ДЕЛЕГИРАН РЕГЛАМЕНТ (ЕС) № 1187/2014 НА КОМИСИЯТА
от 2 октомври 2014 година
за допълване на Регламент (ЕС) № 575/2013 на Европейския парламент и на Съвета по отношение на регулаторните технически стандарти за определяне на цялостната експозиция към клиент или група от свързани клиенти по отношение на сделките с базисни активи
(текст от значение за ЕИП)
ЕВРОПЕЙСКАТА КОМИСИЯ,
като взе предвид Договора за функционирането на Европейския съюз,
като взе предвид Регламент (ЕС) № 575/2013 на Европейския парламент и на Съвета от 26 юни 2013 г. относно пруденциалните изисквания за кредитните институции и инвестиционните посредници и за изменение на Регламент (ЕС) № 648/2012 (1), и по-специално член 390, параграф 8, алинея 3 от него,
като има предвид, че:
(1)
За да се определи цялостната експозиция към определен длъжник, която произтича от експозициите на институцията към сделка с базисни активи, първо следва да се определи отделно стойността на всяка от тези експозиции. След това общата стойност на експозициите следва да се определи като сбор от тези експозиции, но не би трябвало да е по-голяма от стойността на експозицията, формирана от самия базисен актив.
(2)
Когато експозиции на други инвеститори са с равностоен ранг с тази на институцията, стойността на експозицията на институцията към базисен актив следва да отразява пропорционалното разпределение на загубите между експозициите с равностоен ранг. Това произтича от факта, че ако е настъпило неизпълнение по базисен актив, загубите винаги се разпределят между експозициите с равностоен ранг пропорционално на размера на всяка от тях и максималната загуба, която институцията може да понесе в случай на пълна загуба на базисен актив, е ограничена до частта, която съответства на дела на експозицията на институцията от общия размер на всички експозиции, които са с равностоен ранг.
(3)
Следва да се прави разграничение между сделки, при които всички инвеститори са с равностоен ранг, като например предприятия за колективно инвестиране, и други видове сделки, като например секюритизации, при които може да е необходимо разделяне на траншове с различаващи се по своя ранг експозиции. При първия вид сделки произтичащата експозицията към базисен актив зависи единствено от дела на експозицията на инвеститора от общия размер на експозициите на всички инвеститори. При втория вид сделки загубите се разпределят първо за определени траншове в зависимост от техния ранг, а след това, в случай на повече от един инвеститор в един и същ транш - пропорционално сред инвеститорите. Всички траншове в дадена секюритизация следва да бъдат третирани еднакво, тъй като при реализиране на най-лошия възможен сценарий подчинените траншове могат да бъдат изчерпани много бързо. По-специално следва да бъде призната максималната загуба, която може да бъде понесена от всички инвеститори в даден транш в случай на пълна загуба на определен базисен актив, тъй като не следва да бъде признато редуциране на кредитния риск за подчинените траншове. Експозицията на институцията към базисен актив по сделка не следва да превишава общата стойност на експозициите за този транш (понеже загубата за определен инвеститор в даден транш, която произтича от неизпълнение по базисен актив, никога не може да бъде по-голяма от общата стойност на експозициите за транша) и стойността на експозицията, формирана от базисния актив (понеже институцията никога не може да загуби повече от стойността на базисния актив). Това ограничение на максималната загуба следва да се вземе предвид, като се използва по-ниската от двете стойности на експозицията и след това се приложи процедурата за признаване на пропорционалното разпределение на загубите между всички експозиции с еднакъв ранг в този транш, ако има повече от един инвеститор в него.
(4)
Въпреки че се очаква институциите да идентифицират всички длъжници по базисни активи на сделките, в които инвестират, може да има случаи, в които това би довело до неоправдани разходи за институциите или когато обстоятелства не позволяват на институциите да идентифицират определени длъжници. В такива случаи, когато експозиция към базисен актив е достатъчно малка, за да има само несъществено въздействие върху цялостната експозиция към определен клиент или група от свързани клиенти, е достатъчно тази експозиция да бъде отнесена към сделката като отделен клиент. Общият размер на тези експозиции към базисни активи по една и съща сделка следва при все това да подлежи на ограничението за максималния размер на големите експозиции за тази сделка. Делът на даден базисен актив от цялостната експозиция следва да се приеме за несъществен, когато за достигане на пределната стойност от 25 % от приемливия капитал на институцията са необходими поне 100 експозиции към базисни активи по дадена сделка. Затова стойността на експозицията не трябва да превишава 0,25 % от приемливия капитал на институцията.
(5)
С цел да се предотврати възникването на неограничена цялостна експозиция, произтичаща от пропуски по отношение на информацията, е необходимо експозициите, чиято стойност превишава 0,25 % от приемливия капитал на институцията и за които липсва информация за длъжника, да бъдат отнесени към хипотетичен клиент („неизвестен клиент“), по отношение на който следва да важи ограничението от 25 % за големите експозиции.
(6)
Когато дадена институция не е в състояние да определи размера на отделните базисни активи по дадена сделка, съществува риск базисните активи по сделката да се отнасят към един и същ длъжник или една и съща група от свързани клиенти. В този случай с цел да се ограничи рискът, от институцията следва да се изиска да прецени доколко е съществена общата стойност на нейните експозиции към сделката, преди да може да я отнесе към сделката като отделен клиент, вместо към категорията „неизвестен клиент“.
(7)
Структурата на дадена сделка не следва да представлява допълнителна експозиция, когато обстоятелствата по сделката са такива, че загуби от експозиция към тази сделка могат да възникнат само вследствие на неизпълнение по базисни активи. Допълнителна експозиция следва да бъде призната, когато сделката включва задължение за плащане на дадено лице, което е в допълнение на паричните потоци от базисните активи или поне ги предхожда, предвид това че е възможно инвеститорите да понесат допълнителни загуби в случай на неизпълнение на задълженията на това лице, макар да не е настъпило неизпълнение по базисен актив. Допълнителна експозиция следва да бъде призната и когато условията на сделката дават възможност парични потоци да бъдат пренасочени към лице, което няма право да ги получава, тъй като инвеститорите биха могли да понесат допълнителни загуби, макар да не е настъпило неизпълнение по базисен актив. Не следва да бъде призната допълнителна експозиция за предприятия за колективно инвестиране в прехвърлими ценни книжа (ПКИПЦК) в съответствие с посоченото в Директива 2009/65/ЕO на Европейския парламент и на Съвета (2), предвид това че парични потоци не могат да бъдат пренасочени към лице, което по условията на сделката няма право да ги получава. Това изискване следва да се приеме и по отношение на субекти, които подлежат на еквивалентни изисквания по силата на законодателни актове на Съюза или на трета държава.
(8)
Съществуването и стойността на експозиции към клиент или група от свързани клиенти, произтичащи от експозиции към сделки, не зависят от това дали експозициите към сделки биват отнесени към търговския или към банковия портфейл. Поради това условията и методологиите, които трябва да се използват за идентифициране на експозиции към базисни активи, следва да бъдат едни и същи, независимо от това дали тези експозиции биват отнесени към търговския, или към банковия портфейл на институцията.
(9)
Настоящият регламент се основава на проектите на регулаторни технически стандарти, представени на Европейската комисия от Европейския банков орган (ЕБО).
(10)
ЕБО проведе открити обществени консултации по проектите на регулаторни технически стандарти, въз основа на които е изготвен настоящият регламент, анализира свързаните с тях потенциални разходи и ползи и поиска становище от Групата на участниците от банковия сектор, създадена в съответствие с член 37 от Регламент (ЕС) № 1093/2010 на Европейския парламент и на Съвета (3),
ПРИЕ НАСТОЯЩИЯ РЕГЛАМЕНТ:
Член 1
Предмет
С настоящия регламент се уреждат условията и методологиите, които се използват за определяне на цялостната експозиция към клиент или група от свързани клиенти по отношение на експозиции, произтичащи от сделки с базисни активи, и условията, при които структурата на сделки с базисни активи не представлява допълнителна експозиция.
Член 2
Определения
За целите на настоящия регламент се прилагат следните определения:
а)
„сделки“ означава сделките по член 112, букви м) и о) от Регламент (ЕС) № 575/2013, както и други сделки, при които е налице експозиция към базисни активи;
б)
„неизвестен клиент“ означава един хипотетичен клиент, към който институцията отнася всички експозиции, за които не е идентифицирала длъжника, при условие че не са приложими член 6, параграф 2, букви а) и б) и член 6, параграф 3, буква а) от настоящия регламент.
Член 3
Идентификация на произтичащи от сделки експозиции
1. Дадена институция определя дела на определена сделка от цялостната експозиция към даден клиент или група от свързани клиенти в съответствие с изложената в членове 4 - 6 методология.
Институцията определя поотделно експозицията си към всеки от базисните активи в съответствие с член 5.
2. Дадена институция преценява дали определена сделка представлява допълнителна експозиция в съответствие с член 7.
Член 4
Базисни експозиции към сделки, които на свой ред включват базисни активи
1. За целите на членове 5 и 6 при оценяването на базисните експозиции на определена сделка (сделка А), която сама по себе си включва базисна експозиция към друга сделка (сделка Б), дадена институция третира експозицията към сделка Б, като я заменя с базисните за нея експозиции.
2. Параграф 1 се прилага, при условие че базисните експозиции представляват експозиции към сделки с базисни активи.
Член 5
Изчисляване на стойността на експозицията
1. Експозицията на дадена институция към базисен актив на сделка е по-ниската от следните стойности:
а)
стойността на експозицията, която произтича от базисния актив;
б)
общата стойност на експозициите на институцията към базисния актив, която се получава от всички експозиции на институцията към сделката.
2. Стойността на произтичащата от дадена сделка експозиция към базисен актив за всяка експозиция на институция към сделката се определя, както следва:
а)
ако експозициите на всички инвеститори по тази сделка са с равностоен ранг, стойността на произтичащата от сделката експозиция към базисен актив се получава, като пропорционалният дял на експозицията на институцията към сделката се умножи по стойността на формираната от базисния актив експозиция;
б)
в случаите, различни от посочените в буква а), стойността на произтичащата от сделката експозиция към базисен актив се получава, като пропорционалният дял на експозицията на институцията към сделката се умножи по по-ниската от следните стойности:
i)
стойността на експозицията, формирана от базисния актив,
ii)
общата стойност на експозицията на институцията към сделката, заедно с всички други експозиции към тази сделка, които са с равностоен ранг с този на експозицията на институцията.
3. Пропорционалният дял на експозицията на дадена институция към определена сделка се получава, като стойността на експозицията на институцията се раздели на общата стойност на експозицията на институцията и всички останали експозиции към тази сделка, които са с равностоен ранг с този на експозицията на институцията.
Член 6
Процедура за определяне на дела на базисните експозиции от цялостните експозиции
1. За всяка експозиция към кредитен риск, за която длъжникът е идентифициран, дадена институция включва стойността на своята експозиция към съответния базисен актив при изчисляването на цялостната експозиция към този длъжник като отделен клиент или към групата от свързани клиенти, към която принадлежи този длъжник.
2. Ако дадена институция не е идентифицирала длъжника по базисна експозиция към кредитен риск или когато не е в състояние да потвърди, че дадена базисна експозиция не представлява експозиция към кредитен риск, институцията отнася тази експозиция по следния начин:
а)
когато стойността на експозицията не превишава 0,25 % от приемливия капитал на институцията, тя отнася експозицията към сделката като отделен клиент;
б)
когато стойността на експозицията е не по-малка от 0,25 % от приемливия капитал на институцията и чрез мандата на сделката институцията може да гарантира, че базисните експозиции на сделката не са свързани с други експозиции в нейния портфейл, включително базисни експозиции от други сделки, тя отнася експозицията към сделката като отделен клиент;
в)
в случаите, различни от посочените в букви а) и б), тя отнася експозицията към категорията „неизвестен клиент“.
3. Ако дадена институция не е в състояние да разграничи отделните базисни експозиции на дадена сделка, институцията отнася общата стойност на своите експозиции към сделката по следния начин:
а)
когато общата стойност на експозициите не превишава 0,25 % от приемливия капитал на институцията, тя отнася общата стойност на експозициите към сделката като отделен клиент;
б)
в случаите, различни от посочените в буква а), тя отнася тази обща стойност на експозициите към категорията „неизвестен клиент“.
4. За целите на параграфи 1 и 2 институциите редовно и поне веднъж месечно извършват наблюдение на тези сделки за евентуални промени в състава и относителния дял на базисните експозиции.
Член 7
Допълнителна експозиция, произтичаща от структурата на сделката
1. Структурата на дадена сделка не трябва да представлява допълнителна експозиция, ако сделката изпълнява едновременно следните две условия:
а)
правната и оперативната структура на сделката са създадени така, че да не дават възможност на управителя на сделката или на трета страна да пренасочва каквито и да е произтичащи от сделката парични потоци към лица, които според условията на сделката нямат право да ги получават;
б)
условията на сделката не могат да изискват от емитента или от друго лице да извърши плащане към институцията, което е в допълнение на паричните потоци от базисните активи или ги предхожда.
2. Условието в параграф 1, буква а) се счита за изпълнено, когато сделката е един от следните видове:
а)
ПКИПЦК по определението в член 1, параграф 2 от Директива 2009/65/ЕO;
б)
установено в трета държава предприятие, което извършва дейности, подобни на извършваните от ПКИПЦК, и което е обект на надзор по силата на законодателен акт на Съюза или на законодателството на трета държава, прилагаща надзорни и регулаторни изисквания, които са най-малко равностойни на прилаганите в Съюза по отношение на ПКИПЦК.
Член 8
Влизане в сила
Настоящият регламент влиза в сила на двадесетия ден след деня на публикуването му в Официален вестник на Европейския съюз.
Настоящият регламент е задължителен в своята цялост и се прилага пряко във всички държави членки.
Съставено в Брюксел на 2 октомври 2014 година.
DELEGIRANA UREDBA KOMISIJE (EU) št. 1187/2014
z dne 2. oktobra 2014
o dopolnitvi Uredbe (EU) št. 575/2013 Evropskega parlamenta in Sveta v zvezi z regulativnimi tehničnimi standardi za ugotavljanje skupne izpostavljenosti do stranke ali skupine povezanih strank v zvezi s posli z osnovnimi sredstvi
(Besedilo velja za EGP)
EVROPSKA KOMISIJA JE -
ob upoštevanju Pogodbe o delovanju Evropske unije,
ob upoštevanju Uredbe (EU) št. 575/2013 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 26. junija 2013 o bonitetnih zahtevah za kreditne institucije in investicijska podjetja ter o spremembi Uredbe (EU) št. 648/2012 (1) in zlasti tretjega pododstavka člena 390(8) Uredbe,
ob upoštevanju naslednjega:
(1)
Da se določi skupna izpostavljenost posameznemu dolžniku, ki izhaja iz izpostavljenosti institucije do posla z osnovnimi sredstvi, je treba za vsako od teh izpostavljenosti najprej ločeno določiti vrednost izpostavljenosti. Skupna vrednost izpostavljenosti bi se nato morala določiti s seštevkom teh izpostavljenosti, vendar ne bi smela biti večja od vrednosti izpostavljenosti, ki jo ustvari samo osnovno sredstvo.
(2)
Če so izpostavljenosti drugih vlagateljev uvrščene enakovredno (pari passu) izpostavljenosti institucije, bi morala vrednost izpostavljenosti institucije do osnovnega sredstva odražati sorazmerno porazdelitev izgub med vse enakovredno uvrščene izpostavljenosti. Temu je tako, ker se v primeru dogodka neplačila pri osnovnem sredstvu izgube vedno porazdelijo med te enakovredno uvrščene izpostavljenosti glede na sorazmerni delež vsake od teh izpostavljenosti in največja možna izguba institucije v primeru popolne izgube pri osnovnem sredstvu je omejena na delež izpostavljenosti institucije v skupnem seštevku vseh enakovredno uvrščenih izpostavljenosti.
(3)
Treba je razlikovati med posli, pri katerih se vsi vlagatelji uvrščajo enakovredno, kot so kolektivni naložbeni podjemi, in drugimi posli, kot so listinjenja, ki lahko vključujejo tranširanje, pri katerih so lahko izpostavljenosti uvrščene različno glede na nadrejenost. Pri prvih je njihova posledična izpostavljenost do osnovnega sredstva odvisna izključno od sorazmernega deleža izpostavljenosti vlagatelja v razmerju do izpostavljenosti vseh vlagateljev. Pri slednjih pa se izgube najprej razporedijo na določene tranše glede na njihovo nadrejenost in nato, v primeru več kot enega vlagatelja v isto tranšo, med vlagatelje po načelu sorazmernosti. Vse tranše v listinjenju bi se morale obravnavati enako, saj lahko v najslabšem primeru podrejene tranše zelo hitro izginejo. Zlasti bi morala biti priznana največja možna izguba vseh vlagateljev v neki tranši v primeru popolne izgube pri osnovnem sredstvu, saj se ne bi smelo priznati nobenih učinkov zmanjševanja tveganj iz podrejenih tranš. Izpostavljenost institucije do osnovnega sredstva posla ne bi smela presegati skupne vrednosti izpostavljenosti te tranše (ker izguba za vlagatelja v določeni tranši, ki izhaja iz neplačila pri osnovnem sredstvu, nikoli ne more biti večja od skupne vrednosti izpostavljenosti tranše) in vrednosti izpostavljenosti za izpostavljenost, ki jo ustvari osnovno sredstvo (ker institucija nikoli ne more zgubiti več kot znesek osnovnega sredstva). Ta omejitev največje možne izgube bi se morala upoštevati tako, da bi se uporabila nižja od obeh vrednosti izpostavljenosti, nato pa postopek za priznanje sorazmerne porazdelitve izgub med vsemi izpostavljenostmi, ki se uvrščajo enakovredno v tej tranši, če je v tej tranši več kot eden vlagatelj.
(4)
Čeprav morajo institucije opredeliti vse dolžnike osnovnih sredstev poslov, v katere vlagajo, lahko obstajajo primeri, ko bi to ustvarilo neutemeljene stroške za institucije ali ko bi okoliščine institucijam preprečile opredelitev določenih dolžnikov. Kadar je izpostavljenost do osnovnega sredstva dovolj majhna, da zgolj nepomembno prispeva k skupni izpostavljenosti do določene stranke ali skupine povezanih strank, bi moralo zato zadoščati, da se ta izpostavljenost razporedi k poslu kot ločena stranka. Seštevek takih izpostavljenosti do osnovnih sredstev istega posla je nato še vedno omejen z omejitvijo velikih izpostavljenosti za ta posel. Če je za dosego mejne vrednosti 25 % sprejemljivega kapitala institucije potrebnih vsaj 100 izpostavljenosti do osnovnih sredstev posla, bi bilo treba predpostavljati, da osnovno sredstvo ne prispeva pomembno k skupni izpostavljenosti. V skladu z navedenim vrednost izpostavljenosti ne bi smela presegati 0,25 % sprejemljivega kapitala institucije.
(5)
Da bi se preprečila neomejena skupna izpostavljenost kot posledica pomanjkanja informacij, bi bilo treba izpostavljenosti, za katere vrednost izpostavljenosti presega 0,25 % sprejemljivega kapitala institucije in za katere ni informacij o dolžniku, razporediti na hipotetično stranko („neznana stranka“), za katero bi bilo treba uporabiti omejitev za velike izpostavljenosti v višini 25 %.
(6)
Če institucija ne more razlikovati med osnovnimi sredstvi posla v smislu njihovih zneskov, obstaja tveganje, da se osnovna sredstva posla nanašajo na istega dolžnika ali skupino povezanih strank. V tem primeru bi bilo treba za zmanjšanje tega tveganja od institucije zahtevati, da oceni pomembnost skupne vrednosti svojih izpostavljenosti do posla, preden bi jo lahko razporedila k poslu kot ločeno stranko namesto kot „neznano stranko“.
(7)
Struktura posla ne bi smela predstavljati dodatne izpostavljenosti, če okoliščine posla zagotavljajo, da lahko do izgub pri izpostavljenosti do tega posla pride samo zaradi dogodkov neplačila pri osnovnih sredstvih. Če posel vključuje plačilno obveznost določene osebe dodatno k denarnim tokovom iz osnovnih sredstev ali vsaj kot predhodno plačilo zanje, bi bilo treba priznati dodatno izpostavljenost, saj bi lahko vlagatelji utrpeli dodatne izgube v primeru neplačila te osebe, čeprav pri osnovnem sredstvu ne bi prišlo do dogodka neplačila. Dodatno izpostavljenost bi bilo treba priznati tudi, če okoliščine posla omogočajo preusmeritev denarnih tokov k osebi, ki ni upravičena, da jih prejema, saj bi lahko vlagatelji utrpeli dodatne izgube, čeprav pri osnovnem sredstvu ne bi prišlo do dogodka neplačila. Za kolektivne naložbene podjeme za vlaganja v prenosljive vrednostne papirje (KNPVP) iz Direktive 2009/65/ES Evropskega parlamenta in Sveta (2) se ne bi smela priznati dodatna izpostavljenost, saj denarnih tokov ni mogoče preusmeriti k osebi, ki v skladu s poslom ni upravičena, da jih prejema. Navedeno bi bilo treba predpostavljati tudi za subjekte, za katere veljajo enakovredne zahteve v skladu s pravnimi akti Unije ali zakonodajo tretje države.
(8)
Obstoj in vrednost izpostavljenosti do stranke ali skupine povezanih strank, ki izhajajo iz izpostavljenosti do poslov, nista odvisna od tega, ali so izpostavljenosti do poslov razporejene v trgovalno knjigo ali v netrgovalno knjigo. Zato bi morali biti pogoji in metodologije za določanje izpostavljenosti do poslov z osnovnimi sredstvi enaki, ne glede na to, ali se te izpostavljenosti razporedi v trgovalno knjigo ali v netrgovalno knjigo institucije.
(9)
Ta uredba temelji na osnutkih regulativnih tehničnih standardov, ki jih je Komisiji predložil Evropski bančni organ (v nadaljnjem besedilu: EBA).
(10)
EBA je opravil odprta javna posvetovanja o osnutkih regulativnih tehničnih standardov, na katerih temelji ta uredba, analiziral morebitne z njimi povezane stroške in koristi ter zaprosil za mnenje interesno skupino za bančništvo, ustanovljeno v skladu s členom 37 Uredbe (EU) št. 1093/2010 Evropskega parlamenta in Sveta (3) -
SPREJELA NASLEDNJO UREDBO:
Člen 1
Predmet urejanja
Ta uredba določa pogoje in metodologije, ki se uporabljajo za ugotavljanje skupne izpostavljenosti institucije do stranke ali skupine povezanih strank v zvezi z izpostavljenostmi na podlagi poslov z osnovnimi sredstvi, ter pogoje, pod katerimi struktura poslov z osnovnimi sredstvi ne predstavlja dodatne izpostavljenosti.
Člen 2
Opredelitev pojmov
V tej uredbi se uporabljajo naslednje opredelitve pojmov:
(a)
„posli“ pomenijo posle iz točk (m) in (o) člena 112 Uredbe (EU) št. 575/2013 ter druge posle, pri katerih obstaja izpostavljenost do osnovnih sredstev;
(b)
„neznana stranka“ pomeni eno samo hipotetično stranko, na katero institucija razporedi vse izpostavljenosti, za katere ni opredelila dolžnika, pod pogojem da se ne uporabljata člen 6(2)(a) in (b) ter člen 6(3)(a) te uredbe.
Člen 3
Opredelitev izpostavljenosti, ki izhajajo iz poslov
1. Institucija določi prispevek k skupni izpostavljenosti do določene stranke ali skupine povezanih strank, ki izhaja iz določenega posla, v skladu z metodologijo iz členov 4, 5 in 6.
Institucija za vsako od osnovnih sredstev ločeno določi svojo izpostavljenost do tega osnovnega sredstva v skladu s členom 5.
2. Institucija oceni, ali določen posel predstavlja dodatno izpostavljenost, v skladu s členom 7.
Člen 4
Osnovne izpostavljenosti do poslov, ki imajo sami osnovna sredstva
1. Pri ocenjevanju osnovnih izpostavljenosti posla (posel A), ki ima sam osnovno izpostavljenost do drugega posla (posel B), za namene členov 5 in 6 institucija obravnava izpostavljenost do posla B, kot da je nadomeščena z osnovnimi izpostavljenostmi posla B.
2. Odstavek 1 se uporablja, če gre pri osnovnih izpostavljenostih za izpostavljenosti do poslov z osnovnimi sredstvi.
Člen 5
Izračun vrednosti izpostavljenosti
1. Izpostavljenost institucije do osnovnega sredstva posla je nižje od naslednjega:
(a)
vrednost izpostavljenosti, ki izhaja iz osnovnega sredstva;
(b)
skupna vrednost izpostavljenosti institucije do osnovnega sredstva, ki izhajajo iz vseh izpostavljenosti institucije do posla.
2. Za vsako izpostavljenost institucije do posla se vrednost izhajajoče izpostavljenosti do osnovnega sredstva določi, kot sledi:
(a)
če so izpostavljenosti vseh vlagateljev v tem poslu uvrščene enakovredno, je vrednost izhajajoče izpostavljenosti do osnovnega sredstva sorazmerni delež izpostavljenosti institucije do posla, pomnožen z vrednostjo izpostavljenosti, ki jo ustvari osnovno sredstvo;
(b)
v primerih, ki niso zajeti v točki (a), je vrednost izhajajoče izpostavljenosti do osnovnega sredstva sorazmerni delež izpostavljenosti institucije do posla, pomnožen z nižjo od naslednjih vrednosti:
(i)
vrednost izpostavljenosti, ki jo ustvari osnovno sredstvo;
(ii)
skupna vrednost izpostavljenosti institucije do posla, skupaj z vsemi drugimi izpostavljenostmi do tega posla, ki so uvrščene enakovredno z izpostavljenostjo institucije.
3. Sorazmerni delež izpostavljenosti institucije do posla je vrednost izpostavljenosti institucije, deljena s skupno vrednostjo izpostavljenosti institucije skupaj z vsemi drugimi izpostavljenostmi do tega posla, ki so uvrščene enakovredno z izpostavljenostjo institucije.
Člen 6
Postopek za določitev prispevka osnovnih izpostavljenosti k skupnim izpostavljenostim
1. Za vsako izpostavljenost iz naslova kreditnega tveganja, za katero se določi dolžnik, institucija vrednost svoje izpostavljenosti do zadevnega osnovnega sredstva vključi v izračun skupne izpostavljenosti do tega dolžnika kot posamezne stranke ali do skupine povezanih strank, ki ji pripada dolžnik.
2. Če institucija ni določila dolžnika osnovne izpostavljenosti iz naslova kreditnega tveganja ali če institucija ne more potrditi, da osnovna izpostavljenost ni izpostavljenost iz naslova kreditnega tveganja, izpostavljenost razporedi, kot sledi:
(a)
če vrednost izpostavljenosti ne presega 0,25 % sprejemljivega kapitala institucije, to izpostavljenost razporedi k poslu kot ločeno stranko;
(b)
če je vrednost izpostavljenosti enaka ali presega 0,25 % sprejemljivega kapitala institucije in lahko institucija na podlagi vsebine posla zagotovi, da osnovne izpostavljenosti posla niso povezane z nobenimi drugimi izpostavljenostmi v njenem portfelju, vključno z osnovnimi izpostavljenostmi iz drugih poslov, to izpostavljenost razporedi k poslu kot ločeno stranko;
(c)
v primerih, ki niso zajeti v točkah (a) in (b), to izpostavljenost razporedi na neznano stranko.
3. Če institucija ne more ločiti med osnovnimi izpostavljenostmi posla, skupno vrednost svojih izpostavljenosti k poslu razporedi, kot sledi:
(a)
če ta skupna vrednost izpostavljenosti ne presega 0,25 % sprejemljivega kapitala institucije, to skupno vrednost izpostavljenosti k poslu razporedi kot ločeno stranko;
(b)
v primerih, ki niso zajeti v točki (a), to skupno vrednost izpostavljenosti razporedi na neznano stranko.
4. Za namene odstavkov 1 in 2 institucije redno, vsaj enkrat mesečno, preverijo takšne posle glede morebitnih sprememb v sestavi in relativnem deležu osnovnih izpostavljenosti.
Člen 7
Dodatna izpostavljenost, ki jo predstavlja struktura posla
1. Struktura posla ne predstavlja dodatne izpostavljenosti, če posel izpolnjuje oba od naslednjih pogojev:
(a)
pravna in operativna struktura posla je zasnovana tako, da preprečuje, da bi upravitelj posla ali tretja oseba preusmerila kakršne koli denarne tokove, ki izhajajo iz posla, k osebam, ki sicer v skladu s pogoji posla niso upravičene, da jih prejemajo;
(b)
od izdajatelja ali katere koli druge osebe se v skladu s poslom ne more zahtevati, da izvede plačilo instituciji dodatno k denarnim tokovom iz osnovnih sredstev ali kot predhodno plačilo zanje.
2. Pogoj iz točke (a) odstavka 1 velja za izpolnjenega, če je posel eno od naslednjega:
(a)
KNPVP, kakor so opredeljeni v členu 1(2) Direktive 2009/65/ES;
(b)
podjetje, ustanovljeno v tretji državi, ki izvaja dejavnosti, podobne dejavnostim KNPVP, in za katero se izvaja nadzor v skladu z zakonodajnim aktom Unije ali zakonodajo tretje države, ki uporablja nadzorne in regulativne zahteve, ki so vsaj enakovredne tistim, ki se v Uniji uporabljajo za KNPVP.
Člen 8
Začetek veljavnosti
Ta uredba začne veljati dvajseti dan po objavi v Uradnem listu Evropske unije.
Ta uredba je v celoti zavezujoča in se neposredno uporablja v vseh državah članicah.
V Bruslju, 2. oktobra 2014