 1999 dočasně vyňat z uplatňování nařízení (EHS) č. 3577/92, neumožňuje předem vyloučit, že dotace vyplácené za kabotážní dopravu na ostrovy ve Středozemním moři v rámci pověření veřejnou službou nemohly ovlivnit obchod mezi členskými státy a narušit hospodářskou soutěž.
209.
V každém případě, i kdyby dotace poskytnuté na zajištění kabotážních spojů před 1. lednem 1999 obchod neovlivnily a hospodářskou soutěž nenarušily, situace se od tohoto dne změnila, protože podle nařízení (EHS) č. 3577/92 je kabotáž nyní otevřena pro všechny provozovatele Evropské unie. Je třeba zdůraznit, že společnost SNCM nevykonává pouze kabotážní přepravu, ale působí i na trhu mezinárodní námořní přepravy, který byl liberalizován nařízením Rady (EHS) č. 4055/86 (107).
210.
Komise se tak domnívá, že v tomto konkrétním případě jsou tři poslední kritéria čl. 107 odst. 1 SFEU uvedená v bodě 205 tohoto rozhodnutí splněna. V souladu s rozsudkem Tribunálu ze dne 11. září 2012 musí proto postupně u každého opatření přezkoumat, zda obsahuje selektivní hospodářské zvýhodnění.
6.1.1. Časový rámec analýzy
211.
V souladu s judikaturou Tribunálu (108) musí Komise po zrušení jednoho ze svých rozhodnutí založit svou novou analýzu výhradně na informacích, které měla k dispozici v době přijetí zrušeného rozhodnutí, to znamená v tomto konkrétním případě ke dni 8. července 2008.
212.
Události, ke kterým mohlo dojít po 8. červenci 2008, tak nesmí být zohledněny. Změny nebo vývoje na trhu či týkající se situace příjemce podpory musí být z analýzy vyloučeny. Stejně tak Komise nebere v úvahu období provádění plánu restrukturalizace po červenci roku 2008 (109).
213.
Komise není rovněž povinna provést znovu šetření případu a ani ho doplnit novými technickými znaleckými posudky (110). Zrušení určitého aktu, kterým končí správní řízení zahrnující několik fází, nezpůsobuje nezbytně zrušení celého řízení. Pokud se i přes skutečnost, že vyšetřovací opatření umožňují vyčerpávající analýzu slučitelnosti podpory, jeví, jak je tomu v tomto konkrétním případě, že analýza provedená Komisí není úplná, a způsobuje tak protiprávnost rozhodnutí, řízení směřující k nahrazení tohoto rozhodnutí může být znovu provedeno na základě již provedených vyšetřovacích opatření (111).
214.
Protože Komise musí založit svou novou analýzu výlučně na informacích, které měla k dispozici v červenci roku 2008, to znamená na informacích, ke kterým se francouzské orgány a společnost SNCM již vyjádřily, není nutno je znovu konzultovat (112). Konečně právo třetích zúčastněných stran uplatnit své připomínky bylo zajištěno zveřejněním rozhodnutí o zahájení řízení v Úředním věstníku (113) a žádné ustanovení nařízení Rady (ES) č. 659/1999 neukládá povinnost jim opět nabídnout tuto možnost, pokud je původní plán restrukturalizace během vyšetřování změněn (114).
215.
Toto rozhodnutí se tak v zásadě zakládá výlučně na informacích, které byly k dispozici ke dni 8. července 2008. Komise přesto podpůrně prokáže, že případné zohlednění informační zprávy francouzských orgánů ze dne 16. května 2013 u skutečností uvedených před dnem 8. července 2008 a zohlednění informací poskytnutých společností SNCM dne 27. srpna 2013 nejsou takové povahy, aby dokázala změnit její závěry.
6.1.2. Postoupení společnosti SNCM za zápornou prodejní cenu ve výši 158 milionů EUR
216.
Komise musí v tomto konkrétním případě přezkoumat, zda kapitálový vklad státu ve výši 158 milionů EUR poskytnutý před postoupením společnosti SNCM soukromým nabyvatelům, to znamená v konečném důsledku „záporná prodejní cena“ podniku ve stejné výši, je prosta prvků státní podpory.
217.
Otevřené, transparentní a nediskriminační veřejné výběrové řízení, na jehož základě stát prodává podnik poté, co došlo k navýšení kapitálu (v částce přesahující prodejní cenu), nevylučuje nutně přítomnost podpory ve prospěch jak privatizovaného podniku, tak jeho kupce (115).
218.
Za účelem ověření, zda podnik nezískal navýšením kapitálu státem hospodářské zvýhodnění, používá Komise v zásadě kritérium „soukromého investora v tržním hospodářství“ (dále jen „kritérium soukromého investora“) za podmínky, že příjemce není povinen vrátit jiné státní podpory a že lze tento vklad z hlediska tohoto kritéria analyzovat. Kritérium soukromého investora vychází ze zásady rovného zacházení s veřejným a soukromým sektorem podle článku 345 SFEU. Podle této zásady nelze kapitál poskytnutý, ať již přímo či nepřímo, státem podniku za okolností, které odpovídají obvyklým tržním podmínkám, považovat za státní podporu (116).
219.
Za tímto účelem může Komise zejména posoudit, zda se dodavatel zdrojů choval jako soukromý investor uplatňující globální nebo odvětvovou strukturální politiku a zda se řídil dlouhodobými výhledy na návratnost investovaného kapitálu. Platnost tohoto přístupu uznal soudce Evropské unie v rámci několika věcí (117).
220.
Podle ustálené judikatury představuje kapitálový vklad poskytnutý veřejným investorem bez jakékoliv, i dlouhodobého, výhledu na zisk státní podporu (118).
221.
Soudce Evropské unie rovněž stanovil, že soukromý investor uplatňující globální nebo odvětvovou strukturální politiku a řídící se dlouhodobými výhledy na výnosnost by si nemohl rozumně dovolit, aby po letech neustálých ztrát přistoupil ke kapitálovému vkladu, který se z ekonomického hlediska jeví jako nákladnější než likvidace aktiv, a je k tomu spojen s prodejem podniku, čímž přichází o veškerou naději na zisk, a to i z dlouhodobého hlediska (119).
222.
Přesněji řečeno, Soudní dvůr ve svém rozsudku „Gröditzer“ rozhodl, že k určení, zda privatizace podniku za zápornou prodejní cenu obsahuje prvky státní podpory, „je nutno posoudit, zda by za podobných okolností přistoupil soukromý investor co do velikosti srovnatelný s orgány spravujícími státní sektor ke stejně významnému vkladu kapitálu v rámci prodeje uvedeného podniku nebo zda by se rozhodl pro jeho likvidaci“ (120).
223.
S ohledem na výše uvedené a za účelem určení povahy podpory dotčeného opatření musí Komise „vyhodnotit, zda státem zvolené řešení je nepodmíněně a vzhledem k ostatním řešením, včetně řešení nezasáhnout, řešením nejlevnějším, což by v takovém případě vedlo k závěru, že stát jednal jako soukromý investor“ (121).
224.
Jinými slovy, Komise musí ověřit, zda rozhodnutí přistoupit k tak významnému kapitálovému vkladu je skutečně méně nákladným řešením než likvidace.
6.1.2.1. Posouzení nákladů likvidace
a) Zohlednění vyplacení dodatečného odstupného za propuštění
225.
Při vyčíslení nákladů likvidace pro akcionáře se francouzské orgány domnívají, že se velké skupiny podniků nemohou v současné době při zavírání závodů a rušení dceřiných společností nezajímat o sociální důsledky způsobené takovým zavřením nebo zrušením. Proto nejčastěji přistupují k sociálním plánům, které mohou zahrnovat opatření na přeškolení zaměstnanců, pomoc při hledání zaměstnání, odstupné při výpovědích či akce v oblasti místního hospodářství, což jde často nad rámec stanovený zákonem a kolektivními smlouvami.
226.
V těchto souvislostech francouzské orgány vycházejí na základě sociálního plánu z roku 2005, jež sám vychází ze sociálního plánu z roku 2002, z rozpětí od [90 000 až 100 000] (60) do [120 000 až 130 000] (60) EUR na zaměstnance, což představuje celkovou částku ve výši od [200 až 210] (60) milionů EUR do [250 až 260] (60) milionů EUR. Francouzské orgány upřesňují, že spodní hranice výše uvedeného rozpětí zohledňuje skutečnost, že náklady referenčního sociálního plánu jsou navýšeny z důvodu velkého podílu zaměstnanců blížících se důchodovému věku, jejichž odchod probíhá za mimořádně výhodných podmínek. Zohledněna je také skutečnost, že okolnosti likvidace společnosti a propouštění všech zaměstnanců nelze srovnávat s okolnostmi přizpůsobení počtu zaměstnanců, které umožňují pokračovat v činnosti, jak tomu je v případě referenčního sociálního plánu.
227.
Francouzské orgány se také domnívají, že i při uplatnění kritérií analýzy stanovených Tribunálem v jeho rozsudku ze dne 15. září 2012 neobsahovalo postoupení kontroly nad společností SNCM za zápornou cenu ve výši 158 milionů EUR prvky státní podpory. Domnívají se totiž, že Komise má k dispozici všechny nutné podklady, aby mohla odpovědět na kritiku Tribunálu.
228.
Komise v tomto konkrétním případě tuto analýzu nesdílí.
229.
Podle rozsudku Tribunálu (122) může vyplacení dodatečného odstupného za propuštění podle okolností konkrétního případu v zásadě představovat vhodný a oprávněný postup s cílem podpořit klidný sociální dialog a zachovat dobrou pověst značky společnosti nebo skupiny společností. Na základě zásady o rovném zacházení se soukromým a veřejným sektorem je členským státům umožněno v případě likvidace veřejného podniku poskytnout dodatečné odstupné, i když jejich povinnosti a priori nemohou přesahovat striktní zákonné a smluvní minimum. Tribunál ale upřesňuje, že „(…) převzetí těchto dodatečných nákladů vzhledem k oprávněným důvodům nemůže sledovat výhradně sociální nebo dokonce politické cíle, neboť pak by nemohly být splněny podmínky testu soukromého investora (…). Neodpovídají-li náklady jdoucí nad rámec zákonných a smluvních povinností, byť posuzovány v dlouhodobém horizontu, jakékoli ekonomické logice, musí být považovány za státní podporu ve smyslu čl. 87 odst. 1 ES“ (123).
230.
Pokud jde o argument dobré pověsti státu, který zdůrazňují francouzské orgány, Tribunál se domnívá, že „(…) ochrana pověsti členského státu jakožto globálního investora v tržním hospodářství nemůže bez výjimečných okolností a obzvláště přesvědčivého odůvodnění představovat dostatečný důvod pro prokázání ekonomické logiky převzetí dodatečných nákladů, jako je dodatečné odstupné, nahlížené v dlouhodobém horizontu“ (124). Avšak podobné výjimečné okolnosti v tomto konkrétním případě neexistují.
231.
Komise shledává, že francouzské orgány neurčily po zahájení řízení hospodářské činnosti francouzského státu, a to zejména na zeměpisné a sektorové úrovni, vůči nimž je nutno posuzovat dlouhodobou ekonomickou logiku předmětných opatření, ačkoli ve svém dopise ze dne 16. května 2013 nakonec uvedly, že chování státu je nutno srovnávat s chováním diverzifikované holdingové společnosti, která se snaží maximalizovat své zisky a chránit dobrou pověst své značky jakožto globálního podnikatele, a to zejména v oblasti řízení svých zaměstnanců.
232.
Pokud jde o dobrou pověst značky CGMF, Komise zaznamenává, že tato společnost nevlastní v oblasti námořní dopravy kromě společnosti SNCM žádný jiný majetek. Tento argument se jí proto nemůže týkat.
233.
Pokud jde o dobrou pověst státu jakožto akcionáře, francouzské orgány uvedly zvýšené riziko sociálních konfliktů v podnicích kontrolovaných státem, a to nejenom v oblastech, které jsou zeměpisně blízké oblastem, ve kterých vykonává svou činnost společnost SNCM, ale také bez ohledu na hospodářské odvětví, a zejména pak v odvětví dopravy. Komise na jedné straně poznamenává, že francouzské orgány neprokázaly skutečnou existenci uvedeného rizika šíření nákazy na všechny veřejné podniky, a na druhé straně se domnívá, že tyto orgány rovněž neprokázaly, že vyplacení dotčených dodatečných odstupných údajně umožnilo zabránit novým stávkám. Komise dále zastává názor, že výlučně sociální odůvodnění převzetí uvedených dodatečných odstupných státem nestačí, aby se dala vyloučit přítomnost státní podpory.
234.
Komise se také domnívá, že francouzské orgány nepředložily dostatečně objektivní a ověřitelné podklady, které by umožnily prokázat, že by vyplácení dodatečného odstupného za propuštění bylo za podobných okolností ustáleným postupem soukromých podnikatelů ve stejném odvětví. Komise zjišťuje, že pouhý odkaz na omezený počet sociálních plánů nestačí k prokázání existence dostatečně ustáleného postupu v případech srovnatelných s tímto konkrétním případem, že sociální plány, které francouzské orgány uvádějí, se týkají plánů restrukturalizace a nikoliv plánů likvidace a že značný počet z nich se týká odvětví, která nemají a priori nic společného s dopravní infrastrukturou, jako je odvětví kosmetiky (Yves Saint-Laurent Haute couture), zemědělsko-potravinářské odvětví (Danone) či odvětví elektroniky (Hewlett Packard). Kromě toho tabulka se seznamem sociálních plánů vypracovaná francouzskými orgány v jejich zprávě ze dne 16. května 2013 uvádí šest plánů, ke kterým došlo až po privatizaci společnosti SNCM, a které proto nelze zohlednit v rámci odůvodnění převzetí dodatečného odstupného za propuštění.
235.
Společnost SNCM předložila ve zprávě ze dne 27. srpna 2013 nový seznam pěti sociálních plánů. Komise soudí, že tento seznam neumožňuje prokázat, že by vyplácení dodatečného odstupného za propuštění bylo za podobných okolností ustáleným postupem soukromých podnikatelů ve stejném odvětví. Komise nejprve zjišťuje, že se dva z uvedených pěti plánů týkají společnosti SNCM, z nichž jeden je předmětem tohoto rozhodnutí. Tyto dva plány proto nemohou sloužit jako objektivní srovnávací podklad ze dvou důvodů: na jedné straně se společnost SNCM nemůže odvolávat na své vlastní předchozí postupy v této oblasti, aby dostatečným způsobem odůvodnila ustálenou povahu tohoto postupu, a na druhé straně sociální plán z roku 2002 odpovídá období, ve kterém byla společnost SNCM stále veřejným podnikem, zatímco Tribunál stanovil jako kritérium srovnání soukromé podniky stejného odvětví. V tomto ohledu Komise poznamenává, že sociální plán přístavu v Marseille nelze přijmout, protože v roce 2004 byl tento přístav veřejnoprávní organizací a nikoliv soukromým podnikem. Pokud jde o dva poslední uváděné plány, tj. plány společností Air Lib a Eurostar, Komise zjišťuje, že se jedná o plány restrukturalizace a nikoliv o plány likvidace. Komise na okraj zaznamenává, že průměrná výše dodatečného odstupného je u těchto dvou plánů o více než polovinu nižší než průměrná výše dodatečného odstupného u společnosti SNCM.
236.
Komise dále zjišťuje, že francouzské orgány neprokázaly, že by francouzský stát byl při svém jednání, tzn. zabráněním dalšího zhoršení sociálních vztahů v podniku, veden přiměřeně pravděpodobným výhledem na nepřímý materiální zisk, byť v dlouhodobém horizontu, protože právě v případě likvidace by podnik přestal existovat. Pokud jde o předpoklad rozsáhlejšího příznivého dopadu u zaměstnanců jiných veřejných podniků, není dostatečné prokázán. Uvedené platí o to více, že poskytnutí velmi vysokého odstupného zaměstnancům jedné společnosti, i kdyby k němu mělo dojít v rámci uvažování globálního investora, které zmiňují francouzské orgány, může ztížit případné restrukturalizace jiných společností stejného investora. Francouzské orgány kromě toho nevyčíslily výraznou míru případných sociálních nákladů, které uvádějí jako odůvodnění vyplacení dodatečného odstupného za propuštění.
237.
Francouzské orgány rovněž uvedly, že ve srovnání s postoupením společnosti SNCM za zápornou cenu by bylo likvidační řízení delší a mohlo by pro stát jakožto akcionáře představovat větší riziko. Komise zaznamenává, že francouzské orgány nepředložily žádný důkaz existence tohoto rizika a nevysvětlily, proč by soukromý akcionář bral ohled na dobu trvání likvidačního řízení. Věc Frucona Košice (125), kterou zmiňují francouzské orgány, není v tomto konkrétním případě relevantní, protože se jedná o test soukromého věřitele. Doba trvání likvidačního řízení je relevantní pro analýzu, zda stát v postavení věřitele společnosti Frucona Košice maximalizoval uhrazení svých pohledávek tím, že souhlasil s částečnou, leč okamžitou splátkou, nebo zda měl počkat na výsledek likvidace podniku. Tento konkrétní případ je odlišný, protože se stát nachází v postavení akcionáře společnosti SNCM a nikoliv v postavení soukromého věřitele. Stát by nemohl získat zpět svůj vklad, protože v případě likvidace společnosti SNCM by aktiva nestačila na pokrytí pasiv. Uvádět dobu trvání likvidačního řízení proto není v tomto konkrétním případě relevantní.
238.
Francouzské orgány proto neprokázaly, že převzetí nákladů na toto dodatečné odstupné státem jednajícím ve scénáři likvidace jako soukromý investor bylo oprávněné.
239.
V této fázi analýzy musí Komise nyní stanovit likvidační hodnotu společnosti SNCM bez dodatečného odstupného za propuštění.
b) Likvidační hodnota společnosti SNCM
240.
Podle metody nově posouzeného čistého aktiva je nedostatečnost aktiv shledána v případě, kdy ekonomická hodnota skutečných aktiv (obvykle přesahující čistou účetní hodnotu) nepokrývá ekonomickou hodnotu skutečných dluhů.
241.
Za účelem zjištění nedostatečnosti aktiv v tomto konkrétním případě Komise ověřila za pomoci svého odborného znalce (126), jak je vysvětleno dále, že ke dni 30. září 2005 nebyla hodnota aktiv společnosti SNCM dostatečná, aby mohlo dojít k vyrovnání s přednostními a nepřednostními věřiteli.
242.
Komise se domnívá, že metoda zhodnocení čistých aktiv je metodou běžně používanou k vyhodnocení společností v odvětví námořní dopravy. Dále soudí, že tato metoda je mimořádně vhodná pro posouzení situace společnosti SNCM, protože jejímu hlavnímu akcionáři nezbývá jako alternativní řešení k postoupení společnosti než její likvidace.
243.
Pokud jde o další metody vyhodnocení, a to zejména o metodu aktualizovaných volných provozních peněžních toků, Komise se domnívá, že se pro tento konkrétní případ nehodí, protože předpokládá pokračování činnosti společnosti, což by nebyl při uvažovaném předpokladu likvidace případ společnosti SNCM.
244.
Komise bere za referenční datum pro posouzení hodnoty společnosti SNCM den 30. září 2005 vzhledem k tomu, že jde o den, kdy bylo skutečně rozhodnuto, zda bude přijata nabídka převzetí nebo zda dojde k likvidaci společnosti, přičemž o výběru společnosti BCP bylo rozhodnuto dne 27. září 2005.
i) Hodnota aktiv společnosti SNCM
245.
Komise především zjišťuje, že akcionář společnosti SNCM provedl ve spolupráci s kanceláří Ernst & Young vyčíslení nákladů na likvidaci podniku (výše uvedená zpráva CGNF) ke dni 30. září 2005, kterou znalecky posoudila společnost Oddo Corporate Finance a kabinet Paul Hastings. Komise připomíná, že výše uvedená zpráva Oddo-Hastings ocenila aktiva společnosti SNCM na 190,3 milionu EUR.
246.
Pokud jde o ocenění flotily plavidel v přímém vlastnictví (127), byla hrubá prodejní hodnota plavidel společnosti SNCM ohodnocena specializovaným makléřem BRS na 224 milionů EUR ke dni 30. září 2005, zatímco zpráva Oddo ocenila flotilu společnosti SNCM na 150,7 milionu EUR po diskontu (128), provizi za zprostředkování (129) a nákladech spojených s právním rizikem (130).
Tabulka 3
Scénáře vyhodnocení aktiv společnosti SNCM ke dni 30. září 2005
Hodnota aktiva
zpráva Oddo
v milionech EUR
Hodnota aktiva
znalec Komise
v milionech EUR
Nehmotný investiční majetek
-
-
Hmotný investiční majetek
Přímo vlastněná plavidla
150,7
151,7
Budovy
(131)
11,2
11,2
Finanční majetek
(132)
32,7
38,3
Dlouhodobá aktiva
194,6
201,2
Zásoby
-
-
Poskytnuté zálohy
-
-
Pohledávky u zákazníků
0,8
0,8
Ostatní pohledávky
(133)
9,4
9,4
Čistá finanční disponibilita
-14,5
-
Přechodné účty
-
-
Ostatní aktiva
-4,3
10,20
Aktiva celkem
190,3
211,4
Zdroje:
zpráva Oddo-Hastings, zpráva odborného znalce Komise.
247.
Na základě výše uvedené tabulky Komise shledává, že rozhodujícím prvkem zhodnocení aktiv podniku je jeho flotila plavidel. V tomto ohledu znalec Komise po provedení, v rámci možností, srovnávací analýzy usoudil, že diskont uplatněný na hrubou prodejní hodnotu plavidel a náklady spojené s právním rizikem jsou v logickém souladu. Na tomto základě dospěl k závěru, že nemá argumenty, aby odmítl ocenění hodnoty flotily plavidel, které vypracoval francouzský stát.
248.
Pokud jde o diskont, Komise se domnívá, že jeho míra odpovídá míře diskontů zaznamenané při prodeji lodí v rámci soudní likvidace. Podle znalce Komise státní belgická společnost Régie des Transports Maritimes, která provozuje spoj Ostende-Ramsgate, prodala v roce 1997 dva trajekty s diskontem odhadovaným na 35 % a 45 %. Společnost Festival Cruises nedávno prodala tři výletní lodě s průměrným diskontem 20 %. Diskonty zaznamenané v podobných případech odpovídají řádově diskontům uplatněným francouzskými orgány v tomto konkrétním případě.
249.
Pokud jde o právní rizika a vzhledem k tomu, že na trhu neproběhla žádná srovnatelná transakce, se Komise domnívá, že argumenty odůvodňující uplatnění právního rizika jsou v logickém souladu s omezením trhu v případě určitého typu plavidel projektovaných pro specifické využití.
250.
Komise poznamenává, že její nezávislý odborník zvýšil ocenění finančního majetku, a to zejména podílů společnosti SNCM ve společnosti CMN (z 21,8 milionu EUR na 28 milionů EUR). V tomto ohledu a vzhledem k nabídce koupě tohoto podílu společností Stef-TFE za 35,2 milionu EUR, která byla předána Komisi v rámci tohoto šetření, se Komise domnívá, že ocenění podílu společnosti SNCM ve společnosti CMN na částku 28 milionů EUR je v podmínkách likvidace společnosti přiměřené.
251.
Znalec Komise neměl zvláštní výhrady, pokud jde o ohodnocení ostatních položek aktiv. Nepřijal ale jako aktivum položku „čistá finanční disponibilita“, protože vykazuje schodek. Komise se domnívá, že tato položka má být přeřazena do pasiv společnosti SNCM.
252.
S ohledem na provedené úpravy oceňuje Komise aktiva společnosti SNCM ke dni 30. září 2005 na 211,4 milionu EUR.
ii) Ocenění pasiv společnosti SNCM
253.
Komise shledává, že francouzské orgány vyčíslily částku související s přednostními pohledávkami na 153,8 milionu EUR a na 170,9 milionu EUR částku související s nepřednostními pohledávkami (mimo dodatečného odstupného za propuštění).
254.
Pokud jde o sociální pasiva, francouzské orgány odhadují náklady na sociální plán v rámci kolektivní dohody na [70 až 80] (60) milionů EUR. Náklady související se sociálním plánem v rámci kolektivní dohody byly stanoveny na individuálním základě při zohlednění druhu pracovní smlouvy (na dobu neurčitou a určitou), statutu a uplatňovaných kolektivních smluv (plavební personál, pozemský personál a vedení), odpracované doby, zařazení a výdělku každého zaměstnance. Tato částka zahrnuje odškodnění za výpovědní lhůtu ([20 až 30] (60) milionů EUR), uhrazení nároku na placenou dovolenou za dobu výpovědní lhůty ([0 až 10] (60) milionů EUR), smluvní odškodnění za propuštění ([30 až 40] (60) milionů EUR) a příspěvek Delalande ([0 až 10] milionů EUR) (134).
255.
Náklady sociálního plánu nad rámec kolektivní dohody odhadují francouzské orgány na [30 až 40]* milionů EUR. Tento sociální plán zahrnuje všechna průvodní opatření prováděná v rámci zákonných a předpisových povinností společnosti SNCM v případě propouštění (135) a nepřímé náklady spojené se sociálním plánem v rámci kolektivní dohody (136).
256.
Náklady spojené s vypovězením nejdůležitějších smluv o provozu se týkají hlavně uplatnění bankovní kauce ve výši 7,4 milionu EUR, kterou společnost SNCM dala jako záruku řádného plnění závazků vyplývajících z pověření veřejnou službou, k níž je nutné připočíst penále stanovené dotčenou úmluvou pro případ, že by pověřený subjekt nedostál svým závazkům, a které se rovná 2 % referenčního finančního vyrovnání za rok 2005 ve výši 63 milionů EUR, to znamená přibližně 1,2 milionu EUR.
257.
Pokud jde o čisté pasivum spojené s postoupením plavidel provozovaných v rámci leasingu (137), francouzské orgány zdůrazňují, že na základě několika předpokladů (138) je čistý výtěžek z prodeje po diskontu, provizi za zprostředkování a odečtení finančních nákladů za převod oceněn specializovaným makléřem BRS ke dni 30. září 2005 na 144,8 milionu EUR. Při zohlednění úspor na daních a bankovním zadlužení ve výši 193,5 milionu EUR zůstává zůstatek bankovního zadlužení kvůli plavidlům provozovaným v rámci leasingu, který je nutno splatit, ve výši 48,7 milionu EUR.
Tabulka 4
Scénáře ocenění pasiv společnosti SNCM ke dni 30. září 2005
Hodnota pasiva
zpráva Oddo
v milionech EUR
Hodnota pasiva
znalec Komise
v milionech EUR
Přednostní závazky, z nichž
sociální a daňové závazky
[20-30]*
[20-30]*
Finanční závazky ručené aktivy
(139)
15,9
15,9
Náklady na sociální plán v rámci kolektivní smlouvy
[70-80]*
[70-80]*
Náklady na připojištění důchodců
(140)
10,2
10,2
Náklady na likvidační řízení
4,7
4,7
Provozní ztráty z odstavení lodí
(141)
26,5
26,5
Vyrovnání s přednostními věřiteli
153,8
153,8
Závazky s preferenčním právem vymáhání
(142)
69,7
84,2
Náklady sociálního plánu nad rámec kolektivní smlouvy
[30-40]*
[30-40]*
Náklady spojené s vypovězením nejdůležitějších smluv o provozu
[10-20]*
[10-20]*
Dodatečné náklady spojené s postoupením plavidel provozovaných v rámci leasingu
48,7
48,7
Vyrovnání s nepřednostními věřiteli
170,9
181,1
Zdroje:
zpráva Oddo-Hastings, zpráva odborného znalce Komise.
258.
Komise zaznamenává, že sociální pasivum je hlavním prvkem pasiva společnosti SNCM. Pokud jde o náklady na sociální plán v rámci kolektivní smlouvy, znalec Komise ověřil výpočtový vzorec pro všechny součásti plánu na základě namátkové kontroly a neshledal ani neobvyklosti, ani chyby. S ohledem na toto ověření Komise považuje částku [70 až 80] (60) milionů EUR, kterou francouzské orgány uvedly pro sociální plán v rámci kolektivní smlouvy, za přiměřenou.
259.
Pokud jde o ztráty způsobené odstavením plavidel, Komise se domnívá, že odhad je opatrný s ohledem na právní předpisy, a to zejména na články L 622-10 obchodního zákoníku a 119-2 nařízení č. 85-1388 ze dne 27. prosince 1985, podle nichž by příslušný obchodní soud mohl společnosti SNCM přikázat, aby pokračovala ve své činnosti další dva měsíce s možností prodloužení na základě žádosti vnitrostátních orgánů a z důvodu svých závazků při zajišťování veřejné služby.
260.
Znalec Komice neměl zvláštní výhrady, pokud jde o závazky s preferenčním právem vymáhání. Upravil ale částku 69,7 milionu EUR o částku 14,5 milionu EUR, která vznikla přepracováním položky aktiv „čistá finanční disponibilita“. Komise se domnívá, že toto přepracování je v souladu se změnami ohodnocení aktiv společnosti SNCM.
261.
Pokud jde o náklady na sociální plán mimo rámec kolektivní smlouvy (kromě dodatečného odstupného za propuštění), znalec Komise se domnívá, že vyčíslení nákladů na právní spory by mělo být sníženo na [0 až 5] (60) milionů EUR místo částky [0 až 10] (60) milionů EUR uváděné francouzskými orgány. Ohledně tohoto bodu se Komise domnívá, že odborové organizace by sice jistě požádaly o překvalifikování smluv na dobu určitou na smlouvy na dobu neurčitou (143), ale že do vyčíslení by měli být zahrnuti pouze ti zaměstnanci se smlouvou na dobu určitou, u nichž se tento postup dá předpokládat téměř s jistotou (což představuje 150 pracovníků se smlouvou na dobu určitou). Vezme-li se v úvahu hrubá měsíční mzda ve výši [2 000 až 2 500] (60) EUR s odstupným odpovídajícím devítiměsíčnímu platu u prvních [100 až 120] (60) pracovníků s pracovní smlouvou na dobu určitou a šestiměsíčnímu platu u [50 až 70] (60) dalších, vychází celková částka ve výši [0 až 10] (60) milionů EUR.
262.
Pokud jde o čisté pasivum spojené s postoupením plavidel provozovaných v rámci leasingu, Komise se domnívá, že předpoklady, na nichž je postaven výpočet, jsou oprávněné, a to zejména kvůli smluvnímu formalismu sdružení ekonomického zájmu GIE, které omezuje možnosti nahrazení společnosti SNCM třetí stranou a podmiňuje daňové úlevy provozováním plavidel pod francouzskou vlajkou. Je také oprávněné, že právní riziko neplatí pro plavidla provozovaná v rámci leasingu, protože tato plavidla jsou prodávána bankami, které úvěrují GIE. V těchto souvislostech se Komise domnívá, že je oprávněné zohlednit finanční náklady převodu vzniklé mezi 30. zářím 2005 a dnem skutečného prodeje.
263.
Vzhledem k výše uvedenému se Komise domnívá, že ke dni 30. září 2005 přednostní pasiva společnosti SNCM činila 153,8 milionu EUR a nepřednostní pasiva společnosti SNCM činila 181,1 milionu EUR.
iii) Zjištění nedostatečnosti aktiv
264.
Vzhledem k výše uvedenému se Komise domnívá, že ke dni 30. září 2005 nebyla hodnota aktiv společnosti SNCM (to znamená 211,4 milionu EUR) dostatečná, aby mohlo dojít k vyrovnání s přednostními věřiteli (153,8 milionu EUR) a nepřednostními věřiteli (181,1 milionu EUR), což představuje celkovou částku ve výši 334,9 milionu EUR. Nedostatečnost aktiv proto dosahuje částky ve výši přibližně 123,5 milionu EUR.
c) Zohlednění řízení o vyrovnání pasiv
265.
Komise rovněž posoudila argument francouzských orgánů a společnosti SNCM, podle nějž by stát jakožto majoritní akcionář mohl být vyzván k vyrovnání pasiv v případě likvidace podniku. Jedna ze zúčastněných stran, a to společnost CFF, napadla použitelnost vnitrostátní judikatury zmiňované francouzskými orgány na tento konkrétní případ. Společnost CFF se domnívá, že v případě judikatury odvolacího soudu ve městě Rouen ve věci Aspocom Group Oyj soudce odsoudil finskou mateřskou společnost k uhrazení odstupného zaměstnancům její francouzské dceřiné společnosti, protože toto odstupné, které nebylo nakonec vyplaceno, stanovil sociální plán na základě podnikové smlouvy schválené mateřskou společností.
266.
Francouzské orgány odhadují, že celkové skutečné náklady, které by musel nést stát jakožto akcionář prostřednictvím společnosti CGMF, by k 30. září 2005 dosáhly výše 312,1 milionu až 361 milionů EUR. Podle stejných orgánů zohledňuje tento odhad zejména riziko, že by francouzský stát mohl být vyzván k „vyrovnání pasiv“, pokud by ho soud musel považovat za skutečného manažera společnosti SNCM, a riziko odsouzení státu k platbě dodatečného odstupného za propuštění propuštěným zaměstnancům. Francouzské orgány mají za to, že zmíněná rizika je nutno zahrnout do výpočtu skutečných nákladů případné likvidace společnosti SNCM.
267.
Vyvstává proto otázka vyhodnocení všech skutečných nákladů, které by pravděpodobně musela uhradit Francie jakožto akcionář v případě soudní likvidace společnosti SNCM, aby bylo možno rozhodnout, zda by informovaný soukromý akcionář dal vzhledem k riziku odsouzení k uhrazení zmíněných nákladů a s ohledem na jejich rozsah raději přednost okamžitému prodeji své dceřiné společnosti za zápornou cenu ve výši 158 milionů EUR, než aby toto riziko podstoupil.
268.
Ve francouzském právu má správce konkurzní podstaty společnosti v likvidaci možnost podat žalobu ve věci odpovědnosti proti bývalému vedení společnosti, tzv. „žalobu na vyrovnání pasiv“, v rámci plánu záchrany společnosti, nuceného vyrovnání nebo konkurzního řízení (144).
269.
Podání žaloby na vyrovnání pasív vůči bývalým vedoucím manažerům společnosti v konkurzním řízení je odůvodněno nutností obnovit majetek společnosti, což je jedním z úkolů správce konkurzní podstaty.
270.
Francouzské orgány zastávaly v řadě dopisů Komisi názor, že předpoklad odsouzení státu vnitrostátním soudcem k vyrovnání pasiv podniku, který řídí, je nejpravděpodobnějším scénářem a že tento předpoklad je nutno zahrnout do výpočtu skutečných nákladů v případě likvidace společnosti SNCM.
271.
Společnost SNCM zaslala v písemných materiálech ze dne 28. února 2008 zprávu právní kanceláře Baker & McKenzie, která vyhodnocovala právní důsledky řízení o vyrovnání pasiv vedenému proti francouzskému státu. Zpráva dochází k závěru, že obchodní soud pověřený touto věcí by s velkou pravděpodobností rozhodl v tomto bodě o odpovědnosti státu a odsoudil by ho k uhrazení všech sociálních závazků společnosti SNCM.
272.
Příslušné právní předpisy stanoví, že sociální závazky společnosti v likvidaci mohou být uloženy k uhrazení bývalým skutečným nebo zákonným vedoucím s výhradou kumulativního splnění čtyř podmínek.
i) Uznání státu za skutečného nebo zákonného vedoucího podniku v konkurzním řízení
273.
Zpráva právní kanceláře Baker & McKenzie, kterou předala společnost SNCM, poskytla Komisi analýzu, jež dospívá k závěru, že […] (60). Výše uvedená znalecká zpráva se snaží v souladu s příslušnou judikaturou (145) prokázat, že stát opakovaně […] (60). Podle stejné zprávy stát údajně přijal […] (60) rozhodnutí. Dále se zdá, že vedoucí orgány […] (60) podnik. Stát také údajně […] (60).
274.
Komise shledává, že francouzské orgány ve svých písemných materiálech ze dne 28. března 2008 nevznesly výhrady […] (60). V dopise ze dne 20. listopadu 2006 francouzské orgány samy uvádějí, že soudce […] (60) podnik.
275.
Komise nicméně zastává názor, že prohlášení francouzských orgánů ze dne 20. listopadu 2006 učiněné v rámci řízení o státních podporách nemůže samo o sobě stačit k právní jistotě, že by soudce považoval vnitrostátní orgány za skutečný řídící orgán podniku přijímajícího předmětná opatření, a zejména ke stanovení míry pravděpodobnosti této možnosti.
276.
Zejména pokud jde o kontroverzní rozhodnutí, není zdaleka prokázáno, že se konečné rozhodnutí státu výrazně vzdaluje od praxe státu při správě jeho účastí. Sama zpráva právní kanceláře Baker & McKenzie připomíná existenci opakující se polemiky o míře žádoucího zasahování státu do správy jeho účastí a zmiňuje velmi rozsáhlou úlohu obecně hranou […] (60).
277.
Avšak příklady vnitrostátní judikatury uváděné francouzským státem a společností SNCM se takovéto situace přímo netýkají. Hlavní použité případy se týkají územní samosprávy a rozsudek ve věci BRGM ze dne 6. února 2001 se týká obchodního a průmyslového veřejnoprávního subjektu.
278.
V každém případě není zdaleka prokázáno, že by stát jednající jako veřejná moc byl považován za skutečný řídící orgán.
ii) Existence jedné nebo více chyb v řízení podniku francouzským státem jakožto skutečným řídícím orgánem společnosti v konkurzním řízení
279.
V tomto konkrétním případě Komise zjišťuje, že zpráva znalce společnosti SNCM uvádí na základě nevyčerpávajícího seznamu faktických podkladů řadu prvků, aby prokázala, že se stát […] (60) dopustil chyb v řízení.
280.
Zejména se uvádí, že se francouzský stát údajně dopustil chyb v investicích […] (60) spojených se společností SNCM. Stát se údajně také dopustil mnoha chyb při řízení v oblasti rozsahu […] (60) společnosti SNCM.
281.
V dopise ze dne 30. dubna 2007 francouzské orgány označily riziko odsouzení státu za jeho odpovědnost za velmi vysoké vzhledem ke kritériím posuzování chyb v řízení ve smyslu článku L. 651-2 obchodního zákoníku.
282.
Komise se opět domnívá, že toto prohlášení ze dne 30. dubna 2007 učiněné v rámci řízení o státních podporách nemůže samo o sobě stačit k právní jistotě, že by soudce usoudil, že se vnitrostátní orgány dopustily uvedených chyb, a zejména ke stanovení míry pravděpodobnosti této možnosti. Je tomu tak tím spíše, že francouzské orgány popírají samu existenci chyb v řízení, které jsou přesto nutné k vyvolání řízení o vyrovnání pasiv.
283.
Ze zásadnějšího hlediska lze konstatovat, že se jak společnost SNCM, tak francouzské orgány ve velké míře odvolávají na velmi stará rozhodnutí v oblasti řízení. Zpráva právní kanceláře Baker & McKenzie se tak zaměřuje na […] (60), ke kterým došlo v roce 2000. Neváhá se odvolávat na zprávy Účetního dvora za účetní období 1993-1999. K hlavním uváděným chybám v řízení tak údajně došlo uprostřed devadesátých let minulého století. Avšak věřitelé společnosti SNCM byli o tomto způsobu řízení v okamžiku, kdy společnosti poskytovali úvěr, informováni. Přijímali tak implicitně riziko spojené s tímto druhem řízení společnosti. Nic nenaznačuje, že by stát mohl být za podobné situace volán účinně k odpovědnosti z důvodu vyrovnání pasiv.
284.
Tyto údajné chyby v řízení lze navíc údajně vysvětlit politickými rozhodnutími orgány veřejné moci a nic opět nenaznačuje, že lze tato politická rozhodnutí označit za chyby v řízení ve smyslu judikatury v oblasti vyrovnání pasiv.
285.
Zpráva právní kanceláře Baker & McKenzie není dostatečně důvěryhodná, a to zejména když se domnívá, že situace společnosti SNCM je údajně přičitatelná chybám v externí komunikaci, kterých se dopustil francouzský stát při informování o situaci společnosti SNCM. Z této zprávy ve skutečnosti pouze vyplývá, že se francouzský stát zmínil o situaci, která již byla obecně známá. Chování francouzského státu se proto nepodobá chybě v řízení.
iii) Zjištění nedostatečnosti aktiv
286.
V tomto konkrétním případě Komise shledává, že zpráva kabinetu Oddo-Hastings zjišťuje nedostatečnost aktiv ve výši 134,4 milionu EUR ke dni 30. září 2005, vypočítanou jako rozdíl mezi na jedné straně hodnotou aktiv společnosti SNCM (190,3 milionu EUR) a na druhé straně hodnotou pasiv podniku (přednostní závazky oceněné na 153,8 milionů EUR a nepřednostní na 170,9 milionu EUR).
287.
Komise výše odhadla nedostatečnost aktiv společnosti SNCM ke dni 30. září 2005 na 123,5 milionu EUR (viz 264. bod odůvodnění).
iv) Existence příčinné souvislosti mezi chybami a zjištěnou nedostatečností aktiv
288.
Podle francouzských orgánů může být řídící orgán právnické osoby na základě článku L 624-3 obchodního zákoníku prohlášen za odpovědného, i když chyba, které se dopustil, je pouze jednou z příčin nedostatečnosti aktiv, a může být odsouzen k uhrazení všech nebo části sociálních závazků, přestože jeho chyba měla za následek pouze část z nich (146). Podle francouzských orgánů by byl francouzský stát údajně nucen nést část odhadovanou na 85 % až 100 % zjištěné nedostatečnosti aktiv, to znamená 114,3 milionu až 134,4 milionu EUR.
289.
Tato analýza nespočívá na žádném pevném základě. Je totiž velmi obtížné vidět v každém opatření, u nějž údajné chyby v řízení spočívají na rozhodnutích přijatých v devadesátých letech minulého století a které vyvolalo okamžité nadnáklady pro společnost SNCM, příčinu nedostatečnosti aktiv v roce 2005, když k tomu mezi oběma obdobími došlo k řadě dalších událostí.
290.
Pokud se sice skutečně jeví, že neexistuje automatická vazba mezi výší odškodnění poskytnutého na základě vyrovnání pasiv a výší zhoršení pasiv vyvolaného chybou řídícího orgánu při řízení společnosti (za předpokladu jejího prokázání), znamená to také, že soudce může stanovit částku, ke které odsoudí řídící orgán, na částku podstatně nižší, než činí zjištěná nedostatečnost aktiv (147).
291.
Avšak na rozdíl od toho, co se zřejmě domnívají francouzské orgány (a společnost SNCM), nic nenaznačuje, že by soudce pověřený vyrovnáním pasiv považoval předmětná rozhodnutí za tak vážná, že by odůvodňovala převedení podstatné části zjištěného pasiva na veřejné orgány. Podle šetřených tvrzení by se tak jednalo o rozhodnutí s protekcionistickým záměrem, která byla přijata v politickém rámci (a u většiny z nich dokonce před deseti roky), nebo o novější rozhodnutí, která byla přijata, aby zaměstnanci nemuseli zvyšovat produktivitu, nebo jako pokus o obnovení lepších sociálních vztahů.
v) Určení případného převzetí dodatečného odstupného za propuštění v případě vyhlášení konkurzu společnosti SNCM
292.
Kromě nedostatečnosti aktiv by podle francouzských orgánů soudce s ohledem na judikaturu v této oblasti (148) údajně s jistotou odsoudil francouzský stát k uhrazení dodatečného odstupného za propuštění (tzn. k částce od [200 až 210] (60) do [250 až 260] (60) milionů EUR). Podle francouzských orgánů by se celkové skutečné náklady, které by musel nést francouzský stát jakožto akcionář, pohybovaly od 212,1 milionu do 361 milionů EUR.
293.
Francouzské orgány upřesňují, že v nedávných rozsudcích francouzské soudy odsoudily skutečný nebo zákonný řídící orgán k převzetí kromě nedostatečnosti aktiv také dodatečného odstupného za propuštění, jehož výše byla vypočítána na základě sociálního plánu sestaveného podnikem před vyhlášením konkurzního řízení.
294.
Francouzské orgány zejména uvádějí, že ve věci Aspocomp francouzská společnost Aspocomp SAS, která byla z 99 % dceřinou společností finské společnosti Aspocomp Group Oyj, podepsala dne 18. ledna 2002 podnikovou dohodu, jíž se stanovily podmínky odstupného v rámci sociální plánu, který se týkal 210 zaměstnanců z celkového počtu 550. Tato dohoda pojednávala zejména o částkách vyrovnávacích a dodatečných náhrad a o podporách při dobrovolném odchodu. V návaznosti na změnu strategie skupiny se mateřská společnost Aspocomp Group Oyj dne 21. února 2002 rozhodla, že již nebude dále financovat svoji dceřinou společnost Aspocomp SAS, která se tak musela vyhlásit v úpadku. Toto rozhodnutí zabránilo de facto dceřiné společnosti splnit závazky přijaté v rámci podnikové dohody a vedlo k propuštění všech ostatních zaměstnanců.
295.
V této souvislosti rozsudek odvolacího soudu ve městě Rouen potvrdil rozhodnutí pracovního soudu (Conseil des Prud’hommes) v Evreux, a odsoudil tak společnost Aspocomp Group Oyj, která z 99 % kontrolovala svou dceřinou společnost, k vyplacení: i) zaměstnancům, na něž se vztahovala podniková dohoda, veškerých vyrovnávacích a dodatečných náhrad stanovených v této jediné podnikové dohodě a také odškodnění za propuštění bez skutečných a závažných důvodů a ii) zaměstnancům propuštěným v rámci vyhlášení úpadku společnosti Aspocomp odpovídající náhrady. Soud se domníval, že nesplněním přijatých závazků se mateřská společnost zachovala neloajálně a jednala s lehkomyslností hodnou pokárání.
296.
Ačkoli Francie uvedla na podporu svých tvrzení rovněž rozsudek obchodní komory Kasačního soudu (149) ze dne 19. dubna 2005, Komise nenalézá v tomto rozsudku žádný prvek, který by byl z hlediska této polemiky rozhodující. Kasační soud se totiž omezuje na zjištění, že se odvolací soud nevyjádřil s dostatečnou právní jistotou k rozdělení majetku mezi mateřskou společností a její dceřinou společností. Komise v každém případě shledává, že skutečnosti, které spadají do rámce judikatury ve věci Aspocomp, nejsou stejné jako v tomto konkrétním případě. V tomto konkrétním případě totiž nedošlo k tomu, že by společnost CGMF nesplnila svůj závazek vyplatit dodatečné odstupné za propuštění.
297.
Je nutno zaznamenat, že jak společnost SNCM, tak francouzské orgány zřejmě přikládají význam skutečnosti, že sociální plán […] (60). Je mimořádně pochybné, že by šlo […] (60) považovat za chybu v řízení, za kterou by mohli zaměstnanci […] (60) volat francouzský stát k odpovědnosti. I za nanejvýše nepravděpodobného předpokladu […] (60), že by se francouzský stát mohl u zaměstnanců zavázat a přiznat jim nárok na odstupné hrazené státem (150), poskytnutí takového nároku by samo o sobě přestavovalo zvýhodnění poskytnuté podniku SNCM, a tudíž státní podporu, a to z podobných důvodů, jako jsou důvody uvedené níže ohledně opatření podpory pro jednotlivce ve výši 38,5 milionu EUR. Toto opatření mohlo totiž částečně uklidnit sociální vztahy v podniku.
vi) Závěr ohledně zohlednění řízení o vyrovnání pasiv
298.
Není prokázáno s právní jistotou, že by francouzské orgány byly s dostatečnou pravděpodobností odsouzeny vnitrostátním soudem k odškodnění v rámci vyrovnání pasiv, a je ještě méně prokázáno, že by takové odsouzení přesáhlo zápornou cenu, za niž byla společnost SNCM „prodána“.
299.
Je rovněž nutno zohlednit skutečnost, že údajným záměrem jednání francouzského státu, a to i za předpokladu, že by byl v tomto konkrétním případě špatným hospodářem, bylo chránit vnitrostátní průmysl a služby, včetně společnosti SNCM a jejích zaměstnanců, tím, že nemusely projít vývojem, který by mohl být sociálně přijatelný jen obtížně. I když veřejné subjekty včetně státu lze považovat za určitých okolností za skutečný řídící orgán určitého podniku, nic ve skutečnosti nenaznačuje, že by šlo použít řízení o vyrovnání pasiv k pochopení politických rozhodnutí státu, a to zejména za podobných okolností. Tento případ je velmi vzdálen okolnostem věci Aspocomp, která se této otázky vůbec netýkala.
300.
Komise se v každém případě domnívá, že francouzské orgány se dnes nemohou odvolávat na minulá politická rozhodnutí, aby odůvodnily veřejné zásahy prováděné za účelem vyřešení důsledků zásahů předchozích. Tyto dva zásahy, tzn. vměšování v minulosti a nové zásahy veřejných orgánů, je naopak nutno analyzovat jako dvě kumulativní narušení hospodářské soutěže. Přijmout odpovědnost státu při vyrovnání pasiv by totiž znamenalo umožnit mu, aby uznáním, že se dopustil chyb při řízení podniku, odůvodňoval finanční vklad jako opatření, jež nepředstavuje státní podporu, což by mělo za následek nové narušení hospodářské soutěže. Stát by se v takovém případě odvolával na vlastní chyby v řízení, aby odůvodnil dodatečný finanční vklad, což by bylo v rozporu s obecnou zásadou, podle níž se nikdo nemůže odvolávat na vlastní chybu (151).
301.
Bylo by rovněž zcela umělé rozdělovat chování státu jakožto „špatného hospodáře“ (za předpokladu, že je to prokázáno) a chování státu, jenž zachraňuje podnik, který špatně spravoval. Chyba v řízení však není součástí běžného chování informovaného soukromého investora v tržním hospodářství. Mechanizmus záchrany, který je od této chyby neoddělitelný, proto také nespadá do rámce tohoto chování.
302.
Přijetí teorie francouzských orgánů a společnosti SNCM by kromě toho mělo za následek, že by se státu umožnilo poskytnout určitému podniku záruku úmyslným spácháním „chyby v řízení“, což je z hlediska discipliny podpor zcela nepřijatelné.
303.
V tomto konkrétním případě by chování, které podle teorie zastávané společností SNCM a francouzskými orgány údajně zavazuje stát, bylo ve skutečnosti chováním státu, jenž jedná jako veřejná moc a nikoli jako akcionář. Vzhledem k tomu, že informovaný soukromý akcionář by nepřijal rozhodnutí založená na těchto politických a veřejných ohledech, nelze riziko vyrovnání pasiv, které z těchto rozhodnutí vyplývá, zohlednit v rámci testu informovaného soukromého investora v tržním hospodářství (152).
304.
Francouzské orgány připomínají, že v rozhodnutí Komise ze dne 7. prosince 2005 o podpoře, kterou poskytla Belgie společnost ABX Logistics, Komise uvažovala o zohlednění skutečnosti, že „v některých výjimečných případech některé národní právní předpisy uvádějí, že se třetí osoby mohou obrátit proti akcionářům společnosti v likvidaci, zejména pokud lze uvažovat, že jsou akcionáři [vypuštěno ve znění rozhodnutí] a/nebo že se dopustili chyb v řízení“ (153).
305.
Komise ale připomíná, že pojem podpory je nutno posuzovat objektivně, a poznamenává, že rozhodnutí o zahájení řízení ve stejné věci upřesnilo, že „i za málo pravděpodobného předpokladu splnění všech podmínek vyžadovaných vnitrostátním právem ohledně odpovědnosti […] by tato skutečnost přesto nevylučovala povahu státní podpory těchto zásahů ve prospěch dceřiné společnosti“ (154).
306.
V tomto konkrétním případě se Komise domnívá, že francouzské orgány nevyvrátily dostatečným způsobem pochybnosti Komise ohledně skutečnosti, že by se akcionář společnosti SNCM s dostatečnou jistotou vystavil zpochybnění své odpovědnosti.
307.
Za těchto podmínek a při odmítnutí zohlednění dodatečného odstupného za propuštění (viz 225. bod odůvodnění a následující) dospívá Komise k závěru, že likvidace společnosti SNCM by pro francouzský stát nepředstavovala žádné náklady. Komise totiž soudí, že státu jakožto akcionáři nelze přisoudit náklady na likvidaci, protože vystavení akcionáře je vázáno na hodnotu jeho vkladu do základního kapitálu podniku.
6.1.2.2. Závěr
308.
Komise tak soudí, že soukromý investor by dal přednost méně nákladnému řešení, což znamená likvidaci společnosti SNCM. Komise proto dospívá k závěru, že záporná cena ve výši 158 milionů EUR představuje státní podporu.
6.1.3. Kapitálový vklad společnosti CGMF ve výši 8,75 milionu EUR
309.
Ve svých připomínkách po rozhodnutí o zahájení řízení se francouzské orgány domnívají, že navýšení kapitálu ve výši 8,75 milionu EUR provedené francouzským státem proběhlo souběžně se vkladem soukromých investorů. Vysvětlují, že souběžnost posiluje minoritní podíl, který převzal francouzský stát, zatímco většinu prostředků poskytl trh. Kromě toho se domnívají, že míra výnosnosti vkladu státu ve výši […] (60) % ročně představuje pro soukromého investora odpovídající výnosnost investovaného kapitálu v dlouhodobém horizontu. V informační zprávě ze dne 16. května 2013 se dále domnívají, že rizika spojená se zrušující doložkou jsou vyrovnána možností odkupu soukromými akcionáři.
310.
Vklad státu je nyní nutno porovnat se vkladem soukromých nabyvatelů, tj. s částkou 26,25 milionu EUR. Jak bylo ale prokázáno v oddíle 6.1.2, vklad státu dosahuje výše 158 milionů EUR, ke kterým je nutno přidat 38,5 milionu EUR podpor pro jednotlivce a 15,81 milionu EUR vyplacených na základě plánu z roku 2002, jak bude prokázáno v oddílech 6.1.4 a 6.1.5.
311.
Všechna opatření z roku 2006 jsou obsažena v memorandu o porozumění. Strany tohoto memoranda, tzn. společnosti CGMF, BCP a VT, se v tomto stejném dokumentu dohodly na vkladu ve výši 158 milionů EUR, záloze na běžný účet ve výši 38,5 milionu EUR a navýšení kapitálu ve výši 8,75 milionu EUR. V tomto konkrétním případě představují tato tři opatření jednu a tutéž transakci provedenou s cílem privatizovat společnost SNCM. Jak zdůrazňuje Tribunál v bodě 125 rozsudku ze dne 11. září 2012, „k tomuto kapitálovému vkladu [ve výši 8,75 milionu EUR] totiž došlo v rámci globálního memoranda o prodeji vzešlého z výhradního jednávání, kde vklady nabyvatelů představují protiplnění za tíživé závazky francouzského státu různých forem“. Tři výše uvedená opatření je proto nutno považovat globálně za vklad finančních prostředků do společnosti SNCM státem a porovnat je se vkladem soukromých investorů za účelem posouzení, zda jejich zásah byl či nebyl významný.
312.
Na základě předcházejícího dospívá Komise k závěru, že vklad soukromých akcionářů, který představoval 10,6 % celkového vkladu, nelze považovat za významný.
313.
Jak již bylo shledáno v 311. bodě odůvodnění, tři opatření tohoto konkrétního případu představují jedinou privatizační transakci. Komise se domnívá, že soukromé a veřejné kapitálové vklady lze proto považovat za souběžné.
314.
Pokud jde o kritérium vkladů provedených za srovnatelných podmínek, Komise nejprve zaznamenává, že zúčastněné strany, tj. společnosti CCF a STIM, zpochybnily významnou povahu soukromého zásahu, a zejména pak existenci srovnatelných podmínek mezi veřejnou investicí a soukromými investory z důvodu zrušující doložky.
315.
Komise se domnívá, že podmínky tohoto navýšení kapitálu samy o sobě prokazují, že rizika nejsou pro soukromé a veřejné investory stejná. Existence a podmínky zrušující doložky postoupení společnosti prokazují samy o sobě, že v případě splnění podmínek uvedených v doložce není postavení soukromých investorů a veřejného investora z hlediska rizika stejné. Podle memoranda o porozumění mají soukromí investoři možnost se stáhnout a získat zpět svůj vklad v případě záporného rozhodnutí Komise, Tribunálu nebo Soudního dvora či v případě neobnovení pověření veřejnou službou. Tato poslední část zrušující doložky se týká jádra činnosti společnosti SNCM, a má proto pro stát o to větší negativní dopad. Společnost SNCM je totiž tradičním provozovatelem spojení mezi Korsikou a kontinentální Francií. Zhruba dvě třetiny její činnosti se uskutečňuje mezi Marseille a Korsikou v rámci pověření veřejnou službou. Zrušující doložka tak chrání soukromé investory před obchodním rizikem u většiny činností společnosti SNCM. Toto riziko nese ve skutečnosti pouze stát.
316.
Uplatnění výše uvedené zrušující doložky by mělo na jedné straně za následek, že by společnost SNCM byla povinna vrátit soukromým investorům veškeré vklady nabyvatelů. Na druhé straně by společnost CGMF vlastnila znovu 100 % kapitálu společnosti SNCM v situaci, kdy by výrazně vzrostlo riziko likvidace a tím ztráty významné části veřejných investic.
317.
Pokud jde o slib koupě soukromými akcionáři, společnost CGMF ho může využít pouze v případě, že se společnost SNCM ocitne v nuceném vyrovnání nebo konkurzním řízení. Uvedené potvrzuje, že v případě potíží nelze této opce použít a že rizika nese v zásadě společnost CGMF, to znamená francouzský stát. Komise se proto domnívá, že tento slib koupě nelze analyzovat jako protiplnění ke zrušující doložce.
318.
Komise kromě toho nemůže přijmout tvrzení francouzských orgánů, podle nějž obsahovalo memorandum o porozumění řadu záruk chránících investici státu. Povinnosti uložené nabyvatelům totiž pro ně nepředstavují dodatečná rizika či omezení, která by je postavila do situace srovnatelné se situací společnosti CGMF. Cílem těchto povinností je pouze zajistit, aby během období, kdy soukromí nabyvatelé mohou uplatnit zrušující doložku, tito nabyvatelé nepřistoupili k žádné právní úpravě společnosti SNCM a uskutečňovali pouze úkony nutné pro provedení podnikatelského záměru a sociální dohody.
319.
Kromě toho, a jak zdůrazňuje Tribunál v rozsudku ze dne 11. září 2012, pouhá analýza očekávané výnosnosti nestačí k závěru, že stát provedl investici za tržních podmínek, protože soukromí investoři a veřejný investor nesdílejí rizika vyrovnaným způsobem.
320.
Opatření může být stále v souladu se zásadou soukromého investora v tržním hospodářství i při nesplnění podmínky investice pari passu. V takovém případě by ale bylo nutno prokázat, že chování státu odpovídá tomu, jak by se v podobné situaci zachoval informovaný soukromý investor, například pomocí analýz ex ante výnosnosti investice. Avšak francouzské orgány nepředložily žádný důkaz provedení takovéto analýzy ex ante. Francouzské orgány se ve svých připomínkách pouze domnívaly ex post, že fixní míra odměny ve výši […] (60) % by byla pro soukromého investora přiměřená, a použily k tomu srovnání s mírou výnosnosti francouzského státního dluhopisu OAT (Obligation Assimilable du Trésor) emitovaného státem, jehož výnosnost se v té době pohybovala mezi 3,72 % a 3,95 %. Neposkytly ale žádnou analýzu, která by prokazovala, že míra 10 % by byla pro soukromého investora přijatelná vzhledem k rizikům nesených státem, jako je například zrušující doložka nebo rizika spojená se situací podniku.
321.
Hlavně se ale míra […] (60) % vztahuje pouze na kapitálový vklad ve výši 8,75 milionů EUR a zmíněná analýza by musela zohlednit celkový vklad státu, se kterým stát v memorandu souhlasil. Jelikož se zápornou cenou ve výši 158 milionů EUR nebo se zálohou na běžný účet ve výši 38,5 milionu EUR není spojena žádná výnosnost, byla by míra výnosnosti celkové investice státu do společnosti SNCM v okamžiku její privatizace v roce 2006 zřetelně nižší než míra výnosnosti státního dluhopisu OAT. Z důvodu návazných rizik by soukromý investor v tržním hospodářství podobnou míru nepřijal.
322.
Vzhledem k výše uvedenému se Komise domnívá, že nejsou splněna kritéria stanovená judikaturou, aby šlo rovnou vyloučit povahu podpory předmětného opatření. Komise se proto domnívá, že kapitálový vklad francouzského státu ve výši 8,75 milionu EUR poskytuje společnosti SNCM ekonomickou výhodu, protože tento vklad proběhl souběžně se vkladem soukromého kapitálu za podmínek, které nejsou ve smyslu judikatury Unie srovnatelné. Předmětné opatření proto představuje státní podporou podle čl. 107 odst. 1 SFEU.
6.1.4. Opatření podpory pro jednotlivce (38,5 milionu EUR)
323.
Francouzské orgány se domnívají, že toto financování představuje podporu pro jednotlivce, z níž podnik nemá žádný prospěch, a že se tak nejedná o státní podporu. Zúčastněné strany, společnosti CCF a STIM, napadaly označení tohoto opatření za podporu pro jednotlivce, protože se mimo jiné domnívají, že toto opatření může mít pro společnost SNCM nepřímé pozitivní důsledky.
324.
Komise se domnívá, že na prokázání nepřítomnosti podpory ve prospěch zaměstnavatele nestačí skutečnost, že přímými příjemci podpory pro jednotlivce jsou jeho zaměstnanci. Tribunál totiž upřesňuje, že „[…] skutečnost, že přímými příjemci podpory pro jednotlivce jsou zaměstnanci, nemůže stačit k vyloučení existence podpory ve prospěch jejich zaměstnavatele“ (155).
325.
Jak rovněž uvádí Tribunál v bodě 138 rozsudku ze dne 11. září 2012, „[k] přezkoumání, zda tyto podpory pro jednotlivce představují podporu ve smyslu čl. 87 odst. 1 Smlouvy o ES, je […] třeba určit, zda společnosti SNCM vzniká nepřímé ekonomické zvýhodnění, jež jí umožňuje vyhnout se nákladům, které by normálně zatěžovaly její finanční zdroje, a zabraňuje tedy tomu, aby tržní mechanizmy vedly ke svým přirozeným důsledkům“.
326.
Komise dále zaznamenává, že podle memoranda o porozumění představuje toto opatření závazek státu vůči soukromým partnerům, že bude financovat „část nákladů spojených s případnými dobrovolnými odchody či vypovězením pracovních smluv (bez ohledu na jejich povahu) zvaných „na velkorysost“, které by doplnily částky všeho druhu, jež musí zaměstnavatel zaplatit (…)“. Jak zdůrazňuje Tribunál v bodě 145 rozsudku ze dne 11. září 2012, skutečnost, že jsou tyto podpory pro jednotlivce součástí memoranda „o prodeji“, nasvědčuje tomu, že z nich plyne zvýhodnění. Strany se k nim uchýlily, protože z nich mohly mít určitý prospěch.
327.
Tyto podpory proto mohou ekonomicky zvýhodnit společnost SNCM tím, že jí umožňují nenést všechny náklady spojené s případným a budoucím odchodem některých zaměstnanců. Pokud stát zbaví podnik těchto nákladů, představuje to pro podnik zvýhodnění. Komise připomíná, že tato doplňková opatření sociální povahy mají za cíl usnadnit provádění plánů propouštění, které jsou nutné pro dosažení cílů podniku, a že tato opatření nevyplývají ze zákonné povinnosti. V tomto konkrétním případě prokazuje četnost sociálních konfliktů v rámci společnosti SNCM, že provádění sociálního plánu vyvolává téměř systematicky stávky a jiné akce odborů. Tato doplňková opatření sociální povahy představují bez pochyby pro společnost SNCM výhodu.
328.
Komise proto zastává názor, že toto opatření představuje státní podporou podle čl. 107 odst. 1 SFEU.
6.1.5. Zůstatek ve výši 15,81 milionu EUR vyplacený jako podpora na restrukturalizaci z roku 2002
329.
Opatření z roku 2006 podstatným způsobem zvyšují částku podpory na restrukturalizaci posuzovanou v rámci plánu z roku 2002, jejíž výše dosahuje 69,29 milionu EUR a již lze analyzovat jako změnu plánu restrukturalizace a nákladů s ním spojených. Plán restrukturalizace totiž probíhal ještě v době, kdy se začalo uvažovat o privatizaci. Společnost SNCM ale dosáhla jeho cílů ohledně obnovení životaschopnosti. Tribunál upřesnil, že „[v] tomto ohledu je totiž třeba podotknout, že rozhodnutí z roku 2006 výslovně stanoví, že pokud bude plán z roku 2006 obsahovat prvky podpory na restrukturalizaci, měly by být tyto posuzovány společně s podporou na restrukturalizaci plánu z roku 2002 (…)“ (156). Tribunál zdůrazňuje, že tato analýza byla provedena „oprávněně“. Částka ve výši 69,29 milionu EUR odpovídá částce ve výši 66 milionů EUR, jež byla poskytnuta v roce 2002 jako první část plánu restrukturalizace, a částce ve výši 3,29 milionu EUR podpory, jež byla poskytnuta v roce 2005 jako druhá část.
330.
Z této částky podpory poskytnuté na základě plánu restrukturalizace z roku 2002 se částka 53,4 milionu EUR ve skutečnosti týká pověření veřejnou službou. Protože zákonnost této podpory potvrdil rozsudek Tribunálu ze dne 11. září 2012, musí Komise přezkoumat současně slučitelnost vlastní podpory na restrukturalizaci, tzn. částku 15,81 milionu EUR poskytnutou během restrukturalizace z roku 2002, a na základě pokynů z roku 2004 slučitelnost všech opatření z roku 2006.
6.2. PŘEZKUM SLUČITELNOSTI PODPOR NA RESTRUKTURALIZACI VYPLACENÝCH V ROCE 2002 A V ROCE 2006
6.2.1. Příslušné pokyny
331.
Komise poznamenává, že plán restrukturalizace z roku 2002 byl přezkoumáván v rámci pokynů z roku 1999. Poznamenává rovněž, že nová opatření z roku 2006, která zahrnují plán z roku 2002, byla přijata po vstupu v platnost nových pokynů z roku 2004 a provedena před tím, než je Komise schválila.
332.
V souladu s přechodnými pravidly stanovenými pokyny z roku 2004 (157) vztahují se tyto pokyny na protiprávní podporu, jejíž část byla poskytnuta po jejich vstupu v platnost.
333.
Jelikož opatření z roku 2006 představují podporu, spadají tak do rámce restrukturalizačních akcí zahájených v roce 2002 a je nutno je analyzovat s nimi jako celek. Slučitelnost všech těchto podpor bude proto analyzována v rámci pokynů z roku 2004.
6.2.2. Podnik v obtížích
334.
Podnik je způsobilý pro poskytnutí podpory na restrukturalizaci, pokud ho lze označit za podnik v obtížích ve smyslu pokynů.
335.
V tomto konkrétním případě Komise připomíná, že shledala dodržení tohoto kritéria jak v rozhodnutí Komise ze dne 17. července 2002 o podpoře na záchranu společnosti SNCM (158), tak v rozhodnutí ze dne 19. srpna 2002 o zahájení formálního vyšetřovacího řízení plánu navýšení kapitálu na základě roční účetní uzávěrky společnosti SNCM za rok 2001.
336.
Pro účely tohoto rozhodnutí Komise ověřila na základě účetní uzávěrky podniku za rok 2002, zda společnost SNCM tuto podmínku splňuje. Vlastní kapitál kromě předepsaných rezerv (159) zůstával i v roce 2002 nadále záporný ve výši - 26,5 milionu EUR po schodku - 30,7 milionu EUR v roce 2001. Tato čísla představují více než poloviční snížení základního kapitálu podniku, přičemž více jak čtvrtina snížení připadá na období dvanácti měsíců po oznámení. Tím byla ověřena podmínka obsažená v bodě 10 písm. a) pokynů.
337.
Kromě vývoje základního kapitálu Komise shledává, že:
-
v období 2001-2002 se běžný hospodářský výsledek před zdaněním snížil z hodnoty -5,1 milionu EUR v roce 2001 na hodnotu -5,8 milionu EUR v roce 2002 a ke zmírnění čistých ztrát v roce 2002 došlo pouze díky prodeji některých plavidel;
-
schopnost samofinancování společnosti SNCM, která byla 39,2 milionu EUR na konci roku 2001, se na konci roku 2002 snížila na 35,7 milionu EUR;
-
čisté finanční závazky kromě leasingu se v období 2000-2002 zvýšily ze 135,8 milionu EUR na 144,8 milionu EUR;
-
finanční náklady (úroky a podobné náklady) se zvýšily ze 7,0 milionu EUR v roce 2000 na 9,503 milionu EUR v roce 2002.
338.
Francouzské orgány ostatně Komisi potvrdily, že banky nadále odmítají půjčovat společnosti SNCM peníze kvůli jejímu zadlužení, a to přesto, že jim společnost SNCM nabídla jako záruku svá poslední plavidla nezatížená hypotékou nebo podobnými břemeny.
339.
Smlouva o pověření veřejnou službou na této analýze nic nezměnila. Tato smlouva měla sice ve spojení s úspěšně provedeným plánem restrukturalizace umožnit společnosti SNCM dosáhnout v dlouhodobém výhledu kladných provozních výsledků, zůstává ale skutečností, že akutní nedostatek vlastních finančních prostředků, rostoucí zadlužení a náklady na prováděcí opatření restrukturalizačního plánu by musely společnost SNCM přivést za určitou dobu do stavu platební neschopnosti.
340.
Jelikož období restrukturalizace trvalo od roku 2002 do roku 2006, je nutno ověřit, zda společnost SNCM splňovala tuto podmínku po celé toto období, a zejména v okamžiku rozhodnutí o nových vkladech veřejných prostředků.
341.
Rozhodnutí z roku 2003 shledalo, že společnost SNCM splňovala toto kritérium za účetní období 2001 a 2002 (160).
342.
Nyní je nutno ověřit, zda společnost SNCM splňovala stále tuto podmínku v účetních obdobích 2003 až 2005, což je poslední úplné účetní období před zavedením nových opatření z roku 2006 ohledně privatizace společnosti SNCM.
343.
Jak již bylo uvedeno v 73. bodě odůvodnění a následujících, situace společnosti SNCM se v roce 2004 a 2005 prudce zhoršila. Běžný výsledek hospodaření společnosti SNCM tak dosáhl částky - 32,6 milionu EUR v roce 2004 a částky - 25,8 milionu EUR v roce 2005. Pokud jde o čistý výsledek, dosáhl v roce 2004 částky - 29,7 milionu EUR a v roce 2005 částky - 28,8 milionu EUR. Vlastní kapitál v roce 2005 (- 1,7 milionu EUR) vykázal oproti roku 2004 snížení o 25,5 milionu EUR. Toto snížení odpovídá více než poloviční ztrátě základního kapitálu, přičemž více než čtvrtina připadá na období posledních dvanácti měsíců. Tím byla ověřena dostatečná podmínka obsažená v bodě 10 písm. a) pokynů z roku 2004.
344.
Na základě předcházejícího se Komise domnívá, že společnost SNCM lze označit za podnik v obtížích ve smyslu pokynů z roku 2004.
6.2.2.1. Vlastní příspěvek
345.
Podle bodu 43 pokynů se „výše a míra podpory musí omezit na úplné minimum restrukturalizačních nákladů nutných k provedení restrukturalizace s ohledem na stávající finanční zdroje podniku, jeho akcionářů či společníků nebo obchodní skupiny, ke které náleží. Při posuzování tohoto aspektu bude vzata v úvahu jakákoli dříve poskytnutá podpora na záchranu. Od příjemců podpory se očekává, že k plánu restrukturalizace přispějí významným dílem z vlastních zdrojů, včetně prodeje aktiv, která nejsou nezbytně nutná pro přežití podniky, nebo z vnějších zdrojů za tržních podmínek. Toto přispění bude svědčit o tom, že jsou hospodářské subjekty přesvědčeny o možnosti opětovné životaschopnosti daného podniku. Takové přispění musí být skutečné, tj. opravdové, bez všech očekávaných budoucích výnosů, jako je peněžní tok, a musí být co nejvyšší“.
346.
V bodě 44 pokynů je upřesněno, že „následující příspěvky(1) na restrukturalizaci bude Komise za normálních okolností považovat za přiměřené: alespoň 25 % v případě malých podniků, alespoň 40 % u středních podniků a alespoň 50 % u velkých podniků. Za výjimečných okolností a v případě zvlášť závažných problémů, které musí členský stát prokázat, se Komise může spokojit i s nižším příspěvkem“.
347.
V bodě 7 pokynů je rovněž upřesněno, že „je vhodné znovu a jasněji potvrdit zásadu, že toto přispění [významný příspěvek příjemce k restrukturalizaci] musí být skutečné a nesmí obsahovat žádný prvek podpory. Příspěvek ze strany příjemce má dvojí význam: na jedné straně vyjadřuje, že subjekty na trhu (vlastníci, věřitelé) jsou přesvědčeni o tom, že se podnik může v přiměřené lhůtě stát opět životaschopným. Na druhé straně je tento příspěvek zárukou toho, že je podpora na restrukturalizaci omezena na minimum nutné k obnovení životaschopnosti, což snižuje narušení hospodářské soutěže. […]“.
348.
Judikatura rovněž zdůraznila, že vlastní příspěvek musí vyjadřovat, že subjekty na trhu jsou přesvědčeny o tom, že obnovení životaschopnosti je proveditelné (161). Komise zdůrazňuje, že tento požadavek je mimořádně důležitý v případě společnosti SNCM kvůli situaci, v níž se nacházela od roku 2002. Komise připomíná, že původní restrukturalizační opatření z roku 2002 nevedla k očekávaným výsledkům. Některá z nich nebyla dodržena nebo nebylo dosaženo jejich cílů (viz 351. bod odůvodnění). Protože společnost SNCM nebyla schopna provést v celém rozsahu tato první restrukturalizační opatření, její ekonomická a finanční situace se počínaje rokem 2004 nadále zhoršovala (viz 73. až 75. bod odůvodnění).
349.
V roce 2002 dosáhly náklady na restrukturalizaci výše 46 milionů EUR. Pokud jde o opatření z roku 2006, Komise se domnívá, že výše nákladů na restrukturalizaci odpovídala částce podpory (162) ve výši 202,5 milionu EUR, ke které je nutno přičíst navýšení kapitálu soukromými partnery, tzn. částku 26,25 milionu EUR, což dává celkovou částku ve výši 274,8 milionu EUR. Vlastní příspěvek se skládá z částky 42,385 milionu EUR za čistý prodej aktiv a z částky 26,25 milionu EUR v podobě navýšení kapitálu soukromými partnery, což představuje celkový vlastní příspěvek ve výši 68,635 milionu EUR. Při zohlednění nových opatření z roku 2006 tak vlastní příspěvek dosahuje výše 25 %, zatímco pokyny vyžadují příspěvek ve výši nejméně 50 %. Komise upřesňuje, že francouzské orgány neuvedly žádné výjimečné okolnosti a zvlášť závažné problémy, aby se Komise mohla spokojit s nižším skutečným vlastním příspěvkem. Komise se v každém případě domnívá, že v tomto konkrétním případě neexistují žádné výjimečné okolnosti, které by odůvodňovaly sníženou míru vlastního příspěvku vyžadovaného pokyny z roku 2004.
350.
Komise proto zastává názor, že vlastní příspěvek společnosti SNCM k restrukturalizaci je z hlediska ustanovení pokynů nedostatečný.
6.2.2.2. Obnovení životaschopnosti v dlouhodobém výhledu
351.
V rozhodnutí o zahájení řízení vyjádřila Komise pochybnosti o obnovení životaschopnosti společnosti SNCM v dlouhodobém výhledu, a to zejména z těchto důvodů:
-
společnost SNCM neuvažovala o zrušení všech svých ztrátových činností;
-
úspěch plánu restrukturalizace úzce závisel na přidělení pověření veřejnou službou mezi Marseille a Korsikou na období mezi 1. lednem 2007 a 31. prosincem 2012;
-
nebyly dodrženy prognózy snížení počtu zaměstnanců plavících se na lodích stanovené v plánu z roku 2002 a nebylo dosaženo zvýšení produktivity o 10 %;
-
snížení počtu zaměstnanců o 400 pracovních míst vyjádřených v ekvivalentech plného pracovního úvazku nebylo dostatečné stejně jako opatření na zvýšení produktivity stanovené v plánu z roku 2006, a to kvůli odchylkám oproti plánu z roku 2002.
352.
Francouzské orgány odpověděly, že změna akcionářů a provedení tří opatření privatizačního plánu umožní společnosti SNCM rozvíjet svou činnost na zdravém základě, a že ztrátovost některých odvětví její činnosti tak není ničím, co by nešlo napravit.
353.
Komise zjišťuje, že opatření stanovená plánem restrukturalizace z roku 2002 nemohla být provedena do konce, což vedlo k prudkému zhoršení výsledku hospodaření společnosti v roce 2004 a 2005. V roce 2006 zvýšení obratu o 20 milionů EUR a navýšení vyrovnání za veřejnou službu o 9 milionů neumožnily ozdravění provozního výsledku, protože růst cen pohonných hmot a zvýšení provozních nákladů značně převýšily prognózy. Znalec Komise zjistil, že několik událostí (163) výrazně zpomalilo provádění podnikatelského plánu nabyvatelů společnosti, a na tomto základě dospěl k závěru, že nahromaděné ztráty mohou být podstatně vyšší, než se na rok 2007 původně předpokládalo.
354.
Komise se proto domnívá, že odpovědi francouzských orgánů neodstranily všechny její pochybnosti. Vázat totiž obnovení životaschopnosti na přidělení pověření veřejnou službou na období 2007-2013 a na provedení tří opatření privatizačního plánu, jehož zákonnost a slučitelnost s vnitřním trhem nebyla zatím potvrzena, se jeví jako riskantní. Věrohodnost plánu obnovení životaschopnosti podniku v dlouhodobém výhledu přepokládá přinejmenším, že zvolené předpoklady jsou realistické. Avšak v tomto konkrétním případě závisí úspěch plánu téměř výlučně na tom, že dojde k hypotetickým událostem, na které společnost SNCM nemá žádný vliv. Vzhledem k finanční situaci společnosti SNCM v dotčené době si Komise dále klade otázku o jejích schopnostech financovat nutné obnovení některých jejích trajektů. Francouzské orgány toto obnovení přitom uvádějí jako krok, který umožní dosáhnout cíle obnovení životaschopnosti.
355.
Komise proto zastává názor, že není splněna podmínka obnovení životaschopnosti v dlouhodobém výhledu stanovená pokyny.
6.2.2.3. Zamezení narušení hospodářské soutěže (vyrovnávací opatření)
356.
Zrušené rozhodnutí z roku 2008 uvádělo čtyři vyrovnávací opatření:
-
uzavření dceřiné společnosti Corsica Marittima (82 000 cestujících v roce 2000), která zajišťovala spojení mezi Itálií a Korsikou, a tedy odchod skupiny SNCM z trhu dopravní obslužnosti mezi Itálií a Korsikou;
-
téměř úplný odchod společnosti SNCM ze spoje mezi Toulonem a Korsikou, tedy z trhu, který v roce 2002 představoval ne méně než 460 000 cestujících;
-
omezení nabídky celkového počtu míst a rotací zajišťovaných od roku 2003 každoročně společností SNCM, a to zejména na spoji mezi Nice a Korsikou;
-
prodej čtyř plavidel.
357.
Komise připomíná, že uvedená opatření navrhly francouzské orgány vzhledem k podpoře ve výši 15,81 milionů EUR, což je částka, která odpovídá výši podpory na restrukturalizaci poskytnuté v roce 2002.
358.
Po zrušení rozhodnutí z roku 2008 rozsudkem ze dne 11. září 2012 přesahuje nyní celková výše podpory částku 210 milionů EUR. Komise zastává názor, že její pochybnosti nemohly být odstraněny z následujících důvodů.
359.
Pokud jde o prodej čtyř pravidel, s nímž počítala restrukturalizace z roku 2002, Komise zaznamenává, že tato postoupení byla částečně vyrovnána dodáním plavidla Danielle Casanova v červnu roku 2002 a smíšených plavidel Paglia Orba a Pascal Paoli v roce 2003.
360.
Pokud jde o uzavření společnosti Corsica Marittima, v bodě 40 pokynů je zejména upřesněno, že „[o]dpisy a ukončení ztrátových činností, které by bylo v každém případě nutné pro obnovení životaschopnosti podniku, nebude za účelem posouzení kompenzačních opatření považováno za snížení kapacity nebo omezení působnosti na trhu“. Uzavření společnosti Corsica Marittima, která byla ztrátová od doby svého založení v roce 1990, nelze proto označit za vyrovnávací opatření, ale spíše za opatření, jež se podílí na obnovení životaschopnosti v dlouhodobém výhledu.
361.
Stejné uvažování platí také pro dopravní obslužnost mezi Korsikou a Nice. Komise zaznamenává, že společnost SNCM má minoritní podíl na trhu, zatímco společnost Corsica Ferries France má 70 % podíl na trhu (164). Podle Stephensovy zprávy je po přepravě z Nice silná poptávka, a to zejména v hlavní sezóně. Poptávka po přepravě na tomto spoji existuje ostatně i mimo hlavní sezónu. Přesto běžný výsledek na tomto spoji vykazoval v období 2004-2007 ztrátu. Toto opatření proto nelze označit za vyrovnávací, ale spíše za opatření, jež přispívá k obnovení životaschopnosti v dlouhodobém výhledu.
362.
Komise rovněž zaznamenává, že přeprava cestujících mezi Korsikou a přístavem města Toulon výrazně vzrostla a zvýšila se z 200 000 cestujících v roce 1999 na téměř 1 milion v roce 2007 (165). Téměř úplný odchod společnosti SNCM z tohoto spoje by proto šlo označit za vyrovnávací opatření. Komise ale bere na vědomí, že z hlediska počtu cestujících představuje spoj mezi městem Toulon a Korsikou pro společnost SNCM nejméně důležitý spoj.
363.
Pokud by toto opatření bylo přesto označeno za vyrovnávací, Komise zastává názor, že by bylo výrazně nedostatečné. V bodě 40 pokynů se totiž uvádí, že „[o]patření musejí být úměrná rušivým účinkům podpory (…)“. Jak již bylo připomenuto v 341. a 342. bodu odůvodnění, Komise zjišťuje, že předmětná opatření navrhly francouzské orgány vzhledem k podpoře ve výši 15,81 milionů EUR, což je částka, která odpovídá výši podpory na restrukturalizaci poskytnuté v roce 2002. Jelikož ale celková částka podpory nyní dosahuje přibližně výše 218 milionů EUR, Komise zastává názor, že navrhovaná opatření jsou nedostatečná vzhledem k narušení hospodářské soutěže vyvolanému poskytnutím těchto podpor.
364.
Komise proto zjišťuje, že se nepodařilo odstranit pochybnosti ohledně označení těchto opatření, a to buď za vyrovnávací, nebo za opatření nutná pro obnovení životaschopnosti. V každém případě zůstávají navrhovaná opatření výrazně nedostatečná.
365.
Francouzské orgány zdůraznily riziko monopolního postavení společnosti CFF v případě zániku společnosti SNCM. Komise se domnívá, že francouzské orgány neprokázaly dostatečným způsobem existenci tohoto rizika. Přeprava cestujících a nákladu mezi kontinentální Francií a Korsikou je totiž konkurenční trh otevřený všem provozovatelům působícím v oblasti Středozemního moře. Tento trh se rovněž vyznačuje neexistencí překážek vstupu. V každém případě není postavení společnosti Corsica Ferries takové, aby odůvodňovalo tvrzení o narušení hospodářské soutěže spornými opatřeními.
366.
Vzhledem k předcházejícímu dospívá Komise k závěru, že navrhovaná opatření nesplňují kritéria uvedená v bodě 38 až 42 pokynů.
VII. ZÁVĚR
7.1. NESLUČITELNOST A VRÁCENÍ KAPITÁLOVÉHO VKLADU, KTERÝ FRANCOUZSKÉ ORGÁNY OZNÁMILY V ROCE 2002, A TŘÍ NOVÝCH OPATŘENÍ PROVEDENÝCH FRANCOUZSKÝMI ORGÁNY V ROCE 2006
367.
Kapitálový vklad ve výši 15,81 milionu EUR, který francouzské orgány oznámily v roce 2002, a tři nová opatření, která provedly v roce 2006, tj. postoupení 75 % společnosti SNCM za zápornou cenu ve výši 158 milionů EUR, navýšení kapitálu o 8,75 milionu EUR, které upsala společnost CGMF, a záloha na běžný účet ve výši 38,5 milionu EUR ve prospěch zaměstnanců společnosti SNCM, představují podpory ve smyslu čl. 107 odst. 1 SFEU. Tyto podpory jsou neslučitelné s vnitřním trhem.
368.
Komise připomíná, že podle čl. 14 odst. 1 nařízení Rady (ES) č. 659/1999, musí být jakákoliv protiprávní podpora neslučitelná s vnitřním trhem získána od jejího příjemce zpět.
369.
Pro účely tohoto zpětného získání francouzské orgány v souladu s kapitolou V nařízení Komise (ES) č. 794/2004 (166), připočtou navíc k výši podpory úroky z navrácení, které se účtují ode dne, kdy byla podniku předmětná podpora dána k dispozici, a to až do dne skutečného zpětného získání (167).
7.2. NESLUČITELNOST A ZPĚTNÉ ZÍSKÁNÍ PODPORY NA ZÁCHRANU
370.
V okamžiku, kdy opatření oznámená jako podpora na restrukturalizaci nesplňují podmínky slučitelnosti stanovené pokyny, je obvyklé vyvodit důsledky z této neslučitelnosti, pokud jde o podporu na záchranu schválenou společnosti SNCM francouzskými orgány, která byla předmětem rozhodnutí Komise ze dne 17. července 2002, a vynutit její zpětné získání.
371.
Dne 19. listopadu 2002 předložily francouzské orgány Komisi kopie úmluv o zálohách uzavřených mezi společnostmi SNCM a CGMF s doklady o splacení zálohy společnosti CGMF společností SNCM dvěma bankovními převody provedenými 13. května a 14. června 2002.
PŘIJALA TOTO ROZHODNUTÍ:
Článek 1
Kapitálový vklad ve výši 15,81 milionu EUR a tři nová opatření, která provedly francouzské orgány v roce 2006, tj. postoupení 75 % společnosti SNCM za zápornou cenu ve výši 158 milionů EUR, navýšení kapitálu o 8,75 milionu EUR, které upsala společnost CGMF, a záloha na běžný účet ve výši 38,5 milionu EUR ve prospěch zaměstnanců společnosti SNCM, která provedla Francie v rozporu s čl. 108 odst. 3 SFEU ve prospěch společnosti SNCM, představují protiprávní státní podporu neslučitelnou s vnitřním trhem.
Článek 2
1. Francie je povinna získat od příjemců zpět podpory uvedené v článku 1.
2. K částkám, které je nutno získat zpět, se přičítají úroky počínaje dnem, kdy byly částky dány k dispozici příjemci, až do jejich skutečného zpětného získání.
3. Úroky se počítají ze základu složeného v souladu s kapitolou V nařízení (ES) č. 794/2004 a nařízením Komise (ES) č. 271/2008 (168), kterým se mění nařízení (ES) č. 794/2004.
Článek 3
1. Zpětné získání podpor uvedených v článku 1 se provede s okamžitým účinkem.
2. Francie zajistí, aby toto rozhodnutí bylo provedeno ve lhůtě čtyř měsíců ode dne jeho oznámení.
Článek 4
1. Do dvou měsíců od oznámení tohoto rozhodnutí poskytne Francie Komisi tyto informace:
a)
celkovou částku (jistina a úroky), kterou je třeba od příjemce získat zpět;
b)
podrobný popis již přijatých nebo plánovaných opatření pro splnění tohoto rozhodnutí;
c)
doklady prokazující, že příjemci bylo nařízeno podporu vrátit.
2. Francie bude Komisi informovat o vývoji vnitrostátních opatření přijatých s cílem vykonat toto rozhodnutí až do úplného zpětného získání podpor uvedených v článku 1. Na žádost Komise předloží Francie neprodleně informace o již přijatých a plánovaných opatřeních pro splnění tohoto rozhodnutí. Rovněž poskytne podrobné informace o částkách podpory a úroků, které již byly získány od příjemce zpět.
Článek 5
Toto rozhodnutí je určeno Francouzské republice.
V Bruselu dne 20. listopadu 2013.
DECISIÓN DE LA COMISIÓN
de 20 de noviembre de 2013
relativa a las ayudas estatales SA 16237 (C58/02) (ex N118/02) ejecutadas por Francia en favor de la SNCM
[notificada con el número C(2013) 7066]
(El texto en lengua francesa es el único auténtico)
(Texto pertinente a efectos del EEE)
(2014/882/UE)
LA COMISIÓN EUROPEA,
Visto el Tratado de Funcionamiento de la Unión Europea y, en particular, su artículo 108 (1), apartado 2, párrafo primero,
Visto el Acuerdo sobre el Espacio Económico Europeo y, en particular, su artículo 62, apartado 1, letra a),
Después de haber emplazado a los interesados para que presentaran sus observaciones, de conformidad con los citados artículos (2), y teniendo en cuenta dichas observaciones,
Considerando lo siguiente:
I. PROCEDIMIENTO
(1)
El 18 de febrero de 2002, Francia notificó a la Comisión un proyecto de ayuda a la reestructuración en favor de la Société Nationale Maritime Corse-Méditerranée (en lo sucesivo, «la SNCM»), completado el 3 de julio de 2002 (3). Este proyecto de reestructuración se hizo efectivo tras la notificación, el 20 de diciembre de 2001, por las autoridades francesas, de un adelanto de tesorería de 22,5 millones EUR, concedido por la Compagnie Générale Maritime et Financière (en lo sucesivo, «la CGMF») (4) a la SNCM, en concepto de ayuda de salvamento. Mediante Decisión de 17 de julio de 2002 (5) (en lo sucesivo, «la Decisión de 2002»), la Comisión autorizó la ayuda de salvamento en favor de la SNCM en el marco del procedimiento previo de examen de las ayudas establecido por el artículo 88, apartado 3, del Tratado CE. La ayuda a la reestructuración notificada consistía en recapitalizar la SNCM a través de la CGMF, con un importe de 76 millones EUR.
(2)
Mediante carta de 19 de agosto de 2002, la Comisión comunicó a las autoridades francesas la Decisión de incoar el procedimiento de investigación formal (6), en aplicación del artículo 88, apartado 2, del Tratado CE, y del artículo 6 del Reglamento (CE) no 659/1999 del Consejo (7).
(3)
El 8 de octubre de 2002 (8), las autoridades francesas comunicaron a la Comisión sus observaciones sobre la Decisión de 19 de agosto de 2002 (9).
(4)
A petición de las autoridades francesas se organizaron reuniones de trabajo con los servicios de la Comisión el 24 de octubre y el 3 de diciembre de 2002, así como el 25 de febrero de 2003.
(5)
En el marco de la incoación del procedimiento, la Comisión recibió observaciones de dos empresas: Corsica Ferries France (en lo sucesivo, «CFF»), el 8 de enero de 2003 (10), y STIM d’Orbigny Grupo Stef-TFE (en lo sucesivo, «STIM»), el 7 de enero de 2003, así como de distintos entes territoriales franceses, el 18 de diciembre de 2002, y el 9 y el 10 de enero de 2003. Mediante cartas de 13 y 16 de enero, y de 5 y 21 de febrero de 2003, la Comisión comunicó dichas observaciones a Francia, para que, a su vez, hiciese las suyas.
(6)
Las autoridades francesas comunicaron a la Comisión sus comentarios sobre las observaciones de CFF y de STIM el 13 de febrero (11) y el 27 de mayo de 2003 (12).
(7)
El 16 de enero de 2003, los servicios de la Comisión enviaron una solicitud de información complementaria a la que las autoridades francesas respondieron el 21 de febrero de 2003.
(8)
Mediante carta de 10 de febrero de 2003 (13), las autoridades francesas adujeron argumentos para demostrar que el proyecto de ayuda se ajustaba enteramente a las Directrices comunitarias sobre ayudas estatales de salvamento y de reestructuración de empresas en crisis (14) (en lo sucesivo, «las Directrices de 1999»).
(9)
A petición de la Comisión, las autoridades franceses enviaron, el 25 de febrero de 2003 (15), una copia del acuerdo de accionistas que vinculaba a la SNCM con el grupo STIM.
(10)
Mediante la Decisión no 2004/166/CE (16) (en lo sucesivo, «la Decisión de 2003»), la Comisión aprobó la concesión, en determinadas condiciones, de la ayuda a la reestructuración en favor de la SNCM, pagadera en dos tramos: uno de 66 millones EUR y otro de un máximo de 10 millones EUR que se fijará en función del producto neto resultante de las cesiones de activos realizadas tras la adopción de la Decisión de 2003. El pago del primer tramo fue autorizado mediante la Decisión de 2003.
(11)
El 13 de octubre de 2003, CFF presentó un recurso de anulación de la Decisión de 2003 ante el Tribunal General de las Comunidades Europeas (en lo sucesivo, «el Tribunal») (asunto T-349/03).
(12)
Mediante la Decisión 2005/36/CE (17) (en lo sucesivo, «la Decisión de 2004»), la Comisión decidió considerar que las modificaciones solicitadas por Francia el 23 de junio de 2004: la permuta del buque Aliso por el buque Asco en la lista de buques que la SNCM estaba autorizada a utilizar tras la Decisión de 2003 y la venta del buque Aliso, en lugar del buque Asco, no eran motivo para poner en tela de juicio la compatibilidad con el mercado común de la ayuda a la reestructuración autorizada por la Decisión de 2003.
(13)
Mediante Decisión de 16 de marzo de 2005 (en lo sucesivo, «la Decisión de 2005») (18), la Comisión aprobó el pago de un segundo tramo de la ayuda a la reestructuración, por valor de 3,3 millones EUR, con lo que el importe total de la ayuda a la reestructuración autorizada ascendía a 69,3 millones EUR.
(14)
El 15 de junio de 2005, en el asunto T-349/03 (19), el Tribunal anuló la Decisión de 2003, debido a una apreciación errónea del carácter mínimo de la ayuda.
(15)
El 25 de octubre de 2005 (20), las autoridades francesas transmitieron a la Comisión información sobre la situación financiera de la empresa tras la notificación del plan de ayuda a la reestructuración de 18 de febrero de 2002.
(16)
El 17 de noviembre de 2005 (21), las autoridades francesas proporcionaron datos sobre la actualización del plan de reestructuración de 2002 y la reconstitución de los fondos propios de la SNCM (22).
(17)
El 15 de marzo de 2006, las autoridades francesas transmitieron a la Comisión una nota de síntesis sobre el mercado, el plan de operaciones (parte de ingresos) y la cuenta de resultados previstos (23). Se transmitieron otros documentos a los servicios de la Comisión el 28 de marzo y el 7 de abril de 2006 (24). En este último correo, las autoridades francesas invitaron, además, a la Comisión a considerar que, en razón de su presunta naturaleza de «compensación de servicio público», una parte de la ayuda a la reestructuración de 2002, concretamente el importe de 53,48 millones EUR, no era una medida adoptada en el marco de un plan de reestructuración, sino una no ayuda, con arreglo a la jurisprudencia Altmark (25), o una medida autónoma e independiente del plan de reestructuración con arreglo al artículo 86, apartado 2, del Tratado CE.
(18)
El 21 de abril de 2006, se notificó a la Comisión un proyecto de concentración por el que las empresas Veolia Transport (en lo sucesivo, «VT») (26) y Butler Capital Partners (en lo sucesivo, «BCP») asumían conjuntamente el control de la SNCM (27), notificación realizada en virtud del artículo 4 del Reglamento (CE) no 139/2004 del Consejo (28). La Comisión decidió no oponerse a la operación notificada y declararla compatible con el mercado común mediante decisión de 29 de mayo de 2006 (29).
(19)
El 21 de junio de 2006 (30), las autoridades francesas remitieron a la Comisión el Decreto de 26 de mayo de 2006 del Ministerio de Economía, Hacienda e Industria, por el que se aprueban las operaciones financieras decididas por la Société Nationale des Chemins de Fer Français (en lo sucesivo, «SNCF»), y el Decreto no 2006-606, de 26 de mayo de 2006, relativo a la cesión de la SNCM al sector privado.
(20)
El 7 de junio de 2006 se transmitió a la Comisión información sobre la delegación de servicio público y las ayudas de carácter social relativas a la línea de Córcega (31).
(21)
Mediante carta de 13 de septiembre de 2006, la Comisión notificó a las autoridades francesas su decisión de incoar el procedimiento de investigación formal previsto en el artículo 88, apartado 2, del Tratado CE y en el artículo 6 del Reglamento (CE) no 659/1999, respecto a las nuevas medidas aplicadas en favor de la SNCM y el plan de reestructuración notificado en 2002 (32) (en lo sucesivo, «la Decisión de 2006»).
(22)
El 16 de noviembre de 2006, Francia transmitió a la Comisión sus observaciones sobre la Decisión de 2006 (33).
(23)
A raíz de la solicitud de algunas partes interesadas de prorrogar un mes el plazo de presentación de sus observaciones (34), la Comisión decidió conceder ese plazo adicional a todas las partes interesadas (35).
(24)
La Comisión recibió de CFF (36) y de STIM (37) observaciones que fueron transmitidas a las autoridades francesas mediante correo de 20 de febrero de 2007. Un tercero interesado envió también sus comentarios, que se transmitieron a las autoridades francesas, y los retiró el 28 de mayo de 2008.
(25)
Las autoridades francesas comunicaron sus observaciones sobre los comentarios de los terceros interesados el 30 de abril de 2007 (38).
(26)
El 20 de diciembre de 2007, CFF presentó una denuncia ante la Comisión contra la SNCM, que completa los envíos de información de 15 de junio y 30 de noviembre de 2007. La denuncia se refiere al artículo 3 del nuevo convenio de delegación de servicio público (en lo sucesivo, «DSP»), firmado en junio de 2007 por el ente territorial de Córcega y la agrupación Compagnie Méridionale de Navigation-SNCM para el período 2007-2013. Según CFF, la aplicación de esta cláusula implicaría nuevos recursos financieros para la SNCM, del orden de 10 millones EUR para el año 2007. Por otra parte, la compensación abonada a la SNCM en concepto de obligaciones de servicio público se considera una ayuda estatal y, además, ilegal, ya que no se notificó a la Comisión.
(27)
La Comisión informó a las partes interesadas de su decisión de ampliar el plazo para la presentación de observaciones de terceros hasta el 14 de marzo de 2008.
(28)
El 26 de marzo de 2008, la Comisión transmitió las observaciones de los terceros interesados a Francia, que comunicó sus comentarios con fecha de 28 de marzo, 10 de abril y 28 de abril de 2008.
(29)
Mediante Decisión de 8 de julio de 2008, la Comisión consideró que las nuevas medidas de 2006 no constituían ayudas estatales en el sentido del artículo 87, apartado 1, del Tratado CE, y que las medidas notificadas en 2002 constituían ayudas compatibles con el mercado común.
(30)
Dicha Decisión fue parcialmente anulada por el Tribunal General el 11 de septiembre de 2012 (39). El Tribunal consideró que las conclusiones de la Comisión sobre las medidas aplicadas en 2006 adolecían de errores manifiestos de apreciación. En cuanto a las medidas de reestructuración de 2002, consideró que su análisis debía revisarse, puesto que la Decisión anulada se basaba en el hecho de que las medidas de 2006 no eran constitutivas de ayuda.
(31)
Tan solo escapa a la anulación la declaración de compatibilidad de la ayuda de 53,4 millones EUR de aportación en concepto de compensación de las obligaciones de servicio público de la SNCM para el período 1991-2001. Por lo tanto, este punto no se abordará en la presente Decisión.
(32)
Por lo tanto, la Comisión debe adoptar una nueva Decisión final. No procede buscar elementos posteriores a la fecha de adopción de la Decisión anulada. En efecto, como consecuencia de la anulación, la Comisión debe, por un lado, apreciar si algunas de las medidas controvertidas corresponden al comportamiento de un inversor privado en una economía de mercado y, por otro, siempre que las medidas en cuestión constituyan ayudas estatales, si se cumplen las condiciones de compatibilidad establecidas en las directrices pertinentes. Para cada uno de estos dos exámenes, de conformidad con la jurisprudencia del Tribunal General (40), la Comisión solo podrá tener en cuenta la información disponible en el momento de la adopción de la Decisión anulada, es decir, el 8 de julio de 2008 (41).
(33)
El 13 de noviembre de 2012 se celebró una reunión entre la Comisión, las autoridades francesas y representantes de la SNCM.
(34)
Mediante cartas de 6 de diciembre de 2012 y 5 de febrero de 2013, las autoridades francesas solicitaron en dos ocasiones una decisión de reapertura del procedimiento por las razones siguientes: al precisar los criterios de la prueba del inversor prudente en una economía de mercado, el Tribunal dictó una sentencia innovadora en jurisprudencia que requiere una reapertura del procedimiento contradictorio. Mediante correos de 15 de enero y 13 de febrero de 2013, la Comisión denegó estas solicitudes, señalando que el procedimiento podía reanudarse en el mismo punto en que se había producido la ilegalidad y recordando que la Decisión de incoación de 2006 no adolecía de ningún vicio de ilegalidad. Sin embargo, la Comisión informó asimismo a las autoridades francesas que podían hacerle llegar cualquier información adicional para la reflexión, el análisis o cualquier documento que les pareciera adecuado.
(35)
Las autoridades francesas enviaron a la Comisión una nota informativa el 16 de mayo de 2013.
(36)
Mediante carta de 19 de junio de 2013, la SNCM solicitó también una decisión de reapertura del procedimiento formal de examen por razones similares a las autoridades francesas. La Comisión rechazó dicha petición mediante carta de 10 de julio de 2013. No obstante, informó asimismo a la SNCM que podía hacerle llegar cualquier información adicional de reflexión, de análisis o cualquier documento que le pareciera adecuado.
(37)
El 27 de agosto de 2013, la SNCM envió una nota informativa y un nuevo informe relativo a la cesión de la SNCM.
II. DESCRIPCIÓN
2.1. EL BENEFICIARIO DE LAS MEDIDAS CUBIERTAS POR LA PRESENTE DECISIÓN
(38)
El beneficiario de las medidas cubiertas por la presente Decisión es la SNCM, que agrupa varias filiales del sector marítimo y realiza el transporte marítimo de pasajeros, automóviles y camiones en las líneas entre la Francia continental y Córcega, Italia (Cerdeña) y el Magreb (Argelia y Túnez).
(39)
La SCNM es una sociedad anónima que nació en 1969 de la fusión de la Compagnie Générale Transatlantique y de la Compagnie de Navigation Mixte, ambas creadas en 1850. Esta compañía, que en su día se denominó Compagnie Générale Transméditerranéenne, fue rebautizada, en 1976, con el nombre de Société Nationale Maritime Corse-Méditerranée, después de que la Société Nationale des Chemins de fer Français (SNCF) hubiese adquirido una participación en su capital, En efecto, la compañía había sido seleccionada por el Gobierno francés para aplicar el principio de continuidad territorial con Córcega, alineando las tarifas del transporte marítimo con las aplicadas por la SNCF en el transporte ferroviario, según lo estipulado en un convenio firmado el 31 de marzo de 1976 por un período de veinticinco años. La Compagnie Générale Transatlantique ya había recibido del Gobierno francés el encargo del servicio con Córcega mediante un convenio anterior, celebrado el 23 de diciembre de 1948.
(40)
En el momento de notificar la recapitalización, en 2002, la SNCM pertenecía en un 20 % a la SNCF y en un 80 % a la CGMF. Tras la apertura del capital de la SNCM, el 30 de mayo de 2006 (véase el considerando 18 de la presente Decisión), BCP y VT poseen, respectivamente, el 38 % y el 28 % del capital de la SNCM, la CGMF sigue teniendo un participación del 25 % y el 9 % del capital está reservado para los trabajadores.
(41)
En 2008, las principales filiales de la SNCM son la Compagnie Méridionale de Navigation (en lo sucesivo, «la CMN») (42), la Compagnie Générale de Tourisme et d’Hôtellerie (la CGTH) (43), Aliso Voyage (44), Sud-Cargos (45), la Société Aubagnaise de Restauration et d’Approvisionnement (la SARA) (46), Ferrytour (47) y Les Comptoirs du Sud (48).
(42)
Tras la cesión de los buques de alta velocidad Aliso, en septiembre de 2004, y Asco (49), en mayo de 2005, la flota de la SNCM está compuesta por diez buques: cinco transbordadores (50), cuatro buques mixtos (carga y pasajeros) (51) y un buque de alta velocidad (BAV) que operan principalmente desde Niza (52), siete de los cuales son de su propiedad (53).
(43)
En aras de la exhaustividad, conviene recordar que los servicios de transporte marítimo regulares entre los puertos de la Francia continental y Córcega se realizaron, desde 1948, en el marco de un servicio público prestado, entre 1976 y 2001, por las empresas concesionarias SNCM y CMN, en virtud de un acuerdo marco celebrado inicialmente por veinticinco años. De acuerdo con las normas comunitarias vigentes (54), y a raíz de la licitación europea (55) organizada por el ente territorial de Córcega (56), la SNCM y la CMN obtuvieron conjuntamente la delegación de servicio público (en lo sucesivo, «la DSP») de los servicios marítimos hacia Córcega, con salida desde Marsella, a cambio de compensaciones financieras, durante el período comprendido entre 2002 y 2006.
(44)
Dado que la DSP expiraba a finales de 2006, el servicio público marítimo indicado anteriormente, que había sido objeto de una nueva licitación a nivel europeo (57), se adjudicó a la agrupación SNCM-CMN, del 1 de mayo de 2007 al 31 de diciembre de 2013, por una subvención de aproximadamente 100 millones EUR anuales.
(45)
Al mismo tiempo, se impusieron obligaciones en relación con la frecuencia de las conexiones a todos los operadores que prestaban servicios de transporte a Córcega desde Tolón y Niza. En estas líneas, los residentes corsos, así como otras categorías de pasajeros, se beneficiaron desde 2002 y hasta 2013, de ayudas sociales aplicadas en virtud de las Decisiones de la Comisión de 2 de julio de 2002 (58) y de 24 de abril de 2007 (59).
2.2. CONDICIONES DE COMPETENCIA
(46)
La SNCM opera principalmente en dos ámbitos distintos, el transporte de pasajeros y el de mercancías. Opera, por una parte, hacia Córcega y el Magreb, desde Francia y, por otra, de forma accesoria, hacia Italia y España.
2.2.1. Servicios marítimos con Córcega
2.2.1.1. Transporte de pasajeros
(47)
El servicio marítimo con Córcega para el transporte de pasajeros es un mercado que se caracteriza por sus fuertes variaciones a lo largo del año y por picos de afluencia estacional, hasta diez veces superiores a los de los meses más flojos, lo que exige de los operadores una flota que permita encarar esos momentos de máxima afluencia. La mitad del volumen de negocio se realiza en los meses de julio y agosto. Por otra parte, existe un desequilibrio en función de la dirección del trayecto, incluso en los períodos de máxima afluencia: en julio, por ejemplo, la salida desde el continente se efectúa con lleno total y el regreso, casi de vacío. Así pues, los índices de ocupación anual media de los buques son relativamente bajos.
(48)
La SNCM es el operador histórico que comunica Córcega con la Francia continental. De manera esquemática, dos tercios de su actividad se realizan entre Marsella y Córcega en el marco de una delegación de servicio público; el último tercio de su actividad está constituido por conexiones con otros puntos de salida o de llegada (Niza-Córcega, Tolón-Córcega o conexiones internacionales con Cerdeña o el Magreb).
(49)
Durante mucho tiempo, la SNCM gozó de una situación de monopolio en su actividad principal. Sin embargo, a partir de 1996 tuvo que enfrentarse a una competencia que se desarrolló rápidamente. De hecho, la empresa Corsica Ferries France (CFF) es, en la actualidad, el operador principal de las conexiones marítimas entre el continente y Córcega, y su cuota de mercado aumenta continuamente. Aunque su presencia en este mercado solo data de 1996, entre 2000 y 2005, CFF experimentó un incremento anual de su transporte de pasajeros del 44 % y no para de crecer. Así, en 2008, cerca del […] (60) % de los pasajeros por mar entre el continente y Córcega viajan en buques de CFF, mientras que solo el […] (60) % utiliza los buques de la SNCM y el […] (60) % restante, los de la CMN.
(50)
La posición lograda desde el año 2000 por CFF en el mercado considerado se pone también de manifiesto en el número de pasajeros transportados por temporada entre Córcega y la Francia continental. Según se desprende del siguiente gráfico, la cuota de mercado de CCF pasó del 45 % en 2000 al 70 % en 2007, y la de la SNCM, del 53 % al 26 % durante ese mismo período, con una diferencia superior a un millón de viajeros transportados.
Gráfico
Número de pasajeros transportados por temporada (mayo-septiembre) entre la Francia continental y Córcega. Temporadas de 2000 a 2007
Fuente:
Observatoire régional des transports de la Corse.
(51)
Los otros competidores de menor importancia de la SNCM para la conexión marítima con Córcega son la Compagnie Méridionale de Navigation (CMN), Moby Lines, Happy Lines y TRIS.
(52)
Desde 2006, la oferta de la SNCM y sus cuotas de mercado en las conexiones con Córcega han disminuido, con una bajada del 8 % de la oferta de plazas (- 20 % en los servicios desde Niza y - 3 % en los servicios desde Marsella).
(53)
Sin embargo, el hecho de que las cuotas de mercado sigan disminuyendo pone de manifiesto la lentitud con que se está produciendo la recuperación de la confianza por parte de los pasajeros, que se vio grandemente afectada, en 2004 y 2005, por las huelgas y perturbaciones ocasionadas por la conflictividad social, principalmente cuando se privatizó la empresa.
(54)
El mercado del transporte marítimo de pasajeros entre el continente y Córcega ha crecido una media del 4 % desde 1993; su crecimiento debería continuar, con un aumento del […] (60) % previsto también para 2008 (en el momento pertinente para el estudio de los hechos) y un crecimiento moderado en años sucesivos. Sin embargo, no parece que haya nuevos participantes interesados en desarrollarse en este mercado. Con motivo de la licitación lanzada por la Office des Transports de Córcega para la adjudicación, durante el período 2007-2013, de la delegación de servicio público para la conexión marítima de algunos puertos de Córcega, no hubo más candidaturas que las presentadas por CFF y SNMC-CMN, a pesar de que existía la posibilidad de presentar propuestas parciales para una línea determinada.
(55)
CFF, principal competidora de la SNCM, aumentó notablemente su oferta de plazas, de 500 000 a 4,5 millones entre 1999 y 2007 (siendo del 30 % el aumento registrado entre 2006 y 2007), lo que le permitió aumentar su tráfico (de 1,3 millones en 2005 a 1,6 millones en 2007) y su cuota de mercado. No obstante, esta política se traduce en índices de ocupación estructuralmente menos elevados para CFF que para la SNCM, con una diferencia del orden de 10 puntos porcentuales en 2007. Por lo que se refiere a la SNCM, el índice medio de ocupación en 2007 fue del 48 %, lo que es normal, si se tiene en cuenta que el mercado sufre grandes variaciones estacionales (véase más arriba).
2.2.1.2. Transporte de mercancías
(56)
En cuanto al transporte de mercancías con Córcega, la SNCM poseía, en 2005, cerca del 45 % del mercado de Marsella-Tolón hacia Córcega.
(57)
En el transporte de mercancías generales (no acompañadas), la SNCM y la CMN gozan prácticamente del monopolio de facto. En el marco del contrato de delegación de servicio público, las dos compañías realizan servicios de transporte frecuentes desde Marsella a todos de los puertos de Córcega.
(58)
Por lo que respecta a los remolques acompañados cargados en transbordadores, que representan globalmente el 24 % del tráfico de mercancías generales, medido en metros lineales, todas las compañías que explotan servicios de pasajeros compiten entre sí. La SNCM y la CMN realizan también la mayor parte de este tráfico acompañado. Los demás operadores, en particular CFF, transportan el 10 %, lo que representa un 2 % del mercado total.
(59)
Por lo que respecta a los automóviles acompañados (61) cargados en transbordadores (en torno al 24 % del tráfico de mercancías generales en 2003), la SNCM y la CMN dominan también la mayor parte del mercado. No obstante, desde 2002, CFF ha desarrollado su oferta y controla alrededor del 15 % del mercado.
2.2.2. Servicio marítimo con el Magreb
(60)
Túnez y Argelia constituyen un mercado importante, de cerca de cinco millones de pasajeros, en el que predomina el transporte aéreo. En este contexto, el transporte marítimo representa alrededor del 15 % de los flujos. El mercado marítimo de Argelia es significativo, con 560 000 pasajeros, y el de Túnez es menos importante, con 250 000 pasajeros.
(61)
El mercado del transporte marítimo de Francia hacia el Magreb experimentó un crecimiento sostenido del 13 % entre 2001 y 2005. Teniendo en cuenta las perspectivas de crecimiento del turismo hacia esa región, cabía prever, en el momento pertinente para el estudio de los hechos, que el transporte marítimo experimentase un índice de crecimiento anual del 4 % para 2010.
(62)
En Argelia, la SNCM se sitúa como segundo agente del mercado, tras la empresa pública argelina Entreprise Nationale de Transport Maritime de Voyageurs (ENTMV). La cuota de mercado de la SNCM pasó del 24 % en 2001 al 35 % en 2005.
(63)
La SNCM se sitúa como segundo operador en el mercado hacia Túnez, tras la Compagnie Tunisienne de Navigation (CTN). Aunque, desde 2001, la SNCM ha perdido cuotas de mercado en favor de la CTN, pasando del 44 % al 39 % en 2004, se produjo una mejora en 2005 (40 %).
2.3. DESCRIPCIÓN DE LAS MEDIDAS CUBIERTAS POR LA PRESENTE DECISIÓN
2.3.1. Recapitalización de la SNCM en 2002
(64)
Tras la Decisión de la Comisión, de 17 de julio de 2002, de autorizar una ayuda de salvamento a la SNCM (62), las autoridades francesas notificaron a la Comisión, el 18 de febrero de 2002, un proyecto de ayuda a la reestructuración en favor de la SNCM. La medida consistía en recapitalizar la SNCM, a través de su empresa matriz, la CGMF, con un importe de 76 millones EUR, de los cuales 46 millones en concepto de cargas de reestructuración (63). El objetivo de este aumento de capital era incrementar los fondos propios de la SNCM de 30 millones EUR a 106 millones EUR.
(65)
De conformidad con las Directrices de 1999, las autoridades francesas presentaron a la Comisión un plan de reestructuración (64) para la SNCM en cinco puntos:
i)
reducción del número de travesías y redistribución de sus buques entre las distintas líneas (reducción del servicio hacia Córcega y refuerzo del servicio hacia el Magreb). El plan de reestructuración preveía una reducción del número de travesías de 4 138 (3 835 para la SNCM y 303 para su filial Corsica Marittima) a 3 410 en 2003, con las siguientes modificaciones del servicio:
-
modificación del servicio entre Marsella y Córcega, con arreglo al Pliego de Condiciones del contrato de servicio público para 2001-2006,
-
práctica supresión de las conexiones entre Tolón y Córcega,
-
reducción del servicio entre Niza y Córcega,
-
cierre de la línea Livorno-Bastia, con su equipo, efectivamente cerrada en 2003,
-
refuerzo del servicio hacia Argelia y Túnez con los buques Méditerranée, Ile de Beauté y Corse, así como suspensión del servicio entre Génova y Túnez.
ii)
reducción de cuatro buques de su flota, que suponía una aportación de 21 millones EUR de liquidez,
iii)
cesión de determinados activos inmobiliarios,
iv)
reducción de aproximadamente el 12 % de la plantilla (65) que, combinada con una política salarial razonable, debía permitir una reducción de los costes de tripulación de 61,8 millones EUR en 2001 a 54,8 millones EUR de media entre 2003 y 2006, así como de los costes del personal de tierra, de 50,3 millones EUR en 2001 a 45,8 millones EUR en ese mismo período,
v)
supresión de dos de sus filiales, la Compagnie Maritime Toulonnaise y la empresa Corsica Marittima, cuyas actividades residuales debían ser asumidas por la SNCM.
(66)
Tras las observaciones hechas por la Comisión en su Decisión de 19 de agosto de 2002, las autoridades francesas describieron, en su carta de 31 de enero de 2003, las mejoras aportadas al plan de reestructuración en cuanto a los siguientes puntos:
-
compromisos y precisiones en lo que se refiere a la política salarial,
-
plan de reducción de los costes de las compras intermedias,
-
compromiso de que la SNCM no provocaría una guerra de tarifas con sus competidores en Córcega.
(67)
Sobre este último punto, las autoridades francesas indican que «la SNCM asume este compromiso sin reservas, pues considera que el desencadenamiento por su parte de una guerra de tarifas no sería conforme ni con su posicionamiento estratégico ni con sus intereses (ya que redundaría en una disminución de sus ingresos), ni con sus usos habituales o su competencia profesional».
(68)
En su plan de reestructuración, las autoridades francesas presentaron a la Comisión un modelo financiero detallado para el período 2002-2007 sobre la base de hipótesis intermedias relativas a una serie de variables (66). Las proyecciones financieras indican, entre otras cosas, una vuelta a resultados corrientes positivos a partir de 2003.
Cuadro 1
Modelo financiero para el período 2002-2007
en millones EUR
2000 Realizado
2001 Realizado
2002 Plan
2002 Realizado
2003 Plan
2004 Plan
2005 Plan
2006 Plan
2007 Plan
Volumen de negocios
204,9
204,1
178
205,8
190,4
192,9
195,2
197,1
193,9
Subvenciones de explotación
85,4
86,7
74,5
77,7
69,9
68,8
68,4
67
68,5
Resultado corriente
-14,7
-5,1
1,2
-5,8
6,8
10,6
10,7
8,1
9
Resultado neto
-6,2
-40,4
23
4,2
12
14
1
3
3
Fondos propios
67,5
29,7
119
33,8
124
134
145
160
169
Deudas financieras netas (sin contar los arrendamientos financieros)
135,8
134,5
67,7
144,8
55,2
38,2
57,1
115,7
228,1
Coeficientes financieros
Resultado corriente/vol. negocios + subvenciones
-5 %
-2 %
0 %
-2 %
3 %
4 %
4 %
3 %
3 %
Fondos propios/deuda en balance
50 %
22 %
176 %
23 %
225 %
351 %
254 %
138 %
74 %
Las cifras correspondientes a 2000, 2001 y 2002 se han obtenido de los informes anuales de 2001 y 2002 de la SNCM.
(69)
La aportación de capital de 76 millones EUR y la vuelta a la rentabilidad de la explotación prevista a partir de 2003 debían permitir, según las autoridades francesas, que los fondos propios pasaran de un nivel de aproximadamente 30 millones EUR a finales de 2001 a 120 millones EUR a corto plazo (2003), y a 160-170 millones EUR al finalizar el plan (2006-2007). Esto debía permitir la reducción de la deuda financiera de 145 millones EUR en 2002 a unos 40-55 millones EUR de 2003 a 2005. En los últimos años del plan, la compañía había considerado la posibilidad de aumentar la deuda para la renovación, en plena propiedad, de uno o dos buques.
(70)
Las autoridades francesas proporcionaron también un estudio de sensibilidad de los resultados previstos con respecto a las hipótesis de trabajo relativas al tráfico en las distintas líneas. Sobre esta base, las diferentes simulaciones demostraban que la SNCM tenía que haber recuperado la rentabilidad en los casos considerados.
(71)
En un primer momento, las autoridades francesas señalaron dos métodos alternativos que fueron descartados posteriormente por ser demasiado costosos.
i)
El primer método de evaluación consistía en sumar los costes de todas las medidas de reestructuración. Las necesidades de financiación se cifraban así en 90,9 millones EURteniendo en cuenta:
-
las pérdidas acumuladas entre 1991 y 2001: 41,7 millones EUR [es decir, 29 millones EUR, cifra validada por la Decisión 2002/149/CE, de 30 de octubre de 2001 (DO L 50 de 21.2.2002, p. 66), 6,1 millones EUR correspondientes a 2000, y 6,6 millones EUR, sin contar los gastos de reestructuración correspondientes a 2001],
-
la disminución de recursos constituidos por las amortizaciones especiales entre esas mismas fechas, es decir, 24 millones EUR (la partida disminuye de 86 a 62 millones EUR en el balance del período, lo cual refleja la prórroga, de 12 a 20 años, del período de amortización, el menor uso de este medio y la utilización del arrendamiento financiero para la adquisición de las últimas unidades entregadas),
-
la plusvalía de cesión producida por esta reestructuración, es decir, 21 millones EUR que reducen las necesidades de financiación, y
-
EUR el efecto acumulado de los costes de reestructuración: 46,2 millones EUR (véase la nota 58).
ii)
El segundo método de evaluación consistía en determinar la cuantía de los fondos propios que exigirían los establecimientos bancarios para el conjunto de la flota, teniendo en cuenta que, para financiar la compra de un buque, dichos establecimientos suelen reclamar fondos de entre un 20 % y un 25 % de su valor. El cálculo realizado por las autoridades francesas, sobre la base de un coste de adquisición histórico de la flota de 843 millones EUR situaba las necesidades de fondos propios entre 157 y 196 millones EUR. Una vez deducidos los fondos propios existentes al término de 2001, se obtiene una necesidad de recapitalización de entre 101 y 140 millones EUR.
(72)
El método elegido, al final, por las autoridades francesas para determinar la cuantía de la recapitalización consiste en calcular las necesidades de financiación sobre la base de la ratio media de los recursos propios/deuda financiera observada en el año 2000 en cinco compañías marítimas europeas. Aunque los balances de esas empresas muestran fuertes diferencias, las autoridades francesas han calculado una media del 79 %. Sostienen que las proyecciones financieras del período 2002-2007 conducen a una ratio media de recursos propios/deuda financiera del 77 %, con fondos propios que alcanzarían los 169 millones EUR en 2007. Ese nivel de fondos propios se debía obtener mediante una recapitalización de 76 millones EUR, contando con que las medidas previstas en el plan de reestructuración surtiesen los efectos previstos.
2.3.2. Medidas posteriores a la recapitalización de 2002
2.3.2.1. Observación preliminar
(73)
La recapitalización y el plan de reestructuración de 2002 no dieron los resultados esperados y, a partir de 2004, la situación económica y financiera de la SNCM ha sufrido un grave deterioro, al cual han contribuido tanto factores internos (conflictos sociales, realización insuficiente y tardía de los objetivos de productividad, pérdida de cuotas de mercado) como externos a la SNCM [menor atractivo de Córcega, adquisición de cuotas de mercado por CFF, gestión deficiente por parte del Estado (67)], así como la subida del coste de los combustibles.
(74)
Por lo tanto, el resultado corriente de la SNCM se estableció en - 32,6 millones EUR en 2004 y - 25,8 millones EUR en 2005. El resultado neto fue de - 29,7 millones EUR en 2004 y - 28,8 millones EUR en 2005.
(75)
El deterioro de la situación económica y financiera de la SNCM obligó a las autoridades francesas a ceder más activos de los previstos por el plan de reestructuración de 2002 y de los requeridos por la Decisión de 2003, así como a lanzar un procedimiento de búsqueda de socios privados.
Cuadro 2
Lista de los activos cedidos por la SNCM desde 2002
Producto neto de las cesiones
Fecha
Cesiones propuestas en la notificación de 2002 (en miles EUR)
25 165
Aliso
(en sustitución del Asco, con arreglo a la Decisión de la Comisión de 8 de septiembre de 2004)
(315)
30.9.2004
Napoléon
6 396
6.5.2002
Monte Rotondo
591
31.7.2002
Liberté
10 088
27.1.2003
Conjunto inmobiliario Schuman
8 405
20.1.2003
Cesiones adicionales impuestas por la Comisión en su Decisión de 9.7.2003 (en miles EUR)
5 022
SCI Espace Schuman
765,7
24.6.2003
Southern Trader
2 153
22.7.2003
Someca
1 423,9
30.4.2004
Amadeus
680
12.10.2004
CCM
-
(68)
-
Cesiones adicionales realizadas tras la Decisión de julio de 2003 (en miles EUR)
12 600
Asco
7 100
24.5.2005
Sud-Cargos
4 300
15.9.2005
Ventas de pisos del parque inmobiliario de la SNCM
(ocupados anteriormente por el personal de la SNCM)
1 200
9.2003 a 2006
TOTAL (en miles EUR)
42 385
2.3.2.2. Medidas posteriores a la recapitalización de 2002
(76)
El proceso de selección de socios privados se desarrolló entre el 26 de enero y finales de septiembre de 2005.
(77)
El 26 de enero y el 17 de febrero de 2005, el Gobierno francés anunció que iba a iniciar la búsqueda de un socio privado para participar en el capital de la SNCM, con vistas a reforzar su estructura financiera y acompañarla en las evoluciones necesarias para su desarrollo.
(78)
Después de nombrar a una personalidad independiente para supervisar el proceso de búsqueda, la Agencia de Participaciones del Estado («APE») otorgó mandato a un banco asesor («HSBC») para establecer contactos con posibles inversores.
(79)
En este contexto se establecieron contactos con setenta y dos inversores de la industria y de las finanzas, con el objetivo de definir las condiciones financieras de una oferta destinada a consolidar el proyecto industrial de la compañía y preservar el empleo y la buena ejecución del servicio público. Veintitrés de ellos manifestaron su interés, se firmaron quince acuerdos de confidencialidad y se enviaron quince memorandos de información. Seis empresas presentaron ofertas en la primera ronda, el 5 de abril de 2005, y se recibieron tres ofertas [Connex que se convirtió en Veolia Transdev (VT), Caravelle y BCP] en la segunda vuelta, el 17 de junio de 2005, así como una manifestación de interés por una participación minoritaria (Comanav). Se recibieron tres ofertas para la tercera ronda el 28 de julio de 2005.
(80)
El 14 de septiembre de 2005, se invitó a cada una de las empresas a presentar su oferta firme y definitiva antes del 15 de septiembre de 2005. En esa fecha, al haberse retirado la empresa Connex, los servicios estatales recibieron dos ofertas firmes de aportación de capital y compra de todos los activos procedentes de los grupos BCP y Caravelle.
(81)
El 27 de septiembre de 2005, Francia publicó un comunicado de prensa en el que se indicaba que, después de haber examinado en profundidad las dos ofertas, se había elegido la presentada por el grupo BCP, por ser no solo la más aceptable desde el punto de vista financiero sino también la que mejor respondía a los intereses de la empresa, del servicio público y del empleo. La oferta inicial de BCP proponía un precio negativo de 113 millones EUR y constituía la estimación más baja del precio negativo.
(82)
Esta oferta inicial de los inversores potenciales preveía explícitamente la posibilidad de ajustarla al finalizar las auditorías realizadas. Las autoridades francesas indicaron que el precio negativo inicial se revisó al alza tras las auditorías presentadas el 16 de diciembre de 2005, en razón de elementos objetivos que influían en el contexto normativo y económico en el que opera la SNCM y que se produjeron con posterioridad a la presentación de la oferta, el 15 de septiembre de 2005. Así es como el precio negativo se revisó, alcanzando los 200 millones EUR.
(83)
Las negociaciones mantenidas entre las autoridades francesas y los futuros inversores, es decir, BCP asociado al grupo Connex, que pasó a ser luego Veolia Transdev, filial de Veolia, permitieron situar esta cifra en 142,5 millones EUR, incrementada con la asunción de una parte de los gastos relativos a las mutuas de los jubilados de la SNCM (15,5 millones EUR).
(84)
Tras este proceso de selección abierto, transparente y no discriminatorio, el 13 de octubre de 2005, el Estado, BCP y VT llegaron finalmente a un acuerdo, en un contexto social y financiero muy difícil. Así, VT es el operador industrial de la SNCM (participación del 28 %), mientras que BCP es el accionista de referencia, con una participación del 38 %. El Estado se comprometió, en particular con los trabajadores, a seguir siendo accionista de la empresa en un 25 % (69). BCP y VT establecieron un plan de operaciones para la SNCM que fue comunicado a la Comisión Europea el 7 de abril de 2006.
a) Contenido del memorándum de entendimiento
(85)
El memorándum de entendimiento, en virtud del cual el 75 % del capital de la SNCM se cedía a los inversores privados, se firmó el 16 de mayo de 2006 entre las partes (BCP, VT y la CGMF).
(86)
La sección II del memorándum de entendimiento recoge el compromiso de la CGMF de aprobar, suscribir y liberar enteramente un aumento de capital de la SNCM de un total de 142,5 millones EUR.
(87)
Como complemento del aumento de capital, la CGMF se compromete a poner a disposición de la SNCM, en forma de anticipo en cuenta corriente, la suma de 38,5 millones EUR. Este anticipo en cuenta corriente, que será abonado por la SNCM a través de un administrador judicial (el banco CIC) se destinará a la financiación de la fracción de coste «de generosidad», que vendría a completar las sumas devengadas en aplicación de las disposiciones legales y de los convenios en el caso de que los inversores aplicasen un plan de reducción de efectivos. El abono de las compensaciones añadidas a las indemnizaciones percibidas en aplicación de las disposiciones legales y de los convenios se efectuará sobre una base individual y nominal correspondiente a los trabajadores que hayan dejado la empresa y cuyo contrato de trabajo se haya rescindido.
(88)
Este mecanismo está recogido en el artículo II, apartado 2, del protocolo de cesión de 16 de mayo de 2006, que establece que esta cuenta se destina «a la financiación de la fracción del coste de los posibles despidos voluntarios o rescisiones de contrato de trabajo […], que vendría a completar sumas de toda índole que la empresa deba abonar en aplicación de las disposiciones legales y convencionales». El administrador judicial tiene «por misión liberar los fondos a medida que los trabajadores afectados que no sean objeto de una reclasificación interna en el grupo SNCM vayan dejando efectivamente la empresa, y liberar el saldo del importe depositado en manos del administrador judicial al expirar su misión de depósito». El funcionamiento de esta cuenta es objeto de un acuerdo de garantía bloqueada, adjunto al memorándum de entendimiento. Para permitir el accionamiento de la garantía bloqueada, la SNCM deberá presentar al presidente de la CGMF una lista con los nombres de las personas cuyo contrato de trabajo se ha rescindido y para las cuales se solicita la activación de la garantía bloqueada, así como un estado mensual de gastos netos que sea el desglose completo de todas las indemnizaciones y gastos pagados a los trabajadores afectados. Al mismo tiempo, la SNCM notificará al administrador judicial el «coste adicional efectivo mensual» desglosado por trabajador, que corresponde al complemento por encima de los importes de cualquier índole que deba pagar el empleador en aplicación de las disposiciones legales y convencionales. El importe global de las medidas complementarias de generosidad del Estado no podrá, en ningún caso, ser superior a 38,5 millones EURs y, en caso de que estas medidas sociales adicionales no alcanzaran ese umbral en los tres años siguientes a la finalización de la cesión, el excedente se transferiría al Estado.
(89)
Tras estas operaciones, la sección III del memorándum de entendimiento estipula que la CGMF venderá a los inversores privados sus acciones, que representan el 75 % de las que componen el capital social de la empresa y la cuenta bloqueada destinada a financiar la parte del plan social añadido a las obligaciones legales y por convenio.
(90)
La sección III del memorándum de entendimiento estipula también una ampliación de capital complementaria de 8,75 millones EUR por BCP/VT, puestos a disposición de la SNCM en función de sus necesidades de liquidez. En la sección III, apartado 2, punto 7, del memorándum de entendimiento se estipula que el valor de las acciones de la CGMF sea igual, en todo momento, a su valor nominal inicial, aumentado en […] (60) % de su valor nominal liberado, multiplicado por J/365, siendo «J» el número de días transcurridos desde la fecha de realización, con deducción de todas las sumas percibidas (por ejemplo, dividendos). Estas modalidades no se aplicarán en caso de rescate o de liquidación judicial de la empresa.
(91)
El memorándum de entendimiento (sección III, apartado 5) incluye una cláusula resolutoria de cesión de la SNCM que puede ser aplicada, de manera simultánea, por los inversores en caso de darse alguno de los supuestos siguientes, siempre y cuando dichos supuestos pudiesen poner en tela de juicio la credibilidad de su plan de operaciones y el restablecimiento de la viabilidad de la empresa:
-
la no adjudicación del contrato de delegación de servicio público relativo a la comunicación marítima con Córcega para el período que comienza el 1 de enero de 2007 o su adjudicación en condiciones sustancialmente alteradas,
-
cualquier decisión negativa de la Comisión Europea o una sentencia del Tribunal General o del Tribunal de Justicia, como el rechazo de la operación o la imposición de condiciones que tengan un efecto sustancial sobre el valor de la empresa, en un plazo de seis años a partir de la fecha de la adquisición por los socios de los derechos sobre la empresa.
(92)
La sección VII del memorándum de entendimiento estipula que la CGMF asuma una parte de los compromisos sociales de la SNCM en concepto de gastos de las mutuas de sus jubilados, que ascienden a 15,5 millones EUR, a partir de la fecha en que se transfiera la propiedad de la empresa.
(93)
Las modalidades de gobernanza de la empresa se especifican en la sección IV del memorándum de entendimiento. Está prevista la modificación del modo de gestión de la SNCM, que se transformará en sociedad anónima con comité de dirección y consejo de vigilancia. Este último estará constituido, al principio, por diez y, más tarde, por catorce miembros. Su presidencia se asignará, de forma transitoria, a un representante del Estado. Si la DSP se asigna a la SNCM, el presidente del Consejo de Vigilancia será sustituido por un representante de BCP. El Comité de Dirección tiene, por su parte, la función de garantizar la gestión operativa de la SNCM.
(94)
El 26 de mayo de 2006, el Gobierno francés aprobó la cesión de la SNCM, así como las medidas citadas.
b) Medidas
(95)
A la luz de lo anteriormente expuesto, el memorándum de entendimiento contiene tres tipos de medidas estatales que justifican un examen a la luz del régimen comunitario de ayudas estatales:
-
la cesión del 75 % de la SNCM a un precio negativo de 158 millones EUR (aportación de capital de 142,5 millones EUR y asunción de los gastos de la mutualidad por valor de 15,5 millones EUR),
-
el anticipo en cuenta corriente por parte de la CGMF, por valor de 38,5 millones EUR en favor del personal despedido de la SNCM,
-
el aumento de capital de 8,75 millones EUR suscrito por la CGMF, conjunta y simultáneamente con la aportación de 26,25 millones EUR realizada por VT y BCP,
-
la cláusula resolutoria de cesión (70).
2.4. ALCANCE DE LA PRESENTE DECISIÓN
(96)
La presente Decisión final se refiere a las medidas aplicadas por Francia a favor de la SNCM desde el 18 de febrero de 2002, que son las siguientes:
-
el resto de la aportación de capital de la CGMF a la SNCM, por un importe de 76 millones EUR concedidos en 2002, es decir, 15,81 millones EUR,
-
el precio de venta negativo de la SNCM por la CGMF, por un importe de 158 millones EUR,
-
el anticipo en cuenta corriente por parte de la CGMF de 38,5 millones EUR en favor del personal despedido de la SNCM,
-
la ampliación de capital de 8,75 millones EUR suscrita por la CGMF.
(97)
La presente Decisión no se refiere a la compensación de las obligaciones de servicio público de la SNCM para el período 1991-2001, cuya compatibilidad fue confirmada por la sentencia del Tribunal General de 11 de septiembre de 2012 (71).
(98)
Tampoco se refiere al examen de las compensaciones financieras percibidas o pendientes de percibir por la SNCM en concepto de obligaciones de servicio público para el período 2007-2013, que han sido objeto de un procedimiento distinto (72).
(99)
Por otra parte, cabe señalar que la sentencia de 11 de noviembre de 2012 fue objeto de dos recursos de casación ante el Tribunal de Justicia, presentados respectivamente por la SNCM y por Francia en los asuntos acumulados C-533/12 P y C-536/12 P. Ahora bien, la presente Decisión se adoptó en ejecución de la sentencia recurrida, en la única medida en que dicha sentencia anuló la Decisión de 8 de julio de 2008. En estas circunstancias, si el examen de los recursos de casación debiera dar lugar a la anulación total o parcial de la sentencia de 11 de noviembre de 2012 y conducir a la recuperación de algunas partes anuladas por dicha sentencia, de la parte dispositiva de la Decisión de 8 de julio de 2008, la presente Decisión quedaría obsoleta debido a estas sentencias del recurso de casación, en la medida en que se refiera a medidas restablecidas.
2.5. RAZONES POR LAS QUE SE INCOÓ EL PROCEDIMIENTO DE INVESTIGACIÓN FORMAL EN 2002 Y SE AMPLIÓ EN 2006
2.5.1. Incoación del procedimiento de investigación formal de 2002
(100)
En su Decisión de incoar el procedimiento, de 19 de agosto de 2002, aun reconociendo a la SNCM el carácter de empresa en crisis, la Comisión expresó sus dudas sobre la compatibilidad de la medida notificada con los criterios expuestos en el punto 3.2.2 de las Directrices de 1999, vigentes en aquel momento.
(101)
La Comisión expresó algunas dudas sobre el plan de reestructuración, al no haberse analizado las causas de las pérdidas sufridas por la empresa. En particular, la Comisión formuló preguntas sobre la relación entre las pérdidas y las obligaciones de servicio público, la repercusión de la política de adquisición de buques de la SNCM sobre sus cuentas de resultados y las medidas consideradas para aumentar la productividad de la empresa.
(102)
Además, la Comisión subrayó algunas lagunas del plan de reestructuración, en particular, la falta de medidas concretas para reducir el importe de los consumos intermedios y de indicaciones sobre la futura política de tarifas de la SNCM.
(103)
La Comisión se planteó también la cuestión de la pertinencia del método de cálculo elegido por las autoridades francesas para fijar el importe de la recapitalización y de determinadas hipótesis elegidas para establecer las simulaciones financieras.
2.5.2. Ampliación del procedimiento de investigación formal de 2006
(104)
Mediante su Decisión de 13 de septiembre de 2006, la Comisión decidió ampliar el procedimiento de investigación formal de 2002 a las medidas previstas en el marco de la cesión de la SNCM al sector privado.
(105)
En el supuesto de que esta cuantía fuera calificada de ayuda estatal compatible con arreglo al artículo 86, apartado 2, del Tratado CE, la Comisión estimó que debía evaluarse a la luz de las Directrices comunitarias sobre ayudas estatales de salvamento y de reestructuración de empresas en crisis (en lo sucesivo, «las Directrices de 2004») (73). En la medida en que el importe de ayuda a la reestructuración fuese muy inferior al notificado en 2002 y aprobado en 2003, la Comisión expresó dudas sobre la conveniencia de mantener todas las contrapartidas impuestas a la SNCM por la Decisión de 2003.
(106)
La Comisión también expresó dudas con respecto al cumplimiento de las condiciones impuestas por la Decisión de 2003: el principio del liderazgo en materia de precios (price leadership) y el número de rotaciones con Córcega.
(107)
En cuanto al precio de cesión negativo de la SNCM, la Comisión expresó dudas sobre la conformidad de la recapitalización por el Estado previa a la cesión de la SNCM con el principio del inversor privado en una economía de mercado. En concreto, la Comisión manifestó dudas sobre la validez del cálculo de los costes de liquidación que el Estado accionista tendría que pagar en caso de liquidación de la SNCM.
(108)
La Comisión puso en duda que las medidas financieras pudieran justificarse con arreglo a las Directrices de 2004.
(109)
También expresó dudas sobre la segunda recapitalización de 8,75 millones EUR por lo que se refiere a la observancia de los principios de simultaneidad entre la inversión privada y la pública, y la similitud de las condiciones de suscripción con la jurisprudencia.
(110)
Por último, la Comisión manifestó dudas con respecto al hecho de que las medidas sociales complementarias de 38,5 millones EUR de ayuda a las personas pudiesen constituir una ventaja indirecta para la empresa. También subrayó el riesgo de contradicción con la toma en consideración de las indemnizaciones complementarias de despido como uno de los riesgos a los que ha de hacer frente un inversor prudente.
III. OBSERVACIONES DE LAS AUTORIDADES FRANCESAS SOBRE LA DECISIÓN DE INCOACIÓN
3.1. SOBRE LA RECAPITALIZACIÓN DE 2002
(111)
El plan de reestructuración notificado en 2002 consistía en una inyección de capital de 76 millones EUR, de los cuales 53,48 millones eran una compensación de servicio público. Si se tienen en cuenta las cesiones de activos realizadas por la SNCM (74), el importe de la ayuda efectivamente pagada asciende a 69 292 400 EUR. Las autoridades francesas consideran que, si el importe de 53,48 millones EUR constituye una ayuda compatible, el importe de la ayuda que se ha de considerar ayuda a la reestructuración en virtud de la notificación de 2002, ascendería finalmente a 15,81 millones.
3.2. SOBRE LAS MEDIDAS POSTERIORES A LA RECAPITALIZACIÓN DE 2002
(112)
Como observación preliminar, Francia recuerda que la gravedad de los movimientos sociales de 2004-2005 y el deterioro de la situación económica y financiera de la SNCM dieron lugar a que el Estado accionista lanzase, en enero de 2005, un procedimiento de selección de inversores privados y a que se aplicasen medidas de urgencia [principalmente, la cesión del Asco y la participación en Sud-Cargos (75)].
3.2.1. Sobre el precio de cesión negativo de la SNCM
(113)
En aplicación de la jurisprudencia comunitaria en la materia, vigente en aquel momento, las autoridades francesas invitan a la Comisión a considerar que el precio de cesión negativo de la SNCM, de 158 millones EUR, no contiene ninguna medida que se pueda calificar de ayuda con arreglo al artículo 87, apartado 1, del Tratado CE, ya que el Estado francés actuó como un inversor privado en una economía de mercado.
(114)
Como observación preliminar, Francia señala que el precio final de 158 millones EUR, inferior al precio negativo que solicitaban inicialmente los inversores al finalizar su auditoría de la SNCM, es el resultado de una negociación de cesión de control mantenida en el marco de una apertura a la competencia abierta, transparente y no discriminatoria, y, por lo tanto, es indudablemente un precio de mercado.
(115)
Francia considera que, en la medida en que esta búsqueda de un socio privado para la SNCM se produjo en el marco de un procedimiento de apertura a la competencia abierto, transparente y no discriminatorio, mediante el cual se seleccionó la mejor oferta, el precio de cesión es un precio de mercado.
(116)
Según las autoridades francesas, la cesión al precio negativo de 158 millones EUR se produjo en las condiciones más ventajosas para el Estado, de conformidad con la jurisprudencia comunitaria vigente en aquel momento y con la práctica de toma de decisiones de la Comisión, y no contiene, por lo tanto, ningún elemento de ayuda. Francia considera, en efecto, que ese precio negativo es inferior al coste de liquidación que el Estado habría tenido que soportar en caso de liquidación de la empresa.
(117)
Esta conclusión se impone tanto si se aplica el enfoque derivado de la jurisprudencia del Tribunal de Justicia de las Comunidades Europeas [en lo sucesivo, «jurisprudencia Gröditzer» (76)] como si se aplica el planteamiento basado en el análisis de los costes reales de liquidación de la SNCM [Decisión «ABX» (77)].
(118)
Dado que se trata del primer método basado en la jurisprudencia Gröditzer, Francia señala que esta sentencia confirma la apreciación de la Comisión en su Decisión de 8 de julio de 1999, según la cual: «solo el mencionado valor de liquidación del activo […] puede tomarse en consideración como coste de liquidación (78)».
(119)
A este respecto, los informes de la CGMF (79) y Oddo-Hastings (80) estiman el valor de liquidación de los activos en un mínimo de 190,3 millones EUR a 30 de septiembre de 2005 (81).
(120)
Por lo tanto, en la medida en que el Estado, en tanto que propietario accionista de una empresa, solo es responsable de sus deudas hasta el valor de liquidación de sus activos [jurisprudencia «Hytasa» (82)], Francia afirma que el valor de liquidación de los activos de la empresa estimado en un mínimo de 190,3 millones EUR, es claramente superior al precio negativo de cesión de 158 millones EUR.
(121)
En cuanto al segundo método, Francia indica que se deriva de la Decisión de la Comisión relativa a la ayuda estatal ejecutada por Bélgica en beneficio de ABX Logistics, en la que la Comisión examinó un precio de cesión negativo que presentaba, como en el caso que nos ocupa, el carácter de un precio de mercado, comparándolo con los costes que el Estado accionista habría soportado realmente en el marco de una liquidación amistosa o judicial, según el informe pericial de un tercero independiente. Según Francia, la Comisión reconoce, en concreto, en dicha Decisión la validez de una serie de costes que pueden derivarse de una actuación para asumir el pasivo por parte de los acreedores o de la liquidación a las otras ramas del grupo al liquidar su filial.
(122)
Sobre la base de los informes CGMF y Oddo-Hastings, citados anteriormente, las autoridades francesas consideran que todos los costes reales que habría tenido que soportar la República Francesa, en su condición de accionista, se situarían entre 312,1 y 361 millones EUR, a 30 de septiembre de 2005, y se desglosan de la siguiente manera:
-
[70-80] (60) millones EUR en relación con el plan social establecido por convenio, que cubre todos los gastos relacionados con la resolución del contrato de trabajo y normalmente corre a cargo de la empresa,
-
[30-40] (60) millones EUR en concepto de plan social fuera de convenio, que recoge todos los costes de las medidas de acompañamiento relacionadas con las obligaciones legales y reglamentarias de la SNCM en materia de despido y los costes indirectos relacionados con el plan social incluido en el convenio,
-
entre [200-210] (60) y [250-260] (60) millones EUR en concepto de pago de indemnizaciones complementarias por despido que correrían a cargo del Estado por decisión del Juez, como complemento de las indemnizaciones abonadas en el marco del plan social incluido y no incluido en el convenio, en aplicación de la jurisprudencia Aspocomp Group Oyj del Tribunal de Apelación de Ruán, de 22 de marzo de 2005.
(123)
Este método tiene en cuenta, en particular, el riesgo que el Estado francés habría corrido por «asunción del pasivo» si un tribunal hubiera tenido que considerarlo gestor de hecho de la SNCM. Las autoridades francesas consideran que el riesgo de actuación para asumir el pasivo no puede descartarse, especialmente en lo que se refiere a un precedente juzgado por el Tribunal de Casación en Francia (83). Así, en varias cartas a la Comisión, las autoridades francesas sostuvieron que la hipótesis de una condena del Estado por un juez nacional a apurar el pasivo de la empresa que dirige constituía una hipótesis más que plausible y que debía tenerse en cuenta en el cálculo del coste efectivo de una eventual liquidación de la SNCM.
(124)
A 30 de septiembre de 2005, el valor residual del activo de la SNCM (es decir, 190,3 millones EUR) sería, tras el pago de las deudas privilegiadas, de 36,5 millones EUR. Los otros elementos de costes tenidos en cuenta en concepto de actuación para asumir el pasivo frente al Estado incluyen, en particular, los costes de rescisión de los principales contratos de explotación, los costes relacionados con la rescisión de las condiciones del arrendamiento financiero de los buques y el pago de las deudas quirografarias, lo que daría lugar a una insuficiencia de activos por valor de 134,4 millones EUR. Las autoridades francesas consideran que el Estado habría sido condenado a asumir entre el 85 y el 100 % de ese importe.
(125)
Además, las autoridades francesas consideran que, en razón de su vínculo de dependencia con la SNCM, y según otra jurisprudencia francesa (84), la liquidación de la empresa habría podido impulsar al juez a ordenar el pago de daños y perjuicios a los trabajadores. Según dicha jurisprudencia, las autoridades francesas consideran más que probable que un juez hubiese fijado el importe de las indemnizaciones complementarias tomando como base las indemnizaciones que se tendrían que haber abonado en el marco de un plan social presentado con anterioridad a la liquidación.
(126)
Según este enfoque, el análisis de los costes efectivos que tendría que haber asumido el Estado accionista pone de manifiesto que el coste para el Estado de la venta de la SNCM a un precio negativo de 158 millones EUR es inferior al coste efectivo que tendría que haber soportado en caso de liquidación judicial de la empresa.
(127)
En conclusión: las autoridades francesas opinan que este importe no debería considerarse ayuda estatal.
3.2.2. Sobre la aportación de capital conjunto de los accionistas
(128)
Francia considera que, con esta adquisición de participaciones, se comportó como un inversor prudente ya que, por una parte, intervino de manera simultánea y minoritaria junto a BCP y VT y, por otra, esta participación goza de una remuneración en capital fijo del […] (60) % anual, lo que exime al Estado del riesgo de ejecución del plan de operaciones. Efectivamente, Francia expone que ese índice de rentabilidad es muy satisfactorio para un inversor privado (85). Sin embargo, precisa que no se devengaría ninguna remuneración en caso de recuperación o de liquidación judicial de la SNCM o del ejercicio de la cláusula resolutoria por parte de los inversores.
3.2.3. Sobre las medidas sociales complementarias (ayuda a las personas)
(129)
Remitiéndose a las prácticas decisorias de la Comisión, especialmente en el expediente SFP (Société française de production) (86), Francia considera que esta financiación constituye una ayuda a las personas que no beneficia a la empresa. Por lo tanto, la aplicación, con fondos públicos, de medidas sociales adicionales en favor de las personas despedidas, sin que esas medidas alivien a la empresa de sus cargas normales, es parte de la política social de los Estados miembros y no constituye una ayuda estatal.
3.2.4. Sobre la supresión de las restricciones planteadas por la Decisión anulada de 2003
(130)
Las autoridades francesas recuerdan, por una parte, que las condiciones impuestas por la Decisión de 2003 se aplicaron y cumplieron en su totalidad durante el período 2003-2006. Por otra parte, las autoridades francesas consideran que esas medidas ya no son necesarias para prevenir el falseamiento de la competencia y que su mantenimiento sería contrario al principio de proporcionalidad, dada la limitación del importe de las ayudas a la reestructuración, reducido ahora a 15,81 millones EUR. En particular, las autoridades francesas consideran que hay que suprimir las condiciones que se podrían seguir aplicando, que son las relativas a la prohibición de modernizar la flota de la SNCM, al cumplimiento del principio del liderazgo en materia de tarifas y al mantenimiento de un determinado número de frecuencias.
3.3. CONCLUSIÓN
(131)
No obstante, si la Comisión calificase de ayuda estatal a todas o parte de las nuevas medidas, Francia llama la atención de la Comisión sobre el hecho de que las nuevas medidas, al asegurar el restablecimiento de la viabilidad de la SNCM, permitirían el mantenimiento de un juego competitivo en los mercados en cuestión, principalmente en el de los servicios marítimos con Córcega. Según Francia, este elemento es uno de los principios de las Directrices para el salvamento de una empresa en crisis, como recuerdan, en el caso que nos ocupa, la Comisión (considerando 283 de su Decisión anulada) y el Tribunal General, en su sentencia de 15 de junio de 2005 (considerando 117). En particular, el Tribunal recordó que la Comisión podía estimar, en el ejercicio de sus amplios poderes de apreciación, que la presencia de una empresa era necesaria para prevenir la emergencia de una estructura oligopolística reforzada de los mercados en cuestión.
(132)
Por lo que se refiere a la determinación de las posibles contrapartidas que se han de imponer a la SNCM, Francia sugiere que la Comisión tenga en cuenta la estructura de mercado. Así, una reducción de las capacidades de la SNCM podría reforzar la posición ahora dominante de CFF en el mercado de los servicios marítimos con Córcega (87).
(133)
Según las autoridades francesas, el plan de reestructuración actualizado se ajusta a los criterios de compatibilidad enunciados por la Comisión en su Directrices de 1999 y 2004. Todas las medidas expuestas en el contexto de la privatización de la SNCM debían permitir también, a su modo de ver, restablecer, a partir de finales de 2009, la viabilidad a largo plazo de la SNCM y se limitarían al mínimo necesario para que vuelva a ser viable.
IV. OBSERVACIONES DE LOS INTERESADOS
4.1. SOBRE LA DECISIÓN DE INCOAR EL PROCEDIMIENTO DE INVESTIGACIÓN FORMAL DE 2002
4.1.1. Observaciones de Corsica Ferries (CFF)
(134)
Rechazando de entrada que la SNCM sea una empresa en crisis con arreglo a las Directrices (88), CFF se pregunta por la capacidad de la SNCM de ser rentable en sus líneas no subvencionadas. CFF observa, además, que, contrariamente a lo que se anunció en el plan de reestructuración (89), Livorno sigue contando con servicio.
(135)
Por lo que se refiere a la reducción de los costes, CFF lamenta no tener acceso a determinados elementos del plan de reestructuración, con respecto al cual sus representantes han expresado críticas (90).
(136)
CFF considera que el cálculo de las autoridades francesas que alcanza la suma de 76 millones EUR es totalmente ficticio (91), mientras que la ratio de fondos propios sobre las deudas financieras del 79 % adoptada por las autoridades francesas le parece exagerada (92). Por lo que se refiere a las participaciones de la SNCM, CFF observa que algunas de las filiales no son necesarias para las actividades de la compañía marítima (93).
(137)
En conclusión, según CFF, el proyecto de ayuda pretende soslayar el Reglamento sobre cabotaje marítimo y desvirtuar la licitación lanzada para los servicios marítimos con Córcega desde Marsella. CFF insiste en que la ayuda proyectada no debe permitir una oferta comercial más agresiva por parte de la SNCM. Sugiere que no se conceda la ayuda a la reestructuración hasta 2007 y siempre que la SNCM pierda la próxima licitación de 2006, único supuesto, a su modo de ver, que pondría realmente a la compañía marítima pública en una situación crítica.
4.1.2. Observaciones de STIM
(138)
STIM, accionista de referencia de la CMN, alega que las participaciones de la SNCM en la CMN deben analizarse como activos puramente financieros. Según STIM, la CMN y la SNCM son independientes y compiten por las líneas que no salen de Marsella, aunque ambas sean cocontratantes en el marco del contrato de delegación de servicio público.
(139)
La carta indica que STIM se compromete «a comprar, total o parcialmente, y preferiblemente la totalidad de las participaciones de la SNCM en la CMN», cuyo valor estima entre 15 y 17 millones EUR, si la Comisión estimase, en las condiciones que pudiera imponer en su Decisión final que «una cesión de esas características es necesaria para el buen equilibrio del plan de reestructuración».
4.1.3. Observaciones de representantes de las entidades locales
(140)
El alcalde de Marsella, el presidente del Consejo General del Departamento de Bouches-du-Rhône y el presidente del Consejo Regional Provence-Alpes-Côte d’Azur destacan la importancia económica que tiene la SNCM en la economía regional.
(141)
El presidente del Consejo Regional Provence-Alpes-Côte d’Azur añade que, a su modo de ver, se dan las condiciones para que el plan de reestructuración de la SNCM garantice la viabilidad de la empresa.
(142)
El presidente del Consejo Ejecutivo de la Asamblea de Córcega envió un acta de la deliberación de dicha Asamblea, con fecha de 18 de diciembre de 2002, durante la cual la Asamblea de Córcega emitió «un dictamen favorable» al proyecto de recapitalización de la SNCM.
4.1.4. Observaciones de la Office des Transports de Corse
(143)
La OTC indica que, dado que la SNCM es, en la actualidad, la única empresa capaz de cumplir los requisitos del contrato en lo que se refiere al tráfico de pasajeros, su desaparición «implicaría inmediatamente una reducción importante de los servicios». Recuerda, además, el peso de la SNCM en la economía de Córcega.
4.2. SOBRE LA DECISIÓN DE AMPLIAR EL PROCEDIMIENTO DE 2006
4.2.1. Observaciones de Corsica Ferries France (CFF)
(144)
CFF destaca la importancia de las cantidades financieras en cuestión, su carácter desproporcionado con respecto al volumen de negocios de la SNCM y el hecho de que se abonaran a la SNCM antes de que la Comisión se pronunciase sobre la calificación con arreglo al artículo 87, apartado 1, del Tratado CE.
(145)
CFF llama la atención de la Comisión sobre el hecho de que el apoyo del Estado francés a la SNCM tiene un carácter estratégico para el desarrollo de CFF. Estas medidas no autorizadas permitirían a la SNCM tener una política de tarifas muy agresiva en las líneas en las que CFF está implantada desde hace diez años y en las que perdería cuotas de mercado por primera vez desde su implantación.
(146)
Por lo que se refiere al proceso de apertura a la competencia para la cesión de la empresa, CFF considera que no fue completamente transparente, ya que la empresa seleccionada, BCP, ya no tiene el control operativo de la SNCM, al haber cedido su puesto al grupo VT. Por otra parte, dado que las condiciones financieras han evolucionado y han llegado a ser mucho más favorables para los compradores, CFF se plantea dudas sobre el principio de igualdad de trato de los inversores que tendría que haberse aplicado a toda la operación.
(147)
Por lo que se refiere al precio de cesión negativo de 158 millones EUR, CFF duda de la aplicación, en el caso que nos ocupa, del criterio del inversor prudente en una economía de mercado. Por una parte, CFF se pregunta si se puede considerar que la operación en cuestión fue realizada por el Estado en paralelo con una intervención significativa y simultánea de los operadores privados afectados en condiciones comparables, cuando el Estado recapitalizó la empresa antes de la recapitalización conjunta de los accionistas y el nuevo plan de reestructuración. Por otra parte, CFF considera que, frente a las graves condiciones financieras de la SNCM, un inversor prudente habría intervenido antes, para evitar que su inversión se depreciara (94).
(148)
CFF considera que la referencia al asunto «ABX Logistics» no es pertinente. Aparte de que las circunstancias de este asunto no son comparables con las del presente caso, CFF destaca una contribución significativa del beneficiario de las ayudas en este asunto, lo que, evidentemente, no es el caso de la SNCM. Por otra parte, según CFF, la Decisión de la Comisión de 2006 no tuvo en cuenta los costes relacionados con el riesgo de actuaciones judiciales en el marco de una liquidación de la empresa en cuestión. A este respecto, CFF considera que la jurisprudencia nacional aducida por Francia para justificar los costes relacionados con la liquidación de la SNCM no es aplicable al presente caso. En efecto, según CFF, el Tribunal de Casación, en el caso de las minas y productos químicos de Salsignes, no hace referencia ninguna a la responsabilidad directa del Estado accionista en caso de liquidación de una empresa de la cual fuese accionista, sino, al contrario, a la posibilidad de dirigir una acción en pago de deudas sociales contra una institución pública de carácter industrial y comercial, y a la imposibilidad para sus directivos de sustraerse a sus obligaciones apelando a la intervención de los poderes públicos.
(149)
Por lo que se refiere a la aplicabilidad a este caso de la jurisprudencia del Tribunal de Apelación de Ruán en el asunto Aspocomp, CFF alega que el caso objeto de dicha jurisprudencia, relativa a la condena de una empresa matriz a abonar a los trabajadores de una filial subsidios sociales por «incumplimiento de un acuerdo», validado por la primera, está muy lejos de las circunstancias del expediente SNCM. Así pues, no existe un verdadero riesgo de que la CGMF o el Estado sean condenados a pagar indemnizaciones de despido en caso de liquidación judicial. Por otra parte, CFF duda de la estimación cifrada de los demás costes sociales, dado que parecen variar en función de los expertos invitados a determinarlos.
(150)
CFF considera que la aplicación de la jurisprudencia comunitaria en los asuntos Gröditzer e Hytasa al presente caso solo puede llevar a la conclusión de que el Estado no se comportó como un inversor privado, ya que, según la citada jurisprudencia, la aportación de capital del Estado estuvo vinculada a la venta del 75 % de su participación en la SNCM, con la consiguiente disminución de las perspectivas de beneficio correspondiente.
(151)
Por último, CFF considera que la comparación entre los costes de liquidación y los de una recapitalización deberían tomar en consideración el valor de los activos, que, en ambos casos, se transfieren al comprador. CFF considera que el valor del activo cedido a los inversores estuvo entre 640 y 755 millones EUR (95), teniendo en cuenta el valor venal de la flota utilizada por la SNCM, que CFF sitúa entre 644 y 664 millones EUR en agosto de 2006.
(152)
Por lo que se refiere a la apreciación de las medidas posteriores a la recapitalización de 2002 como ayudas a la reestructuración, CFF considera que, aunque la SNCM cumpliese las condiciones de empresa en crisis definidas en las Directrices de 2004 en el período anterior a la primera recapitalización, de 142,5 millones EUR, esta calificación es muy discutible para el período anterior al segundo aumento de capital, de 8,75 millones EUR, al haberse reconstituido los fondos propios de la empresa.
(153)
Por lo que se refiere a la viabilidad de la empresa, CFF destaca que la cesión de la SNCM es solo parcial y no es irrevocable, teniendo en cuenta las cláusulas resolutorias negociadas con los inversores. Estos elementos conllevan una gran incertidumbre con respecto a la voluntad y capacidad de los inversores de sanear la SNCM y, por lo tanto, gravan las perspectivas de viabilidad duradera de la empresa. Además, CFF indica que, contrariamente a lo exigido por las Directrices de 2004, las autoridades francesas no consideraron la posibilidad de abandonar las actividades que siguiesen siendo deficitarias, desde el punto de vista estructural, aun después de la reestructuración (96). Además, CFF manifiesta su escepticismo con respecto al plan de reducción de los costes, teniendo en cuenta que la flota de la SNCM, incluso, se desarrolló (97), y al plan de reducción de plantilla, visto, principalmente, el fracaso del plan social de 2002.
(154)
CFF duda que las nuevas ayudas se limitasen al mínimo, debido, por una parte, a la falta de claridad sobre lo que cubren los costes sociales y, por otra, al contenido del acta de la Asamblea de la SNCM de 28 de abril de 2006, de la cual se desprende que una parte de las ayudas sirvió para cubrir las pérdidas de explotación de la empresa en 2006 y 2007. CFF considera también que los inversores de la SNCM no contribuyen de manera sustancial a la reestructuración de la empresa.
(155)
A fin de prevenir falseamientos indebidos de la competencia, CFF considera necesario mantener y precisar las contrapartidas impuestas a la SNCM en 2003, así como añadirles otras nuevas para reducir la presencia de la SNCM en el mercado (98). CFF considera, además, que una parte de las medidas impuestas a la SNCM por la Decisión de 2003 no se ha cumplido. La SNCM adquirió nuevos buques, infringiendo así el artículo 2 de la Decisión de la Comisión de 2003. Por otra parte, la SNCM no cedió su participación en la CCM, infringiendo así el artículo 3 de la Decisión de la Comisión. Por último, la SNCM practica, desde 2003, una política de tarifas agresiva, con precios inferiores a los practicados por CFF, infringiendo así el artículo 4 de dicha Decisión (billetes hasta un 30 % más baratos por servicios idénticos o comparables).
(156)
Sobre la naturaleza de la segunda recapitalización, de 8,75 millones EUR, CFF considera que, además de la simultaneidad de la inversión pública y privada, la intervención privada debe ser significativa y realizarse en condiciones comparables, de manera que se valide la intervención del Estado. En el caso que nos ocupa estas dos condiciones no se cumplen. Por una parte, la participación de los inversores, estrictamente vinculada al primer aumento de capital de 142,5 millones EUR, no es significativa. Por otra parte, la intervención de los inversores no se efectuó en condiciones comparables a las del Estado, principalmente debido a las cláusulas resolutorias y a la rentabilidad esperada de la participación minoritaria de la CGMF.
(157)
Por lo que se refiere a las medidas sociales por valor de 38,5 millones EUR, CFF contesta que se dé a ese importe la calificación de ayuda a las personas, pues, si bien es cierto que ese importe beneficia directamente a los empleados de la SNCM, CFF destaca que esa medida podría generar efectos positivos indirectos para la SNCM, principalmente en términos de apaciguamiento del clima social.
4.2.2. Observaciones de STIM
4.2.2.1. Sobre las medidas posteriores a la recapitalización de 2002
(158)
Por lo que se refiere al precio de cesión negativo de 158 millones EUR, STIM considera que este precio no constituye un precio de mercado resultante de un procedimiento de apertura a la competencia y no discriminatorio, ya que la recapitalización se produjo en condiciones distintas de las que deben normalmente orientar a un inversor privado. STIM considera que el activo neto contable reevaluado permitiría, en el peor de los casos, una liquidación sin costes para el Estado o, incluso, con una plusvalía de liquidación; que el precio de cesión es ridículo con respecto al valor de la empresa (estimado por STIM en 350 millones EUR); y que la ayuda es desproporcionada con respecto a las necesidades de la empresa.
(159)
STIM llama también la atención de la Comisión sobre el carácter desorbitado de la cláusula resolutoria de la transferencia al sector privado.
(160)
STIM rechaza, por último, la justificación de la venta a un precio negativo que se basa en el supuesto de una liquidación socialmente difícil, que parece poco realista.
(161)
Por lo que se refiere a la segunda recapitalización de 8,75 millones EUR, STIM considera que esta aportación de capital no se ajusta al principio del inversor privado en una economía de mercado, teniendo en cuenta la insuficiencia de las garantías de rendimiento de la inversión. STIM rechaza el argumento extraído de la concomitancia de la inversión privada y la pública para negar a esta aportación la calidad de ayuda de Estado. Dicha concomitancia, en caso de demostrarse, no es más que un indicio y no puede constituir, por sí sola, un criterio de calificación (99). Por último, STIM afirma que esa aportación constituiría una garantía dada a los inversores por el Gobierno francés de que la SNCM sería con seguridad adjudicataria de la DSP para los servicios marítimos con Córcega.
(162)
Por lo que se refiere a los 38,5 millones EUR de ayudas a las personas, STIM considera que dicho importe se destinó, en realidad, a dar a la SNCM los medios para cumplir algunos aspectos esenciales del plan de recuperación presentado a la Comisión, en concreto la reducción de plantilla, que no se aplicaron.
4.2.2.2. Sobre la compatibilidad con las Directrices de 2004
(163)
Según STIM, las ayudas recibidas por la SNCM no se limitaron al mínimo. La contribución de la SNCM y de los inversores al plan de reestructuración fue insuficiente dadas las condiciones impuestas por las Directrices de 2004, y no se ha demostrado que la situación de la SNCM fuese tan excepcional como para justificar una contribución propia más baja. Además, STIM subraya el carácter desproporcionado de las ayudas concedidas en 2006, ya que permitieron a la SNCM constituir reservas para cubrir futuras pérdidas. Por último, el hecho de que la SNCM no previese vender los activos no indispensables para la supervivencia de la empresa es contrario a los requisitos planteados por las Directrices de 2004.
(164)
STIM considera que las sumas abonadas infringieron el principio de unicidad establecido por dichas Directrices. La degradación de la situación financiera de la empresa y los conflictos sociales no pueden considerarse circunstancias excepcionales, imprevisibles y no imputables a la empresa beneficiaria.
(165)
Por lo tanto, STIM exige compensaciones adicionales de hasta la mitad de las ayudas aportadas, es decir, 98,25 millones EUR, mediante la cesión de un buque suplementario y de sus participaciones directas e indirectas de la SNCM en la CMN. A este respecto, STIM afirma que dichas participaciones no son estratégicas con arreglo a las Directrices de 2004 sobre ayudas a la reestructuración, ya que no son «indispensables para la supervivencia de la empresa» ni tienen carácter de activo inalienable.
(166)
STIM aduce también que la supuesta sinergia entre la SNCM y la CMN no existe ya que la SNCM no desempeña ningún papel efectivo en la gestión y el desarrollo de la CMN. STIM destaca finalmente que el acuerdo de accionistas que vincula a las dos empresas no existe desde el 15 de marzo de 2006, fecha en la que fue denunciado por la CMN, según lo constató el Tribunal de Apelación de París.
4.2.3. Observaciones de la SNCM
(167)
La SNCM transmitió a la Comisión un expediente en el que hacía balance de su situación económica y de competencia, acompañado de una consulta jurídica que valoraba el riesgo, en el marco de un procedimiento de liquidación, de una calificación judicial de la intervención del Estado como gestor de hecho de la empresa durante el período previo a la privatización.
(168)
Consultado por la SNCM, el estudio Baker & McKenzie llega a la conclusión de que, tomando como base los documentos sociales de la empresa, completados por las correspondencias, las intervenciones y las actas de los órganos de control, el Estado francés ha […] (60) decisiones (100) […] (60) órganos (101), […] (60) órganos sociales (102). El informe destaca, además, que […] (60) SNCM (103). Por último, el mismo informe señala que […] (60) SNCM.
(169)
Partiendo de ello, el experto de la SNCM concluye que es muy probable que la calidad de gestor de hecho del Estado francés hubiese sido admitida por el Tribunal mercantil de Marsella.
(170)
Por otra parte, de los hechos establecidos, en concreto, por los informes del Tribunal de Cuentas se desprende que los fallos de gestión imputables al Estado francés, gestor de hecho de la SNCM, coadyuvaron a la insuficiencia de activos observada en la SNCM. El informe recoge, entre otros, los siguientes fallos de gestión: la elección […] (60) comercial. El perjuicio resultante de la gestión deficiente del Estado asciende a […] (60).
(171)
En este contexto, según el experto de la SNCM, la condena del Estado francés para que se haga cargo, total o parcialmente, de la insuficiencia de activos en el marco de una actuación para asumir el pasivo no plantea, por lo tanto, ninguna duda, dada la gran implicación del Estado en la gestión de la SNCM, sus notorios fallos de gestión y la magnitud de sus recursos financieros.
(172)
Tomando como base la jurisprudencia pertinente, el experto de la SNCM concluye que, si la SNCM hubiese sido liquidada, el Estado habría sido condenado, con seguridad, a asumir todas las deudas sociales de la SNCM. Esto habría dado lugar a la asunción, por parte del Estado accionista, de un porcentaje de entre el 85 y el 100 % de la insuficiencia de activos observada (es decir, entre 316,6 y 385,7 millones EUR). Por consiguiente, al decidir la privatización de la SNCM, previo refuerzo de sus fondos propios por un importe de 158 millones EUR, el Estado francés se habría comportado como un inversor prudente.
V. COMENTARIOS DE LAS AUTORIDADES FRANCESAS SOBRE LAS OBSERVACIONES DE LAS PARTES INTERESADAS
5.1. COMENTARIOS DE LAS AUTORIDADES FRANCESAS SOBRE LAS OBSERVACIONES DE LAS PARTES INTERESADAS RESPECTO A LA DECISIÓN DE INCOAR EL PROCEDIMIENTO DE INVESTIGACIÓN FORMAL DE 2002
5.1.1. Respecto a las observaciones de CCF
(173)
Las autoridades francesas indicaron que algunos datos presentados por CFF sobre la oferta de la SNCM son inexactos.
(174)
Contrariamente a las afirmaciones de CFF, el Estado francés considera que el plan de reestructuración se elaboró de manera que permitiese la recuperación de la SNCM en el plazo más breve y crease las condiciones para su viabilidad a medio y largo plazo. Las autoridades francesas recuerdan que se ha aplicado ya una parte importante del programa de reducción de costes. Los medios náuticos se han reducido y el programa de cesión de activos se desarrolla de conformidad con el proyecto industrial. Los servicios marítimos se han reorganizado y el plan de actuación sobre la reducción de consumos intermedios ha dado sus primeros resultados. Por último, se está aplicando progresivamente el capítulo del proyecto industrial relativo al empleo. Además, la SNCM constituyó, en 2001, una provisión de 21,3 millones EUR para la financiación de medidas de reestructuración y, especialmente, del plan de mantenimiento del empleo.
(175)
Por lo que se refiere a la determinación del importe de la ayuda, las autoridades francesas confirman que la ratio entre fondos propios y deuda total de 0,79 es típica de los balances de la mayor parte de las compañías marítimas, salvo casos particulares. La ratio de 0,497 anunciada por CFF para la CMN en 2001 es inexacta, según las autoridades francesas, ya que no tiene en cuenta las disponibilidades en el activo del balance. Corregida esa omisión, la ratio de la CMN es de 0,557. Según las autoridades francesas, ese nivel sigue siendo, en cualquier caso, insuficiente para la CMN, y la difícil situación de tesorería con la que se encontró la CMN en 2002 es una prueba de ello. La CMN debió, efectivamente, contraer préstamos de hasta 8 millones EUR de STIM para financiar un déficit de tesorería no cubierto por sus bancos.
5.1.2. Respecto a las observaciones de STIM
(176)
Las autoridades francesas sostienen que la participación de la SNCM en el capital de la CMN no puede considerarse un activo puramente financiero, tal como parece afirmar STIM. Francia sostiene que la participación de la SNCM en la CMN posee un carácter altamente estratégico. Su cesión constituiría, no solo un contrasentido desde el punto de vista industrial, sino también un grave error estratégico.
5.1.3. Sobre las observaciones de representantes de las entidades locales
(177)
Si bien Francia aprueba, en general, el contenido de la carta del Presidente de la Región Provence-Alpes-Côte d’Azur, desea, sin embargo, señalar que, a diferencia de lo que se afirma en el punto 2 de dicha carta (104), la oferta de servicios marítimos entre la Francia continental y Córcega no está «sobredimensionada con respecto a la demanda» y la política de tarifas de la SNCM se ajusta a los compromisos asumidos por la compañía de no provocar una guerra de precios ni erigirse en «empresa líder en materia de precios».
5.2. SOBRE LAS OBSERVACIONES DE LAS PARTES INTERESADAS RELATIVAS A LA DECISIÓN DE 2006
(178)
En general, Francia señala que gran parte de las observaciones de STIM y CFF son idénticas a los comentarios ya formulados por estas empresas ante la Comisión en 2003. En particular, subraya que los comentarios de CFF fueron presentados ante el Tribunal General en el marco del recurso de anulación de la Decisión de la Comisión de 9 de julio de 2003 y ya han sido rechazados, en su mayor parte, por la Comisión y por el Tribunal.
5.2.1. Sobre la ejecución anticipada de las medidas previstas en el primer plan de reestructuración y sus modificaciones
(179)
A la observación general sobre la ejecución anticipada, por parte de Francia, de medidas calificables de ayudas, las autoridades francesas responden que dicha ejecución se justifica por la especificidad del procedimiento, es decir, la anulación, en 2005, de la Decisión de autorización de la Comisión de 9 de julio de 2003, y no por la voluntad de las autoridades francesas de incumplir sus obligaciones derivadas del Tratado CE. Por otra parte, Francia precisa que siempre mantuvo informada a la Comisión de la evolución del expediente y de las distintas medidas adoptadas desde enero de 2005, en virtud del principio de cooperación leal entre los Estados miembros y la Comisión.
(180)
Por lo que se refiere a estas últimas medidas, las autoridades francesas consideran que, dado que ninguna de ellas constituye una ayuda, no sería aplicable in fine el artículo 88, apartado 3, del Tratado CE y, por lo tanto, no habría obligación alguna de suspender su ejecución.
5.2.2. Sobre las medidas posteriores a la recapitalización de 2002
(181)
Por lo que se refiere al proceso de cesión, Francia precisa que previó, desde el principio, criterios de selección clásicos, basados principalmente en el precio propuesto para valorar los títulos de la SNCM y, en segundo lugar, en otros parámetros (proyecto industrial, proyecto social, etc.), entre ellos, el importe que los candidatos estaban dispuestos a invertir en la empresa para su recapitalización. Francia rechaza con firmeza el argumento de las terceras partes de que el proceso de puesta a la venta no fue transparente y recuerda que, en el presente caso, el Estado fue, incluso, más allá de sus obligaciones legales y reglamentarias previstas en caso de venta de participaciones públicas, que ya eran fuertes y vinculantes. Francia recuerda que la evolución posterior a la oferta de BCP de adquirir el 100 % de los títulos de la SNCM se desarrolló en un contexto financiero y social muy difícil y que la asociación de VT a la oferta de BCP no cambió los términos comerciales y financieros de la operación (sin el reparto del capital).
(182)
Por lo que se refiere al precio negativo de 158 millones EUR, las autoridades francesas recuerdan que, teniendo en cuenta la situación financiera de la SNCM a 30 de septiembre de 2005, la empresa se vendió a un precio de mercado y que la venta fue económicamente más ventajosa de lo que hubiera sido su liquidación. A este respecto, las autoridades francesas precisan que la aplicación del criterio del inversor privado en caso de cesión de una empresa próxima a la liquidación no debe considerarse como la búsqueda de la «rentabilidad de la intervención pública», sino como la prevención de pérdidas mayores que habría sufrido el accionista con una liquidación más costosa.
(183)
En cuanto al precio pagado, Francia rechaza el argumento de que la SNCM se vendió a un precio que no se correspondía con su valor real. En concreto, refuta la estimación del valor de la empresa en cerca de 350 millones EUR realizada por STIM, que solo tiene en cuenta los elementos del balance que mejoran la valoración a partir de fondos propios contables (amortizaciones especiales, plusvalías residuales de los buques, etc.), sin tener en cuenta los elementos del pasivo, que rebajarían su valor. Este método de cálculo, de naturaleza puramente contable, no se corresponde con la realidad económica de una empresa marítima como la SNCM, dotada de activos de valor que figuran en el balance, pero que tiene también una rentabilidad limitada y pasivos importantes no incluidos en el balance.
(184)
Las autoridades francesas refutan también el argumento de CFF de haber subestimado el valor venal de la flota de la SNCM, que CFF cifra entre 406,5 y 426,5 millones EUR. Las autoridades francesas señalan que los buques tomados en consideración en el cálculo de CFF no son los que tenía en propiedad la SNCM a 30 de septiembre de 2005. La ausencia de descuentos aplicados al valor venal de los buques no tiene en cuenta el contexto en el que se habría desarrollado la eventual liquidación del activo y, por último, la fecha elegida para calcular el valor venal, agosto de 2006, no es la fecha de la posible liquidación de la SNCM a la que conviene referirse, que es el 30 de septiembre de 2005. Por otra parte, Francia observa que, si se aceptase el cálculo propuesto por CFF, el precio negativo sería tres veces menor que el valor de liquidación de los activos exigido por la jurisprudencia Gröditzer, lo que sería, por lo tanto, más favorable que las hipótesis presentadas a la Comisión por las autoridades francesas.
(185)
Al argumento aducido por CFF, que pone en tela de juicio la aplicación de la jurisprudencia Gröditzer al referirse al hecho de que la aportación de capital del Estado a la SNCM estuvo relacionada con la venta del 75 % de su participación, con la consiguiente disminución de las perspectivas de beneficio correspondiente, las autoridades francesas recuerdan que el precio de cesión negativo de 158 millones EUR se corresponde perfectamente con la cesión de la totalidad del capital de la SNCM, seguida de una nueva inversión estatal del 25 %, con un beneficio correspondiente del […] (60) % anual. Por lo tanto, Francia considera que el rendimiento de la inversión está garantizado con su participación en el accionariado de la compañía del 25 %, ya que dicha participación goza de la garantía de un rendimiento muy elevado.
(186)
Francia rechaza también el argumento aducido por CFF sobre la no aplicabilidad al caso que nos ocupa del enfoque ABX, basado, principalmente, en el análisis de los costes de liquidación efectivos de la SNCM y en el riesgo de que el Estado hubiera podido ser considerado responsable del pasivo de la empresa en razón de una actuación de asunción del pasivo como la prevista por los procedimientos colectivos franceses y confirmada por la jurisprudencia nacional (sentencia del Tribunal de Apelación de Ruán de 22 de marzo de 2005). Aunque las autoridades francesas consideran que su comportamiento como gestor de la SNCM no puede calificarse de «incorrecto» con respecto a esta actuación, insisten en la existencia de un riesgo muy elevado de condena del Estado por un juez nacional por la insuficiencia de activos de la SNCM, en razón de criterios flexibles de calificación de la gestión deficiente con arreglo al artículo L.651-2 del Código mercantil y en virtud de la jurisprudencia citada, que sería aplicable al caso que nos ocupa.
(187)
Por lo que se refiere a la recapitalización de 8,75 millones EUR, Francia recuerda que, contrariamente a lo que afirman CFF y STIM, esta aportación de capital no es una ayuda estatal, en razón de la simultaneidad de dicha inversión, de la similitud de las condiciones de su suscripción y de la remuneración superior a la media obtenida por el Estado a través de la CGMF.
(188)
En particular, las autoridades francesas precisan que el principio de igualdad de los inversores no es puesto en tela de juicio por la existencia de cláusulas resolutorias, ya que estas se previeron en el marco de la cesión del 100 % de la SNCM y no en el de la recapitalización de 35 millones EUR posterior a esta.
(189)
Además, Francia recuerda que su inversión es muy inferior a la de los inversores, ya que solo el importe de 8,75 millones EUR es comparable con la inversión efectuada por ellos (26,25 millones EUR). En efecto, el examen de la primera recapitalización de 142,5 millones EUR solo debería hacerse en el marco de la comparación con el precio de liquidación.
(190)
Por último, Francia contesta el argumento aducido por STIM de que esa aportación constituía una garantía dada a los inversores privados de que la SNCM iba a ser, con seguridad, adjudicataria de la DSP de los servicios marítimos con Córcega. Las autoridades francesas aducen que este aumento de capital es prudente e independiente de los resultados de la empresa, y que la adjudicación de la DSP a la SNCM no permitiría mejorar el rendimiento esperado de la inversión.
(191)
Por lo que se refiere a los 38,5 millones EUR de medidas sociales, Francia reitera el argumento de que estas medidas son ayudas a las personas y que no cabe considerar que su asunción por el Estado proporcione una ventaja indirecta a la empresa, ya que estas vienen a añadirse a las obligaciones legales y por convenio a cargo de la SNCM. Además, Francia recuerda que estas medidas no permitirían el despido de trabajadores, que, si no existieran las medidas, seguirían a cargo de la SNCM.
(192)
Contrariamente a lo aducido por CFF, las autoridades francesas precisan que los 38,5 millones EUR no corresponden a la aplicación de reducciones de plantilla previstas en el marco del plan social de 2003, que, a pesar del retraso, ya se han aplicado. Por lo tanto, el nuevo plan social viene a completar las primeras medidas sociales de 2003.
5.2.3. Sobre la compatibilidad con las Directrices
(193)
Francia considera que, dado lo anteriormente expuesto, el importe de ayuda que se ha de analizar es de 15,81 millones EUR.
(194)
Contrariamente a lo afirmado por CFF, las autoridades francesas consideran que, teniendo en cuenta el punto 11 de las Directrices de 2004, aunque la primera recapitalización permitió a la SNCM reconstituir sus fondos propios, no le hizo perder su carácter de empresa en crisis, ya que la recapitalización se destinó a garantizar el mantenimiento de la actividad de la empresa.
(195)
Francia refuta las alegaciones de CFF, según las cuales no tendría que haber hecho nuevas aportaciones financieras a la empresa, porque la SNCM podría haber recurrido al crédito bancario. A este respecto, las autoridades francesas recuerdan que, el 24 de agosto de 2005, los bancos denegaron la concesión de nuevas líneas de tesorería en favor de la SNCM y que, por lo tanto, las únicas alternativas posibles eran la privatización o la liquidación de la empresa.
(196)
Francia rechaza los argumentos de CFF y STIM con respecto al fracaso del plan de reestructuración de 2002, que se ejecutó, aunque con algún retraso, y permitió alcanzar los objetivos en 2005. El deterioro de la situación económica y financiera de la SNCM, debido a factores externos a la empresa, habría hecho necesaria la prórroga del plan notificado en 2002 y la introducción de nuevas medidas.
(197)
Francia considera que la SNCM tiene buenas perspectivas de recuperación y que las medidas consideradas por los nuevos accionistas, como la aplicación del plan social, la reorganización de los servicios marítimos y la renovación de algunos buques, harán que la empresa vuelva a ser viable. A este respecto, Francia observa que, en razón de los ingresos obtenidos de la DSP (aproximadamente el [50-70] (60) % del volumen de negocio de la SNCM), y teniendo en cuenta la magnitud de los costes fijos y las dificultades de redistribución de los seis buques utilizados en el servicio Marsella-Córcega, la DSP es un elemento esencial de la estrategia de la empresa y de su viabilidad.
(198)
Sobre la limitación de la ayuda al mínimo, Francia considera haber limitado a lo estrictamente imprescindible los costes de reestructuración necesarios para poder llevar a cabo la reestructuración. A tal efecto, las autoridades francesas recuerdan que, según lo reconoció la Comisión en su Decisión de 2003, la propia empresa contribuyó de modo suficiente al plan de reestructuración con sus propios recursos, en razón de la cesión de activos por importe de 30,2 millones EUR. Además, teniendo en cuenta otras cesiones realizadas por la SNCM por valor de 12,2 millones EUR, el total de contribuciones propias de la empresa ascendería a 42,38 millones EUR. Francia considera que ese importe es muy superior al de las contribuciones propias necesarias para aprobar las ayudas a la reestructuración, estimadas finalmente en 15,81 millones EUR, ya que las otras medidas no pueden considerarse ayudas estatales.
5.2.4. Sobre las condiciones impuestas por la Decisión de la Comisión de 2003 y las posibles nuevas contrapartidas
(199)
Contrariamente a lo alegado por STIM y CFF, las autoridades francesas afirman que cumplieron todas las condiciones impuestas por la Decisión de 2003, a las que se tenían que atener hasta finales de 2006, principalmente, el mantenimiento de una flota de once buques y la aplicación de tarifas inferiores a las de la competencia.
(200)
Por otra parte, Francia considera que, en el marco de la nueva Decisión final, debería adaptarse el nivel de contrapartidas que se ha de imponer a la SNCM, ya que el importe de las ayudas a la reestructuración sería entonces de 15,81 millones EUR, en vez de 69,3 millones EUR.
(201)
A este respecto, Francia refuta las observaciones de STIM sobre la posibilidad de que la Comisión imponga a la SNCM, como contrapartida, la cesión de su participación en la CMN. Francia refuta el argumento de STIM de que la definición de activos estratégicos se habría cuestionado en las Directrices de 2004 respecto a las de 1999.
(202)
Por lo que se refiere a las medidas mencionadas por CFF para a reducir la presencia de la SNCM en el mercado, las autoridades francesas recuerdan que, tal como señalaba, además, la Comisión en su Decisión de 2003 (considerando 87), los mercados afectados (Francia-Córcega y Francia-Magreb) no tienen un exceso de capacidad, y una reconfiguración de las líneas que dan servicio a Córcega, con y sin DSP, volvería a poner en peligro la viabilidad de la empresa.
(203)
En cuanto al argumento de CFF de que la aplicación de las medidas descritas anteriormente en favor de la SNCM conllevaría el grave riesgo de hacer desaparecer del mercado Francia continental-Córcega a su principal competidor, CFF, las autoridades francesas alegan que, teniendo en cuenta la configuración actual de ese mercado, en el que CFF es ahora mayoritaria, el mantenimiento de una estructura de competencia depende de la autorización del plan de reestructuración de la SNCM y de la presencia de esta en ese mercado.
VI. EVALUACIÓN DE LAS MEDIDAS
6.1. EXISTENCIA DE UNA AYUDA CON ARREGLO AL ARTÍCULO 107, APARTADO 1, DEL TFUE
(204)
El artículo 107, apartado 1 del TFUE establece que: «salvo que los Tratados dispongan otra cosa, serán incompatibles con el mercado interior, en la medida en que afecten a los intercambios comerciales entre Estados miembros, las ayudas otorgadas por los Estados o mediante fondos estatales, bajo cualquier forma, que falseen o amenacen con falsear la competencia, favoreciendo a determinadas empresas o producciones».
(205)
Para que una medida nacional pueda calificarse de ayuda estatal con arreglo al artículo 107, apartado 1, del TFUE, tienen que cumplirse las siguientes condiciones acumulativas: 1) que la medida en cuestión otorgue una ventaja económica selectiva; 2) que esa ventaja se financie con recursos estatales; 3) que falsee o amenace con falsear la competencia y, por último, 4) que afecte a los intercambios comerciales entre Estados miembros (105).
(206)
La Comisión observa que la SNCM obtuvo recursos estatales por un valor total de 274,54 millones EUR (106) a través de la CGMF, propiedad al 100 % del Estado francés.
(207)
Dado que la SNCM opera en el sector del transporte marítimo, abierto a la competencia intraeuropea, la posible ventaja económica que percibió puede falsear la competencia y afectar a los intercambios comerciales entre los Estados miembros.
(208)
El hecho de que, hasta el 1 de enero de 1999, el mercado de cabotaje con las islas del Mediterráneo estuviese provisionalmente exento de la aplicación del Reglamento (CEE) no 3577/92, no permite descartar, en principio, que las subvenciones concedidas para conexiones de cabotaje con las islas mediterráneas en el marco de la DSP hayan podido afectar a los intercambios entre Estados miembros y falsear la competencia.
(209)
En cualquier caso, aunque las subvenciones concedidas para el servicio de líneas de cabotaje no afectasen a los intercambios comerciales ni diesen lugar al falseamiento de la competencia antes del 1 de enero de 1999, la situación ha cambiado desde esa fecha, ya que, según el Reglamento (CEE) no 3577/92, las actividades de cabotaje están abiertas ahora a todos los operadores comunitarios. Además, hay que destacar que la SNCM no practica solo el transporte de cabotaje, sino que opera también en el mercado del transporte marítimo internacional que fue liberalizado por el Reglamento (CEE) no 4055/86 del Consejo (107).
(210)
Por lo tanto, la Comisión considera que, en el caso que nos ocupa, se cumplen los tres últimos criterios del artículo 107, apartado 1, del TFUE citados en el considerando 205 de la presente Decisión. Por consiguiente, la Comisión debe examinar sucesivamente si las diferentes medidas presentan una ventaja económica selectiva, con arreglo a la sentencia del Tribunal General de 11 de septiembre de 2012.
6.1.1. Marco temporal del análisis
(211)
Con arreglo a la jurisprudencia del Tribunal (108), la Comisión debe, tras la anulación de una de sus decisiones, fundamentar su nuevo análisis exclusivamente en la información de que disponía en el momento de la adopción de la Decisión anulada, en este caso, el 8 de julio de 2008.
(212)
Los acontecimientos posteriores que pudieron producirse después del 8 de julio de 2008 no deberán, por lo tanto, tenerse en cuenta. La evolución del mercado o los cambios ocurridos en la situación del beneficiario de la ayuda no deberán influir en el análisis. Asimismo, la Comisión no deberá tener en cuenta el período de ejecución del plan de reestructuración posterior al mes de julio de 2008 (109).
(213)
Del mismo modo, la Comisión no tiene la obligación de reabrir la instrucción del caso, ni siquiera de completarla con nuevos estudios técnicos (110). La anulación de un acto que pone fin a un procedimiento administrativo que abarca distintas fases no conlleva necesariamente la anulación de todo el procedimiento. Cuando, como en el presente caso, a pesar de los actos de instrucción que permiten un análisis exhaustivo de la compatibilidad de la ayuda, la evaluación realizada por la Comisión resulte incompleta e implique la ilegalidad de la Decisión, el procedimiento para sustituir esta Decisión podrá reanudarse sobre la base de los actos de investigación ya realizados (111).
(214)
Por otra parte, dado que la Comisión debe basar su nuevo análisis exclusivamente en la información de que disponía en julio de 2008, información sobre la que tanto las autoridades francesas como la SNCM ya se han expresado, no procede volver a consultarlas (112). Por último, el derecho de los terceros interesados a hacer valer sus observaciones fue garantizado mediante la publicación en el Diario Oficial de la Decisión de incoar el procedimiento (113) y ninguna disposición del Reglamento no 659/1999 obliga a ofrecerles de nuevo dicha posibilidad cuando el plan de reestructuración inicial se modifica durante el examen (114).
(215)
La presente Decisión se basa, con carácter principal, únicamente en los datos disponibles el 8 de julio de 2008. No obstante, a título subsidiario, la Comisión demostrará que la eventual toma en consideración de la nota de las autoridades francesas de 16 de mayo de 2013 en relación con los hechos mencionados antes del 8 de julio de 2008, así como la información presentada por la SNCM el 27 de agosto de 2013, no podría modificar sus conclusiones.
6.1.2. La cesión de la SNCM a un precio de venta negativo de 158 millones EUR
(216)
En el caso que nos ocupa, la Comisión debe examinar si la aportación de 158 millones EUR de fondos estatales anterior a la cesión de la SNCM a los inversores privados -es decir, in fine, el precio de venta negativo de la empresa por un importe equivalente- está exento de elementos de ayuda estatal.
(217)
Un procedimiento público de selección abierto, transparente y no discriminatorio, al término del cual el Estado cede la empresa tras haberla recapitalizado (por un importe superior al precio de venta), no permite necesariamente descartar la existencia de una ayuda que pueda beneficiar, a la vez, a la empresa privatizada y a su comprador (115).
(218.
Para verificar si una empresa se ha beneficiado de una ventaja económica debida a una aportación de fondos estatales, la Comisión aplica, en principio, el criterio del «inversor privado en una economía de mercado» (en lo sucesivo, «el criterio del inversor privado») siempre que no se obligue al beneficiario a reembolsar otras ayudas estatales y que esta aportación pueda analizarse en función de este criterio. El criterio del inversor privado procede del principio de igualdad de trato entre los sectores público y privado que emana del artículo 345 del TFUE. Según este principio, los fondos que el Estado pone, directa o indirectamente, a disposición de una empresa, en circunstancias que se corresponden con las condiciones normales del mercado, no se pueden considerar ayudas estatales (116).
(219)
Para ello, la Comisión puede, entre otras cosas, sopesar si el proveedor de recursos se ha comportado como un inversor privado que sigue una política estructural, global o sectorial y está guiado por perspectivas de rentabilidad a largo plazo de los capitales invertidos. La validez de este planteamiento ha sido reconocida por el juez de la Unión Europea en varios asuntos (117).
(220)
Según jurisprudencia reiterada, una aportación de capital realizada por un inversor público sin ninguna perspectiva de obtener beneficio, ni siquiera a largo plazo, constituye una ayuda estatal (118).
(221)
El juez de la Unión Europea también dejó sentado que un inversor privado que siga una política estructural, global o sectorial, guiada por perspectivas de rentabilidad a largo plazo, no puede razonablemente permitirse, después de años de pérdidas constantes, proceder a una aportación de capital que no solamente es económicamente más costosa que la opción de liquidación de sus activos, sino que, además, está vinculada a la venta de la empresa, lo cual le priva de toda perspectiva de beneficios, incluso a largo plazo (119).
(222)
Más concretamente, en su sentencia Gröditzer, el Tribunal de Justicia dictaminó que, para determinar si la privatización de una empresa por un precio de venta negativo contiene elementos de ayuda estatal «debe apreciarse si, en circunstancias similares, un inversor privado de dimensiones comparables a las de los organismos gestores del sector público habría podido llegar a realizar aportaciones de capital de esta cuantía en el marco de la venta de dicha empresa o si habría optado por liquidarla» (120).
(223)
A la luz de lo anteriormente expuesto, para determinar qué clase de ayuda es la medida en cuestión, la Comisión debe «evaluar si la solución elegida por el Estado es la menos onerosa, en términos absolutos y en comparación con todas las demás, incluida la inhibición, en cuyo caso habría que concluir que el Estado actuó como un inversor privado» (121).
(224)
En otros términos, la Comisión debe verificar que la elección de proceder a una aportación de capital de esta importancia resulta realmente menos costosa que una liquidación.
6.1.2.1. Sobre la evaluación de los costes de una liquidación
a) Sobre la toma en consideración del abono de las indemnizaciones complementarias de despido
(225)
A fin de evaluar el coste de una liquidación para el accionista, las autoridades francesas consideran que, cuando proceden al cierre de centros de actividad o a la liquidación de filiales, los grandes grupos empresariales no pueden, hoy en día, desentenderse de las consecuencias sociales de dichos cierres o liquidaciones. Y así, aplican con frecuencia planes sociales que pueden incluir medidas de reconversión del personal, ayudas a la búsqueda de empleo, indemnizaciones por despido o, incluso, actuaciones en el tejido económico local que van más allá de lo que imponen la legislación y los convenios colectivos.
(226)
En este contexto, las autoridades francesas consideran que, sobre la base del plan social de 2005, basado en el de 2002, la franja aceptable está entre [90 000-100 000] (60) y [120 000-130 000] (60) EUR por trabajador, esto es, un total de entre [200-210] (60) y [250-260] (60) millones EUR. Las autoridades francesas precisan que el límite inferior de la franja tiene en cuenta el hecho de que el coste del plan social de referencia se ha incrementado en razón de la gran proporción de trabajadores próximos a la edad de jubilación, cuyo cese de empleo se efectúa en condiciones especialmente ventajosas. Por otra parte, también se ha tenido en cuenta que el contexto de liquidación de la empresa y de despido de todo el personal no es comparable al de un ajuste de plantilla que permite continuar las actividades, como es el caso del plan social de referencia.
(227)
Por último, las autoridades francesas consideran que, incluso aplicando el método de análisis definido por el Tribunal en su sentencia de 15 de septiembre de 2012, la cesión de la SNCM a un precio negativo de 158 millones EUR no incluye elementos de ayudas estatales. En efecto, consideran que la Comisión dispone de todos los elementos necesarios para responder a las críticas del Tribunal.
(228)
La Comisión no comparte este punto de vista en el caso que nos ocupa.
(229)
De conformidad con la sentencia del Tribunal (122), el pago de indemnizaciones complementarias por despido puede constituir, en principio, una práctica legítima y oportuna, según las circunstancias del caso, destinada a propiciar un diálogo social sosegado y a mantener la imagen de marca de una empresa o de un grupo de empresas. En virtud del principio de igualdad de trato entre los sectores público y privado, los Estados miembros también están facultados para pagar indemnizaciones complementarias por despido en caso de liquidación de una empresa pública, aun cuando sus obligaciones no pueden, a priori, exceder del estricto mínimo legal y por convenio. Sin embargo, el Tribunal precisa que «[…] la asunción de costes adicionales, por inquietudes legítimas, no puede perseguir un propósito exclusivamente social, ni siquiera político, so pena de no ajustarse al criterio del inversor privado […]. La toma en consideración de costes que exceden de las estrictas obligaciones legales y por convenio, si carece de toda racionalidad económica, siquiera a largo plazo, debe considerarse una ayuda de Estado en el sentido del artículo 87, apartado 1, del Tratado CE.» (123).
(230)
En lo que atañe al argumento de la imagen de marca del Estado, formulado por las autoridades francesas, el Tribunal estima que «[…] la protección de la imagen de marca de un Estado miembro como inversor global en la economía de mercado no puede constituir, fuera de circunstancias particulares y sin una motivación especialmente convincente, una justificación suficiente para demostrar la racionalidad económica a largo plazo de la asunción de costes adicionales como las indemnizaciones complementarias por despido (124)». Ahora bien, estas circunstancias particulares no se dan en el presente caso.
(231)
La Comisión constata que las autoridades francesas no han definido, tras la apertura, las actividades económicas, en particular, desde el punto de vista geográfico y sectorial, del Estado francés con arreglo a las cuales debe apreciarse la racionalidad económica a largo plazo de las medidas de que se trate, aunque indicaron finalmente, en su carta de 16 de mayo de 2013, que el comportamiento del Estado debía compararse al de una sociedad de cartera diversificada, cuyo objetivo es maximizar sus beneficios y proteger su imagen de marca como industrial global, especialmente en el ámbito de la gestión de su personal.
(232)
Por lo que se refiere a la imagen de marca de la CGMF, la Comisión observa que esta no tenía ningún otro activo que la SNCM en el sector del transporte marítimo. Por lo tanto, este argumento no puede afectarla.
(233)
Por lo que se refiere a la imagen de marca del Estado accionista, las autoridades francesas alegaron la existencia de un riesgo elevado de conflictos sociales en las empresas controladas por el Estado, no solo en las que están geográficamente próximas a las actividades de la SNCM, sino también independientemente del sector y, en particular, en el sector de los transportes. La Comisión observa, por una parte, que las autoridades francesas no han demostrado la realidad de dicho riesgo de contagio a todas las empresas públicas y considera, por otra parte, que no han demostrado tampoco que el pago de las indemnizaciones complementarias hubiera podido impedir la aparición de nuevas huelgas. Por último, la Comisión considera que la justificación exclusivamente social de la asunción por el Estado de las indemnizaciones complementarias no es suficiente para descartar la presencia de ayuda estatal.
(234)
Por otra parte, la Comisión considera que las autoridades francesas no han aportado suficientes elementos objetivos y verificables que pudieran demostrar que el pago de indemnizaciones complementarias por despido, en circunstancias similares, es una práctica consolidada entre los empresarios privados del mismo sector. La Comisión observa, en efecto, que la mera mención de un número limitado de planes sociales tampoco puede demostrar la existencia de una práctica suficientemente consolidada en casos comparables al que nos ocupa, que los planes sociales citados por las autoridades francesas se refieren a planes de reestructuración y no de liquidación, y que un gran número de ellos se refiere a sectores que a priori no tienen nada en común con las infraestructuras de transporte, como los cosméticos (Yves Saint-Laurent Haute Couture) o el sector agroalimentario (Danone) o el electrónico (Hewlett Packard). Además, el cuadro presentado por las autoridades francesas en la nota de 16 de mayo de 2013 que recoge una lista de planes sociales incluye seis planes posteriores a la privatización de la SNCM y que, por tanto, no pueden ser tenidos en cuenta para justificar la toma en consideración de las indemnizaciones complementarias de despido.
(235)
La SNCM presentó una nueva lista de cinco planes sociales en la nota de 27 de agosto de 2013. La Comisión considera que esta lista no permite establecer que el pago de indemnizaciones complementarias por despido, en circunstancias similares, sea una práctica consolidada entre los empresarios privados del mismo sector. En efecto, la Comisión observa, en primer lugar, que de los cinco planes citados, dos se refieren a la SNCM, entre ellos, el que es objeto de la presente Decisión. Estos dos planes no pueden, por tanto, presentarse como elementos objetivos de comparación por dos motivos: por una parte, la SNCM no puede invocar sus propias prácticas anteriores en este ámbito para justificar de forma suficiente el carácter consolidado de esta práctica y, por otra parte, el plan social de 2002 corresponde a una fase en la que SNCM seguía siendo una empresa pública, cuando el Tribunal estableció como criterio de comparación que fuesen empresas privadas del mismo sector. A este respecto, la Comisión observa que el plan social del puerto de Marsella no puede aceptarse ya que, en 2004, el puerto era una institución pública y no una empresa privada. Por último, por lo que se refiere a los dos últimos planes sociales citados, los de Air Lib y Eurostar, la Comisión observa que se trata de planes de reestructuración y no de planes de liquidación. A mayor abundamiento, la Comisión observa que la indemnización complementaria media de estos dos planes equivale a menos de la mitad de la media de las indemnizaciones complementarias adoptadas por la SNCM.
(236)
Por último, la Comisión observa que las autoridades francesas no han demostrado que el comportamiento del Estado francés hubiese sido motivado por una probabilidad razonable de obtener un beneficio material indirecto, siquiera a largo plazo, evitando un mayor deterioro del clima social en la empresa, ya que, precisamente, en el supuesto de la liquidación, la empresa debía desaparecer. En cuanto a la hipótesis de un beneficio más amplio de cara a los empleados de otras empresas públicas, no está suficientemente documentada. Esto es tanto más cierto cuanto que, incluso en el marco de un razonamiento de inversor global como el indicado por las autoridades francesas, la concesión de indemnizaciones de despido muy elevadas a los trabajadores de una empresa podría complicar la posible reestructuración de otras sociedades pertenecientes al mismo inversor. Además, las autoridades francesas no han cuantificado el carácter significativo de los posibles costes sociales que invocan como justificación del pago de las indemnizaciones complementarias de despido.
(237)
Las autoridades francesas alegaron también que un procedimiento de liquidación habría sido más largo y, potencialmente, más arriesgado para el Estado accionista, en comparación con la cesión de la SNCM a un precio negativo. La Comisión observa que las autoridades francesas no han aportado ninguna prueba de este riesgo y no han explicado por qué la duración del procedimiento de liquidación hubiera sido tomada en consideración por un inversor privado. El caso Frucona Kosice (125), citado por las autoridades francesas, no es relevante en el presente caso ya que se refiere a la prueba del acreedor privado. La duración de un procedimiento de liquidación es pertinente para analizar si el Estado, en la posición de un acreedor de Frucona Kosice, ha maximizado el reembolso de sus créditos aceptando un reembolso parcial pero inmediato o si hubiera tenido que esperar el resultado de liquidación de la empresa. La situación en el presente asunto es diferente porque el Estado está en la posición de un accionista de la SNCM y no en la de un acreedor privado. Dado que, en caso de liquidación de la SNCM los activos serían claramente insuficientes para cubrir el pasivo, el Estado estaría en la imposibilidad de recuperar su aportación. Por consiguiente, invocar la duración de un procedimiento de liquidación no es pertinente en el caso que nos ocupa.
(238)
Las autoridades francesas no han demostrado, pues, que la asunción del coste de las indemnizaciones complementarias por el Estado actuando como inversor privado en la hipótesis de una liquidación, estaba justificada.
(239)
En esta fase del estudio, la Comisión debe determinar el valor de liquidación de la SNCM sin las indemnizaciones complementarias de despido.
b) Sobre el valor de liquidación de la SNCM
(240)
Según el método del activo neto reevaluado, la insuficiencia de activos se constata cuando el valor económico de los activos reales (generalmente superior al valor neto contable) no cubre el valor económico de las deudas reales.
(241)
Para constatar la insuficiencia de activos en el caso que nos ocupa, la Comisión, con ayuda de su experto (126), verificó, según se explica más adelante, que, en fecha de 30 de septiembre de 2005, el valor del activo de la SNCM no era suficiente para reembolsar a los acreedores preferentes y no preferentes.
(242)
La Comisión considera que la valoración del activo neto es un método utilizado de forma habitual para determinar el valor de las empresas en el sector del transporte marítimo. Considera, además, que este método se adapta especialmente bien a la situación de la SNCM, por cuanto su accionista de referencia solo puede elegir entre la cesión y la liquidación.
(243)
Por lo que se refiere a otros métodos de valoración y, en particular, el de la actualización de los flujos libres de caja operativos, la Comisión considera que no es pertinente para el caso que nos ocupa, dado que implica la continuación de la actividad de la empresa, lo que no sería el caso en el supuesto de la liquidación de la SNCM.
(244)
La Comisión considera el 30 de septiembre de 2005 como fecha de referencia para la evaluación de la SNCM, porque fue en esa fecha cuando se realizó la elección entre la aceptación de la oferta de compra o la liquidación de la sociedad, ya que la selección de BCP se había decidido el 27 de septiembre de 2005.
i) Sobre el valor del activo de la SNCM
(245)
La Comisión observa, en particular, que el accionista de la SNCM, en colaboración con el gabinete Ernst &Young, procedió a cuantificar el coste de liquidación de la empresa (véase el informe CGMF antes mencionado) a 30 de septiembre de 2005, que fue objeto de otro dictamen pericial realizado por Oddo Corporate Finance y el estudio Paul Hastings. La Comisión recuerda que el informe Oddo-Hastings valoró el activo de la SNCM en 190,3 millones EUR.
(246)
Por lo que se refiere a la valoración de la flota propiedad de la empresa (127), tras la evaluación del valor venal bruto de los buques de la SNCM por el agente especializado BRS en 224 millones EUR a 30 de septiembre de 2005, la flota de la SNCM fue valorada por el informe Oddo en 150,7 millones EUR, tras descuento (128), comisión de corretaje (129) y riesgo judicial (130).
Cuadro 3
Hipótesis de valoración del activo de la SNCM a 30 de septiembre de 2005
Valor del activo
Informe Oddo
en millones EUR
Valor del activo
Experto de la Comisión
en millones EUR
Activo inmaterial
-
-
Activos materiales
Flota propia
150,7
151,7
Inmuebles
(131)
11,2
11,2
Activos financieros
(132)
32,7
38,3
Activo inmovilizado
194,6
201,2
Existencias
-
-
Anticipos y pagos a cuenta
-
-
Créditos a clientes
0,8
0,8
Otros créditos
(133)
9,4
9,4
Tesorería neta
-14,5
-
Cuentas de regularización
-
-
Otros activos
-4,3
10,20
Total activos
190,3
211,4
Fuentes:
Informe Oddo-Hastings e informe del experto de la Comisión.
(247)
Tras la lectura del cuadro anterior, la Comisión observa que la flota de buques constituye el elemento principal de la valoración del activo de la empresa. A este respecto, el experto de la Comisión, después de haber efectuado, siempre que fuera posible, un análisis comparado, consideró que el descuento aplicado al valor venal bruto de los buques y el riesgo judicial eran coherentes. De ello concluyó que no había razones para rechazar la evaluación del valor de la flota realizada por el Estado francés.
(248)
Por lo que se refiere al descuento, la Comisión considera que su nivel es coherente con los descuentos observados con ocasión de ventas de buques en caso de liquidación judicial. Según el experto de la Comisión, la Régie des Transports Maritimes, empresa nacional belga que explota la línea Ostende-Ramsgate, cedió, por ejemplo, dos transbordadores de vehículos en 1997 con descuentos estimados en el 35 % y el 45 %. En fecha más reciente, la empresa Festival Cruises cedió tres buques de crucero con un descuento medio del 20 %. Los descuentos observados en casos similares son, por lo tanto, del orden de los aplicados por las autoridades francesas en este caso.
(249)
Con respecto al riesgo judicial, dado que no se ha producido ninguna transacción comparable en el mercado, la Comisión considera que los argumentos que justifican la aplicación del riesgo judicial son coherentes con la reducida dimensión del mercado de este tipo de buques, diseñados para una explotación muy específica.
(250)
La Comisión observa, por otra parte, que su experto independiente revisó al alza la valoración de los activos financieros, en particular, el de la participación de la SNCM en la CMN (de 21,8 a 28 millones EUR). A este respecto, teniendo en cuenta la oferta de compra de esta participación por Stef-TFE, por 35,2 millones EUR, enviada a la Comisión en el marco de la presente investigación, la Comisión considera que la valoración de la participación de la SNCM en la CMN en 28 millones EUR es razonable en un contexto de liquidación de sociedad.
(251)
Por lo que se refiere a la valoración de las demás partidas del activo, el experto de la Comisión no tuvo nada que objetar. Sin embargo, no aceptó la partida de «Tesorería neta» en el activo por ser deficitaria. En efecto, la Comisión considera que esa partida debe reclasificarse en el pasivo de la SNCM.
(252)
Teniendo en cuenta los ajustes operados, la Comisión valora, a 30 de septiembre de 2005, el activo de la SNCM en 211,4 millones EUR.
ii) Sobre la evaluación del pasivo de la SNCM
(253)
La Comisión observa que las autoridades francesas evalúan el importe debido por deudas preferentes en 153,8 millones EUR, y en 170,9 millones EUR el importe debido por deudas no preferentes (sin las indemnizaciones complementarias de despido).
(254)
Por lo que se refiere, en particular, al pasivo social, las autoridades francesas evalúan el coste del plan social por convenio en [70-80] (60) millones EUR. Los costes del plan social por convenio se fijaron de manera individual, teniendo en cuenta el tipo de contrato (contrato indefinido o contrato temporal), los estatutos y convenios colectivos aplicables (tripulación, personal de tierra y altos cargos), la antigüedad, la clasificación y la retribución de cada trabajador. Este importe cubre las indemnizaciones de preaviso ([20-30] (60) millones EUR), las indemnizaciones de vacaciones pagadas con preaviso ([0-10] (60) millones EUR), las indemnizaciones de despido por convenio ([30-40] (60) millones EUR) y la contribución Delalande ([0-10] millones EUR) (134).
(255)
Las autoridades francesas evalúan el coste del plan social no convencional en [30-40]* millones EUR. Este plan social recoge todas las medidas de acompañamiento relacionadas con las obligaciones legales y reglamentarias de la SNCM en materia de despido (135) y los costes indirectos relacionados con el plan social incluido en el convenio (136).
(256)
El coste de rescisión de los principales contratos de explotación es esencialmente el relativo a la ejecución de la garantía bancaria, de 7,4 millones EUR, dada para garantizar la buena ejecución, por parte de la SNCM, de sus obligaciones de servicio público, a la cual se añadiría la multa prevista en dicho convenio, equivalente al 2 % de la compensación financiera de referencia, de un importe de 63 millones EUR para el ejercicio 2005 (es decir, cerca de 1,2 millones EUR en caso de incumplimiento del delegado.
(257)
Por lo que se refiere al pasivo neto relacionado con la cesión de buques en arrendamiento financiero (137), las autoridades francesas destacan que, partiendo de determinadas hipótesis (138), el producto neto de cesión fue evaluado, a 30 de septiembre de 2005, por el agente especializado BRS en 144,8 millones EUR, tras descuento, comisión de corretaje y coste financiero de financiación. Los ahorros en impuestos y deudas bancarias ascienden a 193,5 millones EUR, subsistiendo un saldo de deudas bancarias pendientes, relativas a los buques en arrendamiento financiero, de 48,7 millones EUR.
Cuadro 4
Hipótesis de valoración del pasivo de la SNCM a 30 de septiembre de 2005
Valor del pasivo
Informe Oddo
en millones EUR
Valor del pasivo
Experto de la Comisión
en millones EUR
Deudas preferentes, entre ellas:
Deudas sociales y fiscales
[20-30]*
[20-30]*
Deudas financieras garantizadas con activos
(139)
15,9
15,9
Coste del plan social por convenio
[70-80]*
[70-80]*
Coste de las mutuas de los jubilados
(140)
10,2
10,2
Coste del proceso de liquidación
4,7
4,7
Pérdidas de explotación intermedias
(141)
26,5
26,5
Reembolso de los acreedores preferentes
153,8
153,8
Deudas quirografarias
(142)
69,7
84,2
Coste del plan social no incluido en convenio
[30-40]*
[30-40]*
Coste de rescisión de los principales contratos de explotación
[10-20]*
[10-20]*
Coste adicional de cesión de buques en arrendamiento financiero
48,7
48,7
Reembolso de los acreedores no preferentes
170,9
181,1
Fuentes:
Informe Oddo-Hastings e informe del experto de la Comisión.
(258)
La Comisión observa que el pasivo social constituye el elemento principal del pasivo de la SNCM. Por lo que se refiere al coste del plan social por convenio, el experto de la Comisión comprobó las fórmulas de cálculo de todos los componentes del plan, basándose en sondeos, y no observó anomalías ni errores. Teniendo en cuenta esta verificación, la Comisión considera razonable el importe de [70-80] (60) millones EUR propuesto por las autoridades francesas en relación con el plan social por convenio.
(259)
Por lo que se refiere a las pérdidas de explotación intermedias, la Comisión considera prudente la estimación desde el punto de vista de la legislación, en particular, de los artículos L.622-10 del Código mercantil y 119-2 del Decreto no 85-1388, de 27 de diciembre de 1985, en virtud de los cuales la SNCM podría ser obligada por el Tribunal mercantil competente a continuar su explotación por un período de dos meses, renovable a petición del ministerio fiscal, en razón de sus obligaciones de servicio público.
(260)
En cuanto a las deudas quirografarias, el experto de la Comisión no tuvo nada que objetar. Sin embargo, rectificó en 14,5 millones EUR el importe de 69,7 millones EUR resultante de la retirada de la partida de activo «Tesorería neta». La Comisión considera que esta retirada se ajusta a las modificaciones realizadas en la valoración del activo de la SNCM.
(261)
Por lo que se refiere al coste del plan social no incluido en el convenio (sin indemnizaciones complementarias de despido), el experto de la Comisión considera que la estimación del coste de los contenciosos jurídicos debería situarse en [0-5] (60) millones EUR, en lugar de los [0-10] (60) millones propuestos por las autoridades francesas. A este respecto, aunque la Comisión considera que las organizaciones sindicales solicitarían, sin duda, una recalificación de los contratos temporales en contratos indefinidos (143), también piensa que la estimación solo debe afectar a los trabajadores con contratos temporales, para los que este riesgo es casi seguro (es decir 150 contratos temporales). Partiendo de un salario mensual bruto de [2 000-2 500] (60) EUR, con una indemnización de nueve meses de salario para los [100-120] (60) primeros contratos temporales y seis meses para los [50-70] (60) siguientes, el importe se sitúa en [0-10] (60) millones EUR.
(262)
Por lo que se refiere al pasivo neto relativo a la cesión de buques en arrendamiento financiero, la Comisión considera que las hipótesis en las que se basa el cálculo están justificadas, principalmente en razón del formalismo contractual de las AIE, que limita cualquier sustitución de terceros a la SNCM y condiciona las ventajas fiscales a la explotación de los buques bajo pabellón francés. Por otra parte, también está justificado que el riesgo judicial no se aplique a los buques explotados en arrendamiento financiero, ya que esos buques son cedidos por los bancos acreedores de las AIE. En este contexto, la Comisión considera que está justificado que se tenga en cuenta un coste de financiación entre el 30 de septiembre de 2005 y la fecha de cesión efectiva del buque.
(263)
Teniendo en cuenta lo anteriormente expuesto, la Comisión considera que, a 30 de septiembre de 2005, el pasivo preferente de la SNCM ascendía a 153,8 millones EUR y su pasivo no preferente, a 181,1 millones EUR.
iii) Sobre la constatación de la insuficiencia de activos
(264)
A la luz de lo que precede, la Comisión considera que, a 30 de septiembre de 2005, el valor del activo de la SNCM (211,4 millones EUR) no bastaba para reembolsar a los acreedores preferentes (153,8 millones EUR) y los acreedores no preferentes (181,1 millones EUR), lo que representa un importe total de 334,9 millones EUR. La insuficiencia de activos asciende, por lo tanto, a aproximadamente 123,5 millones EUR.
c) Sobre la toma en consideración de una actuación de asunción del pasivo
(265)
La Comisión analizó también el argumento de las autoridades francesas y de la SNCM de que el Estado, en su condición de accionista mayoritario, podría verse obligado a asumir el pasivo en caso de liquidación de la empresa. Una de las partes interesadas, CFF, cuestionó la aplicación de la jurisprudencia nacional citada por las autoridades francesas en el caso que nos ocupa. En efecto, CFF considera que, en cuanto a la jurisprudencia del Tribunal de Apelación de Ruán en el asunto Aspocom Group Oyj, el Tribunal condenó la casa matriz finlandesa al pago de indemnizaciones a los empleados de su filial francesa puesta en liquidación, ya que estas indemnizaciones estaban previstas en un plan social sobre la base de un acuerdo de empresa validado por la sociedad matriz y, al final, no se habían pagado.
(266)
Las autoridades francesas consideran que la totalidad de los costes reales que habría tenido que soportar el Estado, en su condición de accionista, a través de la CGMF, a 30 de septiembre de 2005 se situaría entre 312,1 y 361 millones EUR. Esta estimación tiene en cuenta, en particular, el riesgo de que el Estado francés hubiera tenido que cubrir el pasivo, si un tribunal lo hubiera considerado gestor de hecho de la SNCM, y el riesgo de que el Estado fuera condenado a pagar indemnizaciones complementarias al personal despedido. Las autoridades francesas consideran que estos riesgos deben tenerse en cuenta para calcular el coste efectivo de una eventual liquidación de la SNCM.
(267)
Por lo tanto, se plantea la necesidad de evaluar todos los costes reales a los que probablemente habría tenido que hacer frente el Estado francés, en su condición de accionista, en caso de liquidación judicial de la SNCM, para determinar si, ante la posibilidad de ser condenado a afrontar esos costes y dada la amplitud de los mismos, un accionista privado prudente habría preferido vender inmediatamente su filial a un precio negativo de 158 millones EUR antes que correr ese riesgo.
(268)
En la legislación francesa, el liquidador de un empresa en proceso de liquidación judicial tiene la facultad de incoar un proceso de responsabilidad contra los antiguos directivos de la empresa, denominado «actuación de asunción del pasivo», en caso de resolución de un plan de salvaguardia o de administración judicial, o en caso de liquidación judicial (144).
(269)
La incoación de una actuación de asunción del pasivo contra los antiguos directivos de la empresa en liquidación está motivada por la necesidad de reconstituir el patrimonio de la empresa, que es una de la misiones encargadas al liquidador.
(270)
En varias cartas a la Comisión, las autoridades francesas sostuvieron que la hipótesis de una condena del Estado por un juez nacional a asumir el pasivo de la empresa que dirige constituía una hipótesis más que plausible y que esto había de tenerse en cuenta en el cálculo del coste efectivo de una eventual liquidación de la SNCM.
(271)
En sus escritos de 28 de febrero de 2008, la SNCM proporcionó el informe Baker & McKenzie sobre las consecuencias jurídicas de una actuación de asunción del pasivo contra el Estado francés. En dicho informe se concluía que era muy probable que un tribunal mercantil hubiera considerado responsable al Estado y lo hubiese condenado a asumir todas las deudas sociales de la SNCM.
(272)
La legislación al respecto estipula que las deudas sociales de la empresa en liquidación puedan ser imputadas a sus antiguos gestores de hecho o de derecho, a reserva de cuatro condiciones acumulativas.
i) Reconocimiento del Estado como gestor de hecho o de derecho de la empresa en proceso de liquidación judicial
(273)
El informe Baker & Mc Kenzie, que le fue enviado por la SNCM, presentó a la Comisión un análisis que lleva a la conclusión de que […] (60). En esencia, el informe de expertos mencionado pretende demostrar que, según la jurisprudencia pertinente (145), el Estado había cometido […] (60) reiterada. En particular, según dicho informe, el Estado habría tomado […] (60) decisiones. Además, parece que los órganos directivos […] (60) la empresa. Por último, el Estado se habría […] (60).
(274)
La Comisión observa que las autoridades francesas, en sus escritos de 28 de marzo de 2008, no emitieron reservas […] (60). En su carta de 20 de noviembre de 2006, las autoridades francesas indican que el juez […] (60) la empresa.
(275)
Sin embargo, la Comisión considera que la declaración de las autoridades francesas de 20 de noviembre de 2006, realizada en el marco de un procedimiento sobre ayudas estatales, no puede bastar por sí sola para establecer de manera suficiente en derecho si un juez habría considerado a las autoridades nacionales gestores de hecho de la empresa beneficiaria de las medidas en cuestión, y menos todavía, el grado de probabilidad de esa posibilidad.
(276)
En particular, por lo que respecta a las decisiones controvertidas, no está nada claro que la toma de decisión final por el Estado se aparte significativamente de la práctica seguida por el Estado en la gestión de sus participaciones. Incluso el informe Baker & Mc Kenzie recuerda la existencia de una controversia recurrente sobre el nivel de intervención conveniente del Estado en la gestión de sus participaciones y menciona el papel muy amplio, por lo general, de […] (60).
(277)
Ahora bien, los elementos de jurisprudencia nacional invocados tanto por el Estado como por la SNCM no abordan directamente este tipo de situación. Los principales asuntos señalados se refieren a entidades locales y la sentencia BRGM, de 6 de febrero de 2001, se refiere a un establecimiento público de carácter industrial y comercial.
(278)
En cualquier caso, no está en absoluto demostrado que el Estado, actuando como poder público, sería considerado administrador de hecho.
ii) Existencia de uno o varios fallos de gestión del Estado francés, gestor de hecho de la empresa en proceso de liquidación judicial
(279)
En el caso que nos ocupa, la Comisión destaca que el informe del experto de la SNCM, partiendo de una lista no exhaustiva de elementos fácticos, expuso una serie de elementos para demostrar que el Estado, […] (60), cometió fallos de gestión.
(280)
En particular, indica que el Estado francés cometió errores en materia de inversiones ligadas […] (60) la SNCM. El Estado cometió asimismo numerosos fallos de gestión en materia de dimensionamiento […] (60) SNCM.
(281)
En su correo de 30 de abril de 2007, las autoridades francesas calificaron de muy elevado el riesgo de condena al Estado como responsable, teniendo en cuenta los criterios de calificación del fallo de gestión con arreglo al artículo L. 651-2 del Código mercantil.
(282)
De nuevo, la Comisión considera que esta declaración del 30 de abril de 2007, realizada en el marco de un procedimiento sobre ayudas estatales, no puede bastar, por sí sola, para establecer de manera suficiente si un juez habría considerado que las autoridades nacionales cometieron los fallos alegados, y, menos aún, el grado de probabilidad de semejante posibilidad. Tanto más cuanto que las autoridades francesas rechazan la propia existencia de los fallos de gestión, que son necesarios para la ejecución de una actuación de asunción del pasivo.
(283)
Más importante aún, hay que señalar que tanto la SNCM como las autoridades francesas se refieren, en gran medida, a decisiones de gestión muy antiguas. Por ejemplo, el informe Baker & Mc Kenzie se centra en […] (60) realizados hasta 2000. No duda en referirse a los informes del Tribunal de Cuentas para los ejercicios de 1993 a 1999. Los principales fallos de gestión alegados se situarían hacia mediados de la década de los noventa. Ahora bien, los acreedores de la SNCM estaban al tanto de este modo de gestión cuando le concedieron un crédito. Por consiguiente, aceptaban, al menos implícitamente, el riesgo que conlleva este tipo de gestión. No hay indicios de que la responsabilidad del Estado pueda generarse eficazmente para la asunción del pasivo en semejante situación.
(284)
Además, esos supuestos fallos de gestión se explican por las decisiones políticas tomadas por las autoridades públicas y nada indica tampoco que dichas decisiones políticas puedan calificarse como fallos de gestión en el sentido de la jurisprudencia sobre la asunción del pasivo.
(285)
Por último, el informe Baker & Mc Kenzie carece de credibilidad, en especial cuando considera que la situación de la SNCM es imputable a fallos de comunicación externa cometidos por el Estado sobre la situación de la SNCM. En efecto, de dicho informe solo se desprende que el Estado aludió a una situación que ya era notoria. El comportamiento del Estado no puede, por lo tanto, equipararse a un fallo de gestión.
iii) Constatación de la insuficiencia de activos
(286)
En el caso que nos ocupa, la Comisión observa que el informe Oddo-Hastings destaca una insuficiencia de activos, a 30 de septiembre de 2005, por valor de 134,4 millones EUR, que se calcula, por una parte, como la diferencia entre el valor del activo de la SNCM (190,3 millones EUR) y, por otra, el valor del pasivo de la empresa (deudas preferentes y no preferentes, valoradas, respectivamente, en 153,8 millones EUR y 170,9 millones EUR).
(287)
La Comisión estimó anteriormente la insuficiencia de activos de la SNCM, a 30 de septiembre de 2005, en 123,5 millones EUR (véase el considerando 264).
iv) Existencia de una relación causal entre los fallos y la insuficiencia de activos observada
(288)
Según las autoridades francesas, el gestor de una persona jurídica puede ser declarado responsable, en virtud del artículo L. 624-3 del Código mercantil, aunque el fallo de gestión cometido por él solo sea una de las causas de la insuficiencia de activos, y puede ser condenado a soportar todas o parte de las deudas sociales, aunque su fallo solo sea la causa de una parte de ellas. (146) Según las autoridades francesas, el Estado francés debería soportar una parte de la falta de activos observada de entre un 85 y un 100 %, es decir, una franja comprendida entre 114,3 y 134,4 millones EUR.
(289)
Este análisis no tiene ningún fundamento sólido. En efecto, en la medida en que los supuestos fallos de gestión alegados se basan en decisiones adoptadas a mediados de la década de los noventa y han creado un coste adicional inmediato para la SNCM, es muy difícil ver en ello la causa de la insuficiencia de activos en 2005, sobre todo por cuanto que han ocurrido muchas cosas entre ambas fechas.
(290)
Además, parece que no existe una relación automática entre el importe de la indemnización concedida en el marco de la asunción del pasivo y el importe del empeoramiento del pasivo generado por el fallo de gestión del directivo (suponiendo que fuera cierto), y ello significa también que el juez puede decidir fijar la cuantía de la condena del gestor en una cantidad muy inferior a la insuficiencia de activos observada (147).
(291)
Ahora bien, contrariamente a lo que parecen pensar las autoridades francesas (y la SNCM) nada indica que las decisiones cuestionadas aquí fueran consideradas por el juez de asunción del pasivo como decisiones tan graves que justificarían la imposición a las autoridades públicas de una parte importante del pasivo constatado. Según las alegaciones examinadas, en efecto, se trata de decisiones de corte proteccionista adoptadas en un marco político (además, para la mayoría de ellas, diez años antes) o de decisiones más recientes tomadas a fin de librar a los trabajadores de la obligación de aumentar la productividad, o para tratar de restablecer un mejor clima social.
v) Determinación de una posible asunción de las indemnizaciones complementarias de despido, en caso de liquidación judicial de la SNCM
(292)
Además de la insuficiencia de activos, según las autoridades francesas, teniendo en cuenta la jurisprudencia en la materia (148), un juez no habría dudado en condenar al Estado francés a asumir las indemnizaciones complementarias de despido (entre [200-210] (60) y [250-260] (60) millones EUR). Según las autoridades francesas, todos los costes reales que el Estado habría tenido que soportar como accionista se sitúan en una franja comprendida entre 212,1 y 361 millones EUR.
(293)
Las autoridades francesas precisan que, en sentencias recientes, tribunales franceses han condenado al gestor de hecho o de derecho a asumir, además de la insuficiencia de activos, las indemnizaciones complementarias de despido calculadas a partir de un plan social establecido por la empresa antes de su liquidación.
(294)
Las autoridades francesas indican, en particular, que en el asunto Aspocomp, la empresa francesa Aspocomp SAS, filial al 99 % de la empresa finlandesa Aspocomp Group Oyj, firmó, el 18 de enero de 2002, un convenio de empresa en el que se describían las condiciones de indemnización de un plan social que afectaba a 210 trabajadores de un total de 550. Ese acuerdo recogía, entre otros, el importe de las indemnizaciones compensatorias y complementarias, así como las ayudas por despido voluntario. Pero, tras un cambio de estrategia del grupo, la empresa madre Aspocomp Group Oyj decidió, el 21 de febrero de 2002, dejar de financiar su filial Aspocomp SAS, obligándola así a que se declarase insolvente. Esta decisión impidió, de hecho, que la filial hiciera frente a los compromisos adquiridos en el marco del convenio de empresa y la obligó a despedir a todos sus trabajadores.
(295)
En este contexto, la sentencia del Tribunal de apelación de Ruán confirmó la sentencia de la Magistratura de trabajo de Evreux, condenando a la empresa Aspocomp Group Oyj, que controlaba al 99 % su filial, a abonar: i) a los trabajadores amparados por el convenio de empresa, todas las indemnizaciones compensatorias y complementarias previstas en ese único convenio, así como daños y perjuicios por despido sin causa real y seria, y ii) a los trabajadores despedidos en el marco de la declaración de insolvencia de Aspocomp, indemnizaciones equivalentes, al considerar que, al no responder a los compromisos adquiridos, la empresa matriz había actuado de forma desleal y con una ligereza censurable.
(296)
Aunque Francia también ha invocado una sentencia de 19 de abril de 2005 de la Sala de lo mercantil del Tribunal de casación (149) en apoyo de su tesis, la Comisión no aprecia en dicha sentencia ningún elemento determinante a efectos del presente litigio. El tribunal de casación se limita, en efecto, a observar que el Tribunal de apelación no había caracterizado de manera suficiente en Derecho la confusión del patrimonio entre una sociedad matriz y su filial. En cualquier caso, la Comisión constata que los hechos relativos a la jurisprudencia Aspocomp no son los mismos que los del presente caso. En efecto, en el presente caso, no se ha producido un incumplimiento, por parte de la CGMF, de sus obligaciones de pago de indemnizaciones de despido complementarias.
(297)
Cabe señalar que, tanto la SNCM como las autoridades francesas, parecen conceder importancia al hecho de que un plan social […] (60). Es extremadamente dudoso que […] (60) pueda considerarse un fallo de gestión que genere la responsabilidad del Estado para con los trabajadores […] (60). Aun suponiendo que, con carácter excepcional, […] (60), el Estado haya podido comprometer su responsabilidad para con los trabajadores y concederles el derecho a una indemnización abonada por el Estado (150), la concesión de dicho derecho constituye en sí misma una ventaja concedida a la empresa SNCM y, por lo tanto, una ayuda estatal, por motivos análogos a los expuestos más adelante a propósito de las medidas de ayuda a las personas de 38,5 millones EUR. En efecto, dicha medida podía apaciguar ligeramente el clima social en la empresa.
vi) Conclusiones sobre la toma en consideración de una actuación de asunción del pasivo
(298)
No se ha demostrado de modo suficiente con arreglo a Derecho que las autoridades francesas habrían sido, con un grado suficiente de probabilidad, condenadas por un órgano jurisdiccional nacional por daños y perjuicios en concepto de asunción del pasivo, y menos aún que esta condena habría sido superior al precio negativo al que la SNCM fue vendida.
(299)
También hay que tener en cuenta el hecho de que la acción del Estado, aun suponiendo que hubiera sido, en el presente caso, un mal gestor, tenía por objeto proteger las industrias y los servicios nacionales, incluida la SNCM y sus empleados, evitándoles, en particular, la imposición de una evolución que podría haber sido mal aceptada socialmente. En realidad, aunque las personas públicas, incluido el Estado pueden considerarse, en determinadas circunstancias, gestores de hecho de una empresa, nada indica que la actuación de asunción del pasivo pueda servir para comprender las opciones políticas del Estado, especialmente en semejantes circunstancias. Se está muy lejos de las circunstancias que concurren en el asunto Aspocomp, que no tenían nada que ver con este tipo de problemática.
(300)
En cualquier caso, la Comisión considera que las autoridades francesas no pueden en la actualidad invocar las decisiones políticas del pasado para justificar las intervenciones públicas destinadas a corregir los efectos de las intervenciones anteriores. Por el contrario, ambas intervenciones, a saber, las injerencias del pasado y las nuevas intervenciones públicas, se consideran dos falseamientos de competencia acumulativos. En efecto, la aceptación de la responsabilidad del Estado para cubrir el pasivo equivaldría a permitir que el Estado reconociera haber incurrido en fallos en la gestión de la empresa para justificar que la aportación financiera no constituye una ayuda estatal, lo que daría lugar a un nuevo falseamiento de la competencia. El Estado invocaría entonces sus propios fallos de gestión para justificar una aportación financiera adicional, en contradicción con el principio general según el cual nadie puede invocar su propio fallo (151).
(301)
También sería perfectamente artificial separar el comportamiento del Estado «mal gestor» (suponiendo que el hecho se haya demostrado) y el del Estado que viene a salvar a la empresa que gestionó mal. Ahora bien, la mala gestión no forma parte del comportamiento normal de un inversor privado prudente en una economía de mercado. Por lo tanto, el mecanismo de recapitalización indisociable de la mala gestión tampoco se corresponde con este comportamiento.
(302)
La aceptación de la teoría expuesta por las autoridades francesas y la SNCM tendría, además, como consecuencia permitir que el Estado concediera una garantía a una empresa, cometiendo con pleno conocimiento de causa, un fallo de gestión, lo que no es aceptable desde el punto de vista de la disciplina de las ayudas.
(303)
En el presente caso, los comportamientos que generarían la responsabilidad del Estado, según la teoría defendida por la SNCM y las autoridades francesas, son, en realidad, comportamientos del Estado actuando como poder público y no como accionista. Dado que un accionista privado prudente no habría tomado decisiones basadas en estas consideraciones políticas y públicas, el riesgo de asunción del pasivo derivado de dichas decisiones no puede ser tenido en cuenta por una prueba del inversor privado prudente en una economía de mercado (152).
(304)
Las autoridades francesas recuerdan que, en su Decisión ABX de 7 de diciembre de 2005, la Comisión se planteó la posibilidad de tener en cuenta que «algunas legislaciones nacionales prevén, en algunos casos excepcionales, la posibilidad de que terceras partes puedan recurrir contra los accionistas de una sociedad liquidada, en particular si tales accionistas pueden considerarse […] o responsables de faltas de gestión» (153).
(305)
Sin embargo, la Comisión recuerda que la noción de ayuda debe apreciarse de forma objetiva y observa que la Decisión de incoar el procedimiento sobre el mismo asunto precisaba que «finalmente, incluso en el caso poco probable en que se cumplieran todas estas condiciones exigidas por la legislación nacional para generar la responsabilidad […], no por ello se excluiría el carácter de ayuda estatal de las intervenciones en favor de la filial» (154).
(306)
Por lo tanto, la Comisión considera que las autoridades francesas no han despejado de manera suficiente las dudas de la Comisión en cuanto a un riesgo cierto del accionista de la SNCM de que su responsabilidad fuese puesta en entredicho.
(307)
En estas circunstancias y habiendo rechazado la toma en consideración de las indemnizaciones complementarias de despido (véanse los considerandos 225 y siguientes), la Comisión concluye que los costes de la liquidación de la SNCM fueron nulos para el Estado. En efecto, la Comisión considera que al Estado como accionista no se le pueden imputar los costes de la liquidación puesto que el riesgo de un accionista está vinculado al valor de su aportación al capital social de la empresa.
6.1.2.2. Conclusión
(308)
La Comisión considera, por tanto, que un inversor privado habría preferido la opción menos costosa, es decir, la liquidación de la SNCM. Por consiguiente, la Comisión concluye que el precio negativo de 158 millones EUR constituye una ayuda estatal.
6.1.3. Aportación de capital de la CGMF por un importe de 8,75 millones EUR
(309)
En las observaciones presentadas posteriormente a la Decisión de incoación, las autoridades francesas consideran que la recapitalización de 8,75 millones EUR por el Estado se hizo de modo concomitante con la aportación de los inversores privados. Explican que la concomitancia se ve reforzada por la participación minoritaria del Estado, cuando la mayoría de los fondos procede del mercado. Además, consideran que la tasa de rentabilidad de la aportación estatal, es decir, el […] (60) % anual, constituye una rentabilidad a largo plazo adecuada al capital invertido por un inversor privado. Por último, en la nota de 16 de mayo de 2013, consideran asimismo que los riesgos vinculados a la cláusula resolutoria se compensan con una opción de compra por los accionistas privados.
(310)
La aportación del Estado debe compararse con la de los inversores privados (26,25 millones EUR). Ahora bien, tal como quedó demostrado en la sección 6.1.2, la aportación del Estado asciende a 158 millones EUR, a los que hay que añadir los 38,5 millones de ayuda a las personas y los 15,81 millones abonados en el marco del plan de 2002, como se demostrará en los apartados 6.1.4 y 6.1.5.
(311)
En efecto, el paquete global de medidas de 2006 está recogido en el memorándum de entendimiento. Las partes en dicho Protocolo, la CGMF, BCP y VT, acordaron la realización de la aportación de 158 millones EUR, del anticipo en cuenta corriente de 38,5 millones y del aumento del capital en 8,75 millones en ese mismo documento. En el presente caso, las tres medidas constituyen una única operación que tiene por objeto la privatización de la SNCM. Como señala el Tribunal General en el apartado 125 de la sentencia de 11 de septiembre de 2012, «esta aportación de capital [de 8,75 millones EUR] se sitúa en el marco de un protocolo global de venta que es fruto de una negociación única en que las aportaciones de los adquirentes son la contrapartida de compromisos gravosos, bajo diversas formas, del Estado francés». Así pues, son estas tres medidas antes mencionadas las que deben considerarse globalmente una aportación de fondos por parte del Estado a la SNCM y las que deben compararse con la aportación de los inversores privados, a fin de apreciar el carácter, significativo o no, de su intervención.
(312)
A la luz de lo que precede, la Comisión concluye que la aportación de los accionistas privados, es decir, el 10,6 % de la totalidad de la aportación, no puede considerarse significativa.
(313)
Como ya se señaló en el considerando 311, las tres medidas en el presente caso constituyen una única operación de privatización. La comisión considera que las aportaciones de capital público y privado se suponen, por lo tanto, simultáneas.
(314)
Por último, en lo que respecta al criterio de las aportaciones realizadas en condiciones comparables, la Comisión observa, en primer lugar, que las partes interesadas, CCF y STIM, cuestionaron el carácter significativo de la intervención privada y sobre todo la existencia de condiciones comparables entre la inversión pública y la privada, debido a la existencia de una cláusula resolutoria.
(315)
La Comisión considera que las condiciones de esta ampliación de capital demuestran, por sí solas, que los riesgos asumidos por los inversores privados y públicos no son idénticos. La existencia y las condiciones de la cláusula resolutoria de cesión demuestran, por sí solas, que la suerte de los inversores privados y del inversor público, en términos de riesgo, no es la misma en caso de cumplimiento de las condiciones enumeradas en la cláusula. Con arreglo al memorándum de entendimiento, los inversores privados tienen la posibilidad de retirarse y recuperar sus fondos en caso de decisión negativa de la Comisión, del Tribunal General o del Tribunal de Justicia, o de no renovación de la delegación de servicio público. Esta última parte de la cláusula resolutoria es tanto más perjudicial para el Estado cuanto que se trata de la actividad principal de la SNCM. En efecto, la SNCM es el operador histórico que comunica Córcega con la Francia continental. De manera esquemática, dos tercios de su actividad se realizan entre Marsella y Córcega en el marco de la delegación de servicio público. Por lo tanto, los inversores privados están protegidos por la cláusula resolutoria contra el riesgo comercial para la mayoría de las actividades de la SNCM. En efecto, este riesgo es soportado únicamente por el Estado.
(316)
Ahora bien, el ejercicio de la cláusula resolutoria citada anteriormente supondría, por una parte, una obligación de reembolso de todas las aportaciones de los adquirentes por la SNCM, en beneficio de dichos inversores privados. Por otra parte, la CGMF volvería a poseer el 100 % del capital de la SNCM, mientras que el riesgo de liquidación y, por tanto, de la pérdida de una parte significativa de la inversión pública habría aumentado sustancialmente.
(317)
En lo que respecta a la promesa de compra por parte de los accionistas privados, no puede ser activada por la CGMF en caso de quiebra o de liquidación de la SNCM. Ello confirma que, en caso de dificultades, esta opción no puede activarse y los riesgos son fundamentalmente para la CGMF y, por consiguiente, para el Estado. La Comisión considera, por tanto, que esta promesa de compra no puede considerarse la contrapartida de la cláusula resolutoria.
(318)
Por otra parte, la Comisión no puede aceptar el argumento de las autoridades francesas según el cual el memorándum de entendimiento contenía una serie de garantías a fin de proteger la inversión del Estado. En efecto, las obligaciones impuestas a los inversores no constituyen riesgos o limitaciones suplementarias a cargo de estos, que los colocarían en una situación comparable a la de la CGMF. Su única finalidad es garantizar que, durante el período en el que la cláusula resolutoria pueda ser activada por los inversores privados, estos últimos no aporten ninguna modificación jurídica a la SNCM y solo realicen actos necesarios para la aplicación del plan de negocios y del pacto social.
(319)
Además, como señala el Tribunal General en la sentencia de 11 de septiembre de 2012, el análisis de la rentabilidad esperada no basta para concluir que la inversión fue realizada por el Estado en condiciones de mercado, en la medida en que los riesgos no se reparten de forma equitativa entre accionistas públicos y privados.
(320)
Aunque el requisito de la inversión pari passu no se cumple, la medida puede ser conforme al principio del inversor privado en una economía de mercado. Sería necesario entonces demostrar que el comportamiento del Estado era el de un inversor privado prudente en una situación similar, por ejemplo mediante los análisis ex ante de la rentabilidad de la inversión. No obstante, las autoridades francesas no han aportado ninguna prueba de tal análisis ex ante. Las autoridades francesas solo han considerado ex post en sus observaciones que el tipo de remuneración fijo del […] (60) % sería adecuado para un inversor privado, comparándolo con los índices de rentabilidad de una OAT (Obligación Asimilable del Tesoro) emitida por el Estado, cuyo rendimiento estaba en aquel momento entre el 3,72 y el 3,95 %. Pero no han aportado ningún análisis que demuestre que el tipo del 10 % habría sido aceptable para un inversor privado, habida cuenta de los riesgos asumidos por el Estado, como el de la cláusula resolutoria y los relacionados con la situación de la empresa.
(321)
En particular, el tipo de […] (60) % se aplica únicamente a la aportación de capital por un valor de 8,75 millones EUR, pero dicho análisis habría debido tener en cuenta la totalidad de la aportación del Estado aceptada en el memorándum. Dado que no hay ningún rendimiento asociado al precio negativo de 158 millones EUR, o el anticipo en cuenta corriente de 38,5 millones EUR, el tipo de rentabilidad de la inversión del Estado en la SNCM en el momento de la privatización de 2006 habría sido claramente inferior al tipo de rentabilidad de una OAT. A la vista de los riesgos asociados, un inversor privado en una economía de mercado no habría aceptado dicho tipo.
(322)
A la luz de lo anteriormente expuesto, la Comisión considera que no se cumplen los criterios establecidos por la jurisprudencia para descartar, de entrada, la naturaleza de ayuda de la medida en cuestión. Por lo tanto, la Comisión considera que la aportación de capital del Estado por valor de 8,75 millones EUR da una ventaja económica a la SNCM, ya que esta aportación se realizó en paralelo con una aportación de capital privado en condiciones no comparables con arreglo a la jurisprudencia de la Unión. En consecuencia, la medida en cuestión constituye una ayuda estatal a tenor del artículo 107, apartado 1, del TFUE.
6.1.4. Medidas de ayuda a las personas (38,5 millones EUR)
(323)
Las autoridades francesas consideran que esta financiación constituye una ayuda a las personas que no beneficia a la empresa y que, por tanto, no es una ayuda estatal. Las partes interesadas, CCF y STIM, rechazaron la calificación de dicha medida como ayuda a las personas porque consideran, en particular, que esta medida puede generar efectos positivos indirectos para la SNCM.
(324)
La Comisión considera que el hecho de que los beneficiarios directos de la ayuda a las personas sean empleados no basta para demostrar la inexistencia de ayuda en favor de su empleador. En efecto, el Tribunal precisa lo siguiente: «[…] el hecho de que los beneficiarios directos de la ayuda a las personas sean empleados no puede bastar para demostrar la inexistencia de ayuda en favor de su empleador» (155).
(325)
Como también señala el Tribunal General en el apartado 138 de la sentencia de 11 de septiembre de 2012, «para examinar si estas ayudas a las personas constituyen una ayuda en el sentido del artículo 87 CE, apartado 1, debe […] determinarse si la SNCM obtiene una ventaja económica indirecta que le permita no tener que soportar costes que normalmente deberían haber gravado sus recursos financieros propios, impidiendo con ello que las fuerzas del mercado produzcan sus consecuencias normales.».
(326)
Por otra parte, la Comisión señala que, según el memorándum de entendimiento, esta medida es un compromiso del Estado para con los socios privados de financiar «la fracción del coste de los posibles ceses voluntarios o rupturas de los contratos de trabajo (cualquiera que sea su naturaleza), denominada «de generosidad», que complementaría las cantidades de cualquier naturaleza que deban ser pagadas por los empleadores […]». Como señala el Tribunal General en el apartado 145 de la sentencia de 11 de septiembre de 2012, el hecho de que estas ayudas a las personas estén inscritas en el propio protocolo «de venta» apunta a que generan una ventaja. Las partes recurrieron a ellas porque podían obtener cierto beneficio.
(327)
Estas ayudas, por lo tanto, pueden constituir una ventaja económica en favor de la SNCM, al permitirle no tener que soportar la totalidad del coste del cese eventual y futuro de ciertos trabajadores. Si una empresa queda liberada por el Estado de tales costes, esto constituye, por tanto, una ventaja para ella. La Comisión recuerda que esas medidas sociales complementarias tienen por objeto facilitar la ejecución de los planes de despido que sean necesarios para alcanzar los objetivos de la empresa y no se derivan de una obligación legal. En el presente caso, la frecuencia de los movimientos sociales en la SNCM demuestra que la ejecución de un plan social en esta empresa supone casi sistemáticamente la aparición de huelgas y otras acciones sindicales. Estas medidas sociales complementarias constituyen, sin duda, una ventaja para la SNCM.
(328)
Por tanto, la Comisión considera que esta medida constituye una ayuda a tenor del artículo 107, apartado 1, del TFUE.
6.1.5. El saldo de 15,81 millones EUR abonado en concepto de ayudas a la reestructuración de 2002
(329)
Las medidas de 2006 representan un aumento sustancial del importe de la ayuda de reestructuración examinada en el marco del plan de 2002, cuyo importe asciende a 69,29 millones EUR, y constituyen una modificación del plan de reestructuración y de su coste. En efecto, cuando se planteó la privatización, el plan de reestructuración estaba todavía en curso. Pero la SNCM no había alcanzado sus objetivos de restablecimiento de la viabilidad. El Tribunal señaló que «en efecto, debe señalarse, a este respecto, que la Decisión de 2006 […] es explícita sobre el hecho de que los elementos de ayuda a la reestructuración que hubiera en el plan de 2006 deberían analizarse conjuntamente con la ayuda a la reestructuración del plan de 2002» (156). El Tribunal General señala que este análisis ha sido efectuado «justamente». El importe de 69,29 millones es la suma de los 66 millones EUR concedidos en 2002 en aplicación de la primera parte del plan de reestructuración y de los 3,29 millones de ayudas concedidas en 2005 para el segundo tramo.
(330)
Sobre este importe de ayudas concedidas en virtud del plan de reestructuración de 2002, 53,4 millones se refieren, en realidad, a la delegación de servicio público. Como la legalidad de dicha ayuda fue confirmada por la sentencia del Tribunal General de 11 de septiembre de 2012, la Comisión debe examinar conjuntamente la compatibilidad de la ayuda a la reestructuración propiamente dicha, es decir 15,81 millones EUR, concedidos con ocasión de la reestructuración de 2002, y la compatibilidad de todas las medidas de 2006, a la luz de las Directrices de 2004.
6.2. EXAMEN DE LA COMPATIBILIDAD DE LAS AYUDAS A LA REESTRUCTURACIÓN ABONADAS EN 2002 Y 2006
6.2.1. Directrices a tener en cuenta
(331)
La Comisión observa que el plan de reestructuración de 2002 se examinó en el marco de las Directrices de 1999. Observa, asimismo, que las nuevas medidas de 2006 que incluyen el plan de 2002 son posteriores a la entrada en vigor de las nuevas Directrices de 2004 y se han aplicado antes de que la Comisión las autorizara.
(332)
De conformidad con las normas de transición establecidas en las Directrices de 2004 (157), estas son de aplicación por tratarse de una ayuda ilegal que ha sido en parte concedida después de su entrada en vigor.
(333)
Por consiguiente, dado que las medidas de 2006 constituyen ayudas, se inscriben en el marco de las operaciones de reestructuración puestas en marcha en 2002 y se analizarán conjuntamente con estas últimas. La compatibilidad del conjunto de estas ayudas se analizará, pues, en el marco de las Directrices de 2004.
6.2.2. Condición de empresa en crisis
(334)
Para poder acogerse a una ayuda a la reestructuración, la empresa debe poder ser considerada una empresa en crisis a tenor de las Directrices.
(335)
En este caso, la Comisión recuerda haber observado que este criterio se cumplía, tanto en su Decisión de 17 de julio de 2002 sobre la ayuda de salvamento en favor de la SNCM (158), como en la de 19 de agosto de 2002 por la que se incoaba el procedimiento de investigación formal del proyecto de recapitalización, sobre la base de la contabilidad anual de la SNCM correspondiente al ejercicio 2001.
(336)
A efectos de la presente Decisión, la Comisión ha comprobado que la SNCM cumplía esta condición sobre la base de la contabilidad anual de la empresa correspondiente al ejercicio 2002. Así pues, los fondos propios, sin contar las provisiones obligatorias (159), siguen siendo negativos: -26,5 millones EUR en 2002 tras los -30,7 millones EUR en 2001. Ello supone la desaparición de más de la mitad del capital social de la empresa, más de una cuarta parte del cual desapareció durante los doce últimos meses siguientes a la notificación, lo que cumple la condición recogida en el punto 5, letra a), de las Directrices.
(337)
Además de la evolución del capital social, la Comisión observa, entre otras cosas, que:
-
entre 2001 y 2002, el resultado corriente antes de impuestos pasó de -5,1 millones EUR en 2001 a -5,8 millones EUR en 2002, siendo la venta de algunos buques la única manera de limitar en parte las pérdidas netas de 2002,
-
la capacidad de autofinanciación de la SNCM, que alcanzaba los 39,2 millones EUR a finales de 2001, se situaba en 35,7 millones EUR a finales de 2002,
-
las deudas financieras netas, al margen de los arrendamientos financieros, pasaron de 135,8 millones EUR a 144,8 millones EUR entre 2000 y 2002,
-
las cargas financieras (intereses y asimilados) pasaron de 7,0 millones EUR en 2000 a 9,503 millones EUR en 2002.
(338)
Las autoridades francesas han confirmado también a la Comisión que los bancos se negaban ya a prestar dinero a la SNCM, debido a su endeudamiento, a pesar de la propuesta de esta empresa de aportar como garantía sus últimos buques libres de hipotecas o cargas similares.
(339)
Por último, el contrato de DSP no modifica para nada este análisis. A pesar de que dicho contrato debía permitir a la SNCM, conjuntamente con el éxito del plan de reestructuración, alcanzar a la larga resultados de explotación positivos, la grave escasez de fondos propios, el creciente endeudamiento y el coste de las medidas operativas del plan de reestructuración conducirán indudablemente a la compañía, después de cierto tiempo, a la suspensión de pagos.
(340)
Como el período de reestructuración se extiende de 2002 a 2006, es necesario verificar que la SNCM cumple esta condición durante dicho período y, en particular, en el momento en que se decidieron nuevas aportaciones de fondos públicos.
(341)
En la Decisión de 2003 se observó que la SNCM cumplía este criterio en los ejercicios 2001 y 2002 (160).
(342)
Procede ahora comprobar que la SNCM cumplía también este requisito en los ejercicios 2003 a 2005, es decir, el último ejercicio completo antes de la aplicación de las nuevas medidas de 2006 sobre la privatización de la SNCM.
(343)
Como ya se señaló en los considerandos 73 y siguientes, la situación de la SNCM sufrió un grave deterioro en 2004 y 2005. Por lo tanto, el resultado corriente de la SNCM se estableció en - 32,6 millones EUR en 2004 y - 25,8 millones EUR en 2005. El resultado neto fue de - 29,7 millones EUR en 2004 y - 28,8 millones EUR en 2005. Los fondos propios en 2005 (- 1,7 millones) sufrieron una reducción de 25,5 millones en comparación con 2004. Esta reducción se debe a la desaparición de más de la mitad de su capital social, del cual más de una cuarta parte se perdió en los últimos 12 meses, lo que cumple la condición suficiente recogida en el punto 10, letra a), de las Directrices de 2004.
(344)
A la luz de lo que precede, la Comisión considera que la SNCM puede calificarse como empresa en crisis a tenor de las Directrices de 2004.
6.2.2.1. Contribución propia
(345)
En virtud del punto 43 de las Directrices, «El importe y la intensidad de la ayuda deberán limitarse a los costes de reestructuración estrictamente necesarios para permitir la reestructuración en función de las disponibilidades financieras de la empresa, de sus accionistas o del grupo comercial del que forme parte. Su evaluación tendrá en cuenta cualquier ayuda de salvamento concedida anteriormente. Los beneficiarios de la ayuda deberán contribuir de forma importante al plan de reestructuración con cargo a sus propios recursos, incluida la venta de activos que no sean indispensables para la supervivencia de la empresa, o mediante financiación externa obtenida en condiciones de mercado. Esta contribución constituye un indicio de que los mercados creen que es factible el restablecimiento de la viabilidad. La contribución debe ser real, es decir auténtica, sin incluir ningún beneficio previsto en el futuro como puede ser el flujo de tesorería, y debe ser lo mas alta posible.».
(346)
El punto 44 de las Directrices precisa que: «la Comisión considerará adecuadas las siguientes contribuciones a la reestructuración: como mínimo del 25 % cuando se trate de pequeñas empresas, como mínimo del 40 % cuando se trate de medianas empresas y como mínimo del 50 % en el caso de las grandes empresas. En circunstancias excepcionales y en caso de dificultades especiales, que deben ser demostradas por el Estado miembro, la Comisión podrá aceptar una contribución más baja».
(347)
El punto 7 de las Directrices precisa también que «conviene corroborar con mayor claridad el principio de que [la contribución sustancial del beneficiario a la reestructuración] debe ser real y carecer de ayuda. La contribución del beneficiario persigue un doble objetivo: por una parte, demostrar que los mercados (propietarios, acreedores) creen en la factibilidad del restablecimiento de la viabilidad en un plazo razonable. Por otra parte, garantizar que la ayuda de reestructuración se confina al mínimo necesario para restablecer la viabilidad al tiempo que limita el falseamiento de la competencia. […]».
(348)
La jurisprudencia subrayó también que la contribución propia debe indicar que los mercados creen que es factible el restablecimiento de la viabilidad (161). La Comisión subraya que dicha exigencia es especialmente pertinente por lo que se refiere a la SNCM en razón de su situación desde 2002. En efecto, la Comisión recuerda que las medidas iniciales de reestructuración de 2002 no dieron los resultados esperados. Algunas de ellas no se han respetado o no se han alcanzado (véase el considerando 351). Como la SNCM no pudo aplicar plenamente estas primeras medidas de reestructuración, a partir de 2004 su situación económica y financiera continuó deteriorándose (véanse los considerandos 73 a 75).
(349)
Los costes de reestructuración ascendían a 46 millones EUR en 2002. Por lo que se refiere a las medidas de 2006, la Comisión considera que el importe de los costes de reestructuración correspondía al importe de la ayuda (162), es decir, 202,55 millones EUR a los que cabe añadir la ampliación de capital por parte de los socios privados, es decir, 26,25 millones EUR, lo que da un total de 274,8 millones EUR. La contribución propia se compone de 42,385 millones de cesión neta de activos y de 26,25 millones de incremento de capital de los socios privados, lo que representa una contribución propia total de 68,635 millones EUR, por lo que, habida cuenta de las nuevas medidas de 2006, la contribución propia asciende al 25 %, mientras que las Directrices requieren una contribución de al menos el 50 %. La Comisión precisa que las autoridades francesas no han invocado circunstancias excepcionales ni dificultades especiales para que la Comisión aceptara una contribución propia real más baja. En cualquier caso, la Comisión considera que no existen en el presente caso circunstancias excepcionales que justifiquen una reducción del nivel de la contribución propia exigida por las Directrices de 2004.
(350)
La Comisión considera, por tanto, que la contribución propia de la SNCM al esfuerzo de reestructuración sigue siendo insuficiente respecto a las disposiciones de las Directrices.
6.2.2.2. Restablecimiento de la viabilidad a largo plazo
(351)
En la Decisión de incoación, la Comisión había expresado dudas en cuanto al restablecimiento de la viabilidad a largo plazo de la SNCM a la luz, en particular, de los hechos siguientes:
-
la SNCM no contemplaba la supresión de todas las actividades deficitarias,
-
el éxito del plan de reestructuración estaba estrechamente vinculado a la adjudicación de la DSP entre Marsella y Córcega por el período comprendido entre el 1 de enero de 2007 y el 31 de diciembre de 2012,
-
las previsiones de reducción de la tripulación prevista en el plan de 2002 no se han cumplido y el aumento de la productividad en un 10 % no se ha alcanzado,
-
el carácter insuficiente de la reducción de 400 puestos de trabajo equivalentes a tiempo completo y de las medidas de productividad previstas en el plan de 2006 como consecuencia de las diferencias con el plan de 2002.
(352)
Las autoridades francesas respondieron que el cambio de accionistas y la aplicación de las tres medidas del plan de privatización iban a permitir que la SNCM desarrollase su actividad sobre una base saneada y que, por lo tanto, el carácter deficitario de parte de su actividad no tenía nada de irreparable.
(353)
La Comisión constata que las medidas previstas en el plan de reestructuración de 2002 no pudieron llevarse a cabo, lo que dio lugar a un gran deterioro de los resultados de la empresa en 2004 y 2005. En 2006, el aumento del volumen de negocios en 20 millones EUR y el de la compensación de servicio público en 9 millones EUR no permitieron el restablecimiento del resultado de explotación, ya que la subida de los precios del combustible y el aumento de las cargas de explotación han sido muy superiores a las previsiones. El experto de la Comisión constató que la ejecución del plan de negocios de los inversores se vio retrasada considerablemente por varios acontecimientos (163) y dedujo de ello que las pérdidas acumuladas podían ser mucho más importantes de lo previsto inicialmente para 2007.
(354)
Por consiguiente, la Comisión considera que las respuestas de las autoridades francesas no han eliminado todas sus dudas. En efecto, vincular el restablecimiento de la viabilidad a la adjudicación de la delegación de servicio público para 2007-2013 y la puesta en marcha de las tres medidas del plan de privatización cuya legalidad y compatibilidad con el mercado interior no habían sido confirmadas, parece arriesgado. La credibilidad de un plan de restablecimiento de la viabilidad a largo plazo de una empresa supone, al menos, que las hipótesis elegidas sean realistas. Pues bien, en el presente caso, el éxito del plan se basa casi exclusivamente en la realización de dos acontecimientos hipotéticos que la SNCM no controla. Por otra parte, teniendo en cuenta la situación financiera de la SNCM en aquel momento, la Comisión alberga dudas sobre su capacidad para financiar la necesaria renovación de algunos de sus transbordadores. Ahora bien, las autoridades francesas presentan esta renovación como lo que va a permitir alcanzar los objetivos de restablecimiento de la viabilidad.
(355)
Por consiguiente, la Comisión considera que no se cumple la condición del restablecimiento de la viabilidad a largo plazo exigida por las Directrices.
6.2.2.3. Prevención de cualquier falseamiento excesivo de la competencia (medidas compensatorias)
(356)
La Decisión anulada de 2008 incluía cuatro medidas compensatorias:
-
el cierre de la filial Corsica Marittima (82 000 pasajeros en 2000), encargada de los enlaces entre Italia y Córcega y, en consecuencia, la retirada del grupo SNCM del mercado de los servicios entre Italia y Córcega,
-
el abandono casi total, por parte de la SNCM, de las conexiones entre Tolón y Córcega que, en 2002, representaban no menos de 460 000 pasajeros,
-
la limitación del número total de plazas propuestas y del número de rotaciones operadas cada año por la SNCM a partir de 2003, en particular en la línea entre Niza y Córcega,
-
la venta de cuatro buques.
(357)
La Comisión desea recordar que dichas medidas fueron propuestas por las autoridades francesas con respecto al importe de 15,81 millones EUR de ayuda, importe correspondiente a la ayuda a la reestructuración concedida en 2002.
(358)
A raíz de la anulación de la Decisión de 2008 por la sentencia de 11 de septiembre de 2012, el importe total de la ayuda asciende actualmente a más de 210 millones EUR. La Comisión considera que sus dudas no han podido disiparse por las razones siguientes.
(359)
Por lo que respecta a la venta de cuatro buques contemplada en la reestructuración de 2002, la Comisión señala que esas ventas se vieron compensadas en parte por la entrega del Danielle Casanova en junio de 2002, del carguero mixto Paglia Orba, y del carguero mixto Pascal Paoli, en 2003.
(360)
Por lo que respecta al cierre de Corsica Marittima, el apartado 40 de las Directrices precisa en particular, que «las condonaciones y el cierre de actividades que generen pérdidas que hubieran sido necesarios en cualquier caso para restablecer la viabilidad no se considerarán reducción de la capacidad o de la presencia en el mercado a efectos de la evaluación de las contrapartidas.». Por consiguiente, el cierre de Corsica Marittima, deficitaria desde su fundación en 1990, no puede calificarse como medida compensatoria, sino como medida que participa en el restablecimiento de la viabilidad a largo plazo.
(361)
Este mismo razonamiento se aplica también al servicio entre Córcega y Niza. La Comisión observa que la SNCM dispone de una cuota de mercado minoritaria, mientras que Corsica Ferries France tiene el 70 % de las cuotas de mercado (164). Según el informe Stephens, hay una gran demanda para el tráfico desde Niza, en particular durante el verano. Por otra parte, también hay demanda fuera de la temporada estival en esta línea. Sin embargo, el resultado corriente en esta línea era deficitario entre 2004 y 2007. Por lo tanto, esta medida no puede considerarse una medida compensatoria sino más bien una medida que contribuirá al restablecimiento de la viabilidad a largo plazo.
(362)
La Comisión también señala que el tráfico de pasajeros aumentó considerablemente entre Córcega y el puerto de Tolón, pasando de menos de 200 000 pasajeros al año en 1999 a casi 1 millón en 2007 (165). Por consiguiente, el abandono casi total de dicho servicio por parte de la SNCM puede calificarse como medida compensatoria. La Comisión observa, sin embargo, que la línea entre Tolón y Córcega es la menos importante de la SNCM en términos de pasajeros.
(363)
No obstante, aunque esta medida fuera calificada como medida compensatoria, la Comisión considera que esta sería muy insuficiente. En efecto, el apartado 40 de las Directrices establece que «las medidas deben ser proporcionales al efecto de falseamiento de la ayuda […]». Como ya se recordó en los considerandos 341 y 342, la Comisión constata que dichas medidas fueron propuestas por las autoridades francesas con respecto al importe de 15,81 millones EUR de ayuda, importe correspondiente a la ayuda a la reestructuración concedida en 2002. Ahora bien, como el importe total de la ayuda asciende actualmente a unos 218 millones EUR, la Comisión considera que las medidas propuestas son insuficientes con relación al falseamiento de la competencia ocasionado por la concesión de dichas ayudas.
(364)
Por consiguiente, la Comisión constata que las dudas sobre la calificación de estas medidas, bien como medidas compensatorias, bien como medidas necesarias para el restablecimiento de la viabilidad, no han podido disiparse. En cualquier caso, las medidas propuestas siguen siendo ampliamente insuficientes.
(365)
Las autoridades francesas han planteado el riesgo de monopolio en favor de CFF en caso de que la SNCM desapareciera. La Comisión considera que las autoridades francesas no han demostrado suficientemente la existencia y la importancia de dicho riesgo. En efecto, el transporte de pasajeros y de mercancías entre la Francia continental y Córcega es un mercado abierto y competitivo para todos los operadores presentes en el Mediterráneo. Este mercado se caracteriza también por la ausencia de barreras a la entrada. En cualquier caso, la posición de Corsica Ferries no puede justificar que la competencia se vea distorsionada por las medidas controvertidas.
(366)
A la luz de lo que precede, la Comisión concluye que las medidas propuestas no cumplen los criterios contemplados en los apartados 38 a 42 de las Directrices.
VII. CONCLUSIÓN
7.1. INCOMPATIBILIDAD Y RECUPERACIÓN DE LA APORTACIÓN DE CAPITAL NOTIFICADA POR LAS AUTORIDADES FRANCESAS EN 2002 Y DE LAS TRES NUEVAS MEDIDAS APLICADAS POR LAS AUTORIDADES FRANCESAS EN 2006
(367)
La aportación de capital de 15,81 millones EUR notificada por las autoridades francesas en 2002 y las tres nuevas medidas aplicadas por las mismas en 2006, a saber, la cesión del 100 % de la SNCM al precio negativo de 158 millones EUR, la aportación de capital de 8,75 millones EUR suscrita por la CGMF y el anticipo en cuenta corriente de 38,5 millones EUR en favor de los empleados de la SNCM, constituyen ayudas a tenor del artículo 107, apartado 1, del TFUE. Dichas ayudas son incompatibles con el mercado interior.
(368)
La Comisión recuerda que, en aplicación del artículo 14, apartado 1, del Reglamento (CE) no 659/1999, toda ayuda ilegal e incompatible con el mercado interior debe ser recuperada de su beneficiario.
(369)
A efectos de dicha recuperación, las autoridades francesas deberán, además, añadir al importe de la ayuda los intereses de recuperación que empiezan a contar desde la fecha en que la ayuda ilegal se puso a disposición de la empresa hasta su recuperación efectiva (166), de conformidad con el capítulo V del Reglamento (CE) no 794/2004 de la Comisión (167).
7.2. INCOMPATIBILIDAD Y RECUPERACIÓN DE LA AYUDA DE SALVAMENTO
(370)
A partir del momento en que las medidas notificadas en concepto de ayuda a la reestructuración no cumplen las condiciones de compatibilidad establecidas en las Directrices, procede normalmente sacar las consecuencias de esa incompatibilidad en cuanto a la ayuda de salvamento concedida a la SNCM por las autoridades francesas que fue objeto de la Decisión de la Comisión de 17 de julio de 2002, y exigir su recuperación.
(371)
El 19 de noviembre de 2002, las autoridades franceses enviaron a la Comisión una copia de los convenios de anticipo de tesorería entre la SNCM y la CGMF, así como las pruebas de la devolución del anticipo de la CGMF a la SNCM mediante dos transferencias de 13 de mayo y 14 de junio de 2002.
HA ADOPTADO LA PRESENTE DECISIÓN:
Artículo 1
La aportación de capital de 15,81 millones EUR y las tres nuevas medidas aplicadas por las autoridades francesas en 2006, a saber, la cesión del 75 % de la SNCM al precio negativo de 158 millones EUR, la aportación de capital de 8,75 millones EUR suscrita por la CGMF y el anticipo en cuenta corriente de 38,5 millones EUR en favor de los empleados de la SNCM, aplicados por Francia, infringiendo así el artículo 108, apartado 3, del TFUE, en favor de la SNCM, constituyen ayudas estatales ilegales e incompatibles con el mercado interior.
Artículo 2
1. Francia procederá a recuperar del beneficiario las ayudas mencionadas en el artículo 1.
2. Las cantidades pendientes de recuperación devengarán intereses desde la fecha en que se pusieron a disposición del beneficiario hasta la de su recuperación.
3. Los intereses se calcularán sobre una base compuesta de conformidad con el capítulo V del Reglamento (CE) no 794/2004 de la Comisióny el Reglamento (CE) no 271/2008 (168) que modifica el Reglamento (CE) no 794/2004.
Artículo 3
1. La recuperación de las ayudas mencionadas en el artículo 1 será inmediata y efectiva.
2. Francia se encargará de que la presente Decisión se aplique en el plazo de cuatro meses a partir de la fecha de su notificación.
Artículo 4
1. En el plazo de dos meses a partir de la notificación de la presente Decisión, Francia comunicará la siguiente información a la Comisión:
a)
el importe total (principal e intereses) que debe recuperarse del beneficiario;
b)
una descripción detallada de las medidas ya adoptadas y previstas para el cumplimiento de la presente Decisión;
c)
los documentos que demuestren que se ha ordenado al beneficiario que reembolse la ayuda.
2. Francia mantendrá informada a la Comisión del avance de las medidas nacionales adoptadas en aplicación de la presente Decisión hasta la plena recuperación de las ayudas mencionadas en el artículo 1. Presentará inmediatamente, a petición de la Comisión, cualquier información sobre las medidas ya adoptadas y previstas para el cumplimiento de la presente Decisión. También proporcionará información detallada sobre los importes de las ayudas y los intereses ya recuperados del beneficiario
Artículo 5
El destinatario de la presente Decisión será la República Francesa.
Hecho en Bruselas, el 20 de noviembre de 2013.