ДИРЕКТИВА ЗА ИЗПЪЛНЕНИЕ 2014/111/ЕС НА КОМИСИЯТА
от 17 декември 2014 година
за изменение на Директива 2009/15/ЕО във връзка с приемането от Международната морска организация (ММО) на някои кодекси и свързаните с тях изменения в някои конвенции и протоколи
(текст от значение за ЕИП)
ЕВРОПЕЙСКАТА КОМИСИЯ,
като взе предвид Договора за функционирането на Европейския съюз,
като взе предвид Директива 2009/15/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 23 април 2009 г. относно общите правила и стандарти за организациите за проверка и преглед на кораби и за съответните дейности на морските администрации (1), и по-специално член 7, параграф 2, второ изречение от нея,
в съответствие с процедурата за проверка на съответствието, уредена в член 5 от Регламент (ЕО) № 2099/2002 на Европейския парламент и на Съвета за създаване на Комитет по морската безопасност и предотвратяването на замърсяването от кораби (КМБПЗК) (2),
като има предвид, че:
(1)
Съгласно член 5, параграф 1 от Регламент (ЕО) № 2099/2002 държавите членки и Комисията си сътрудничат, за да определят, при необходимост, обща позиция или подход в компетентния международен форум с оглед намаляване на рисковете от конфликт между законодателството на Съюза в областта на морския транспорт и международните актове.
(2)
Директива 2009/15/ЕО ведно с Регламент (ЕО) № 391/2009 на Европейския парламент и на Съвета (3) формират единна законодателна уредба, по силата на която дейността на признатите организации е регламентирана по последователен начин в съответствие с едни и същи принципи и определения. Съгласно член 3, параграф 2 от Директива 2009/15/ЕО, когато държава членка реши да упълномощи по отношение на плаващи под нейно знаме кораби дадена организация да извършва от нейно име проверките и прегледите, свързани със задължителните свидетелства, тя поверява тези задължения само на призната организация, което съгласно член 2, буква ж) от посочената директива означава организация, призната в съответствие с Регламент (ЕО) № 391/2009. Следователно наборът от правила, въз основа на които се признават съответните организации, оказва въздействие върху двата акта.
(3)
Понятието „международни конвенции“ съгласно определението в член 2, буква г) от Директива 2009/15/ЕО означава Международната конвенция за безопасност на човешкия живот на море от 1 ноември 1974 г. („конвенцията SOLAS“), с изключение на глава XI-2 от анекса към нея, Международната конвенция за товарните водолинии от 5 април 1966 г. („Конвенцията за товарните водолинии“) и Международната конвенция за предотвратяване на замърсяването от кораби от 2 ноември 1973 г. („конвенцията MARPOL“), ведно с протоколите и измененията към тях, както и свързаните с тях кодекси със дължителен характер във всички държави членки, в тяхната актуализирана версия.
(4)
На своята 28-а сесия Асамблеята на Международната морска организация прие Кодекс за прилагане на правните инструменти на ММО („Кодекс за правните инструменти“), както това е посочено в Резолюция A.1070(28) на ММО от 4 декември 2013 г., както и изменения на Конвенцията за товарните водолинии, с оглед придаване на задължителен характер на Кодекса за правните инструменти, ведно със съответна схема за одит на държавата на флага, както това е посочено в Резолюция A.1083(28) на ММО от 4 декември 2013 г.
(5)
На 66-ото си заседание Комитетът по опазване на морската среда (Marine Environment Protection Committee - MEPC) на ММО прие изменения на протокола от 1978 г. във връзка с конвенцията MARPOL, както това е посочено в Резолюция MEPC.246(66) от 4 април 2014 г., и на протокола от 1997 г. във връзка с конвенцията MARPOL, както той се изменя от свързания с него протокол от 1978 г. и както това е посочено в Резолюция MEPC.247(66) от 4 април 2014 г., с оглед придаване на задължителен характер на Кодекса за правните инструменти, ведно със съответна схема за одит на държавата на флага.
(6)
На 93-ото си заседание Комитетът по морска безопасност (Maritime Safety Committee - MSC) на ММО прие изменения на Конвенцията SOLAS, както това е посочено в Резолюция MSC.366(93) от 22 май 2014 г., и на протокола от 1988 г. във връзка с Конвенцията за товарните водолинии, както това е посочено в Резолюция MSC.375(93) от 22 май 2014 г., с оглед придаване на задължителен характер на Кодекса за правните инструменти, ведно със съответна схема за одит на държавата на флага.
(7)
Комитетът MEPC на 65-то си заседание и комитетът MSC на 92-то си заседание приеха Кодекс на ММО за признатите организации („Кодекс за признатите организации“), както това е посочено в Резолюция MSC.349(92) от 21 юни 2013 г.
(8)
На 65-ото си заседание комитетът MEPC прие изменения на протокола от 1978 г. във връзка с конвенцията MARPOL, с оглед придаване на задължителен характер на Кодекса за признатите организации, както това е посочено в Резолюция MEPC.238(65) от 17 май 2013 г.
(9)
На 92-ото си заседание комитетът MSC прие изменения на конвенцията SOLAS и на протокола от 1988 г. във връзка с Конвенцията за товарните водолинии, с оглед придаване на задължителен характер на Кодекса за признатите организации, както това е посочено в резолюции MSC.350(92) и MSC.356(92) от 21 юни 2013 г.
(10)
Поради това, в съответствие с приложимите правила за приемане, ратифициране и влизане в сила на изменения по силата на всяка от посочените по-горе конвенции на ИМО, се очаква кодексите за правните инструменти и за признатите организации да влязат в сила в периода между 1 януари 2015 г. и 1 януари 2018 г..
(11)
На 13 май 2013 г. Съветът прие Решение 2013/268/ЕС относно позицията, която да бъде взета от името на Европейския съюз в Международната морска организация (ММО) във връзка с приемането на някои кодекси и свързаните с тях изменения на определени конвенции и протоколи (4). Съгласно член 5 от посоченото решение Съветът разрешава на държавите членки да дадат своето съгласие да бъдат обвързани - в интерес на Съюза и в съответствие с декларацията, съдържаща се в приложението към посоченото решение - от измененията, посочени в съображения 4-9 от настоящата директива.
(12)
В декларацията, съдържаща се в приложението към Решение 2013/268/ЕС на Съвета, се посочва, че държавите членки са на мнение, че в Кодекса за правните инструменти и Кодекса за признатите организации се съдържа набор от минимални изисквания, които държавите могат да доразвиват и подобряват в зависимост от конкретния случай с оглед да се оптимизират морската безопасност и опазването на околната среда.
(13)
Също така в декларацията се посочва, че никоя от разпоредбите на Кодекса за правните инструменти или Кодекса за признатите организации не следва да се тълкува така, че да ограничава по какъвто и да е начин изпълнението на задълженията на държавите членки съгласно правото на Европейския съюз във връзка с определението за „задължителни свидетелства“ и „свидетелства за клас“, обхвата на установените задължения и критерии за признати организации и задълженията на Европейската комисия във връзка с признаването, оценяването и, когато е уместно, налагането на корективни мерки или санкции на признати организации. В същата декларация се посочва, че в случай на одит на ММО държавите членки ще заявят, че се проверява изпълнението само на тези разпоредби от съответните международни конвенции, които са ратифицирани от държавите членки, в това число съгласно условията на посочената декларация.
(14)
Съгласно правовия ред на Съюза в приложното поле на Директива 2009/15/ЕО, както и на Регламент (ЕО) № 391/2009, се включват позовавания на „международни конвенции“ като посочените в съображение 3. В тези рамки измененията на конвенциите на ММО автоматично се инкорпорират в законодателството на Съюза едновременно с влизането им в сила на международно равнище, в това число и свързаните с тях кодекси със задължителен характер като кодексите за правните инструменти и за признатите организации, които съответно стават част от актовете на ММО, които са от значение във връзка с прилагането на Директива 2009/15/ЕО.
(15)
Възможно е обаче измененията на международните конвенции да бъдат изключени от приложното поле на морското законодателство на Съюза в съответствие с процедурата за проверка на съответствието, ако те отговарят поне на един от двата критерия, посочени в член 5, параграф 2 от Регламент (ЕО) № 2099/2002.
(16)
Комисията подложи на анализ измененията на конвенциите на ММО в съответствие с член 5 от Регламент (ЕО) № 2099/2002 и установи, че съществуват редица несъответствия между Кодекса за правните инструменти и Кодекса за признатите организации, от една страна, и Директива 2009/15/ЕО и Регламент (ЕО) № 391/2009, от друга.
(17)
На първо място, в част 2, параграф 16.1 от Кодекса за правните инструменти е предвиден списък от минимални ресурси и процеси, които държавите на флага трябва да създадат, в това число предоставянето на административни указания, отнасящи се, наред с останалото, и до свидетелствата за клас на корабите, които се изискват от държавата на флага като доказателство, че са спазени изискванията по отношение на конструкцията, машините и механизмите и електрическото оборудване и/или други изисквания по силата на международна конвенция, по която държавата на флага е страна, или че са спазени изискванията на вътрешната нормативна уредба на тази държава на флага. Както е пояснено в съображение 21 по-долу обаче, в законодателството на Съюза се прави разграничение между задължителните свидетелства и свидетелствата за клас. Вторите са документ с частен характер и не са актове на държава на флага, нито се издават от името на някоя държава на флага. Тази разпоредба на Кодекса за правните инструменти всъщност препраща към глава II-1, част А-1, правило 3-1 от конвенцията SOLAS, където е предвидено корабите да са проектирани, построени и поддържани в съответствие с изискванията по отношение на конструкцията, машините и механизмите и електрическото оборудване на класификационна организация, призната от администрацията в съответствие с разпоредбите на правило XI-1/1. 1. В конвенцията SOLAS ясно се определя, че обект на това изискване е корабът или неговият законен представител по отношение на държавата на флага. Освен това, когато една призната организация издава свидетелства за клас на кораби в качеството си на класификационна организация, тя извършва това съобразно своите собствени правила, процедури, условия и частни договорни споразумения, по които държавата на флага не е страна. Следователно тази разпоредба на Кодекса за правните инструменти е в противоречие с разграничението на дейностите по издаване на свидетелства за клас и на задължителни свидетелства, както е предвидено в действащото законодателство на ЕС.
(18)
На второ място, в част 2, параграф 18.1 от Кодекса за правните инструменти се съдържа изискването държавата на флага да определи „само по отношение на корабите, имащи право да плават под нейния флаг“ дали дадена призната организация разполага с достатъчно ресурси по отношение на технически, управленски и изследователски възможности, за да изпълни възложените ѝ задачи. За разлика от това, този аспект е залегнал в законодателството на Съюза като изискване за целите на признаването, за което свидетелства критерий А.3 от приложение I към Регламент (ЕО) № 391/2009, и то по отношение на цялата флота, на която съответната организация е дала клас, без разлика на флага. В случай че горепосочената разпоредба на Кодекса за правните инструменти бъде инкорпорирана в законодателството на Съюза, това ще ограничи прилагането на критерий А.3 от приложение I към Регламент (ЕО) № 391/2009 само до онази част от дейността на признатата организация, която се отнася за корабите, плаващи под флага на държава членка, което е в противоречие с изискванията, които понастоящем са в сила.
(19)
На трето място, в част 2, параграф 19 от Кодекса за правните инструменти е въведена забрана за държавата на флага да предоставя правомощия на нейните признати организации да прилагат за други кораби, освен имащите право да плават под нейния флаг, всички изисквания, които се отнасят, наред с останалото, и до правилата, изискванията или процедурите на тези организации за даване на клас. В съответствие с Директива 2009/15/ЕО държавите членки могат да упълномощят дадена организация да извършва от тяхно име дейностите, свързани с издаването на задължителни свидетелства за тяхната флота, ако тази организация е призната и над нея се упражнява надзор за тази цел в съответствие с Регламент (ЕО) № 391/2009. В тази рамка признатите организации като такива трябва да спазват определени изисквания при изпълнението на съответните им дейности за цялата класифицирана от тях флота, независимо от флага. Това се отнася за повечето от критериите, определени в приложение I към Регламент (ЕО) № 391/2009, както и за други задължения, в частност определените в член 10, параграф 4 от същия регламент. В случай че горепосочената разпоредба на Кодекса за правните инструменти бъде инкорпорирана в законодателството на Съюза, с това ще се ограничи прилагането на съдържащите се в Регламент (ЕО) № 391/2009 действащи изисквания във връзка с признаването, ако те между другото са определени като правила, изисквания и процедури, само до онази част от дейността на признатата организация, която се отнася за корабите, плаващи под флага на държава членка.
(20)
На четвърто място, в част 2, раздел 1.1 от Кодекса за признатите организации „призната организация“ по определение означава организация, която е била оценена от държава на флага и по отношение на която е установено, че отговаря на изискванията на част 2 от Кодекса за признатите организации. За разлика от това, според определението в член 2, буква ж) от Директива 2009/15/ЕО за призната организация се счита „организация, призната в съответствие с Регламент (ЕО) № 391/2009“. Въз основа на оценката от страна на Комисията, изложена в съображения 21-23, изглежда, че няколко разпоредби в част 2 от Кодекса за признатите организации са несъвместими с Регламент (ЕО) № 391/2009. Оттук следва, че организация, призната по смисъла на определението в Кодекса за признатите организации, няма да отговаря на всички изисквания на Регламент (ЕО) № 391/2009 и поради това няма да отговаря на определението за призната организация, установено в законодателството на Съюза.
(21)
На пето място, в част 2, раздел 1.3 от Кодекса за признатите организации „задължителното сертифициране и услуги“ се определят като единна категория дейности, които една призната организация има право да извършва от името на държавата на флага, включително издаването на свидетелства, които едновременно отговарят на изискванията за задължителни свидетелства и за свидетелства за клас. За разлика от това, в определенията, фигуриращи в член 2, букви и) и к) от Директива 2009/15/ЕО, се прави ясно разграничение между „задължително свидетелство“, което е свидетелство, издадено от държавата на флага или от нейно име в съответствие с международните конвенции, и „свидетелство за клас“, което е документ, издаден от призната организация в качеството ѝ на класификационна организация, с който се удостоверява годността на кораба за конкретна употреба или услуга в съответствие с правилата и процедурите, установени и разгласени от тази призната орган изация. Оттук следва, че в правото на Съюза задължителните свидетелства се разграничават от свидетелствата за клас и имат различен характер. Задължителните свидетелства имат публичен характер, докато свидетелствата за клас имат частен характер, тъй като се издават от класификационна организация в съответствие с нейните собствени правила, процедури и условия. Следователно класификационните свидетелства, издадени за един кораб от призната организация в потвърждение на това, че са спазени класификационните правила и процедури, включително когато се верифицират от държава на флага като доказателство, че са спазени изискванията на правило 3-1 в глава II-I, част А-1 от конвенцията SOLAS, са документи със строго частен характер и не са акт на държава на флага, нито се издават от името на някоя държава на флага. В Кодекса за признатите организации обаче системно се посочва, че „задължителното сертифициране и услуги“ се извършват от признатата организация „от името на държавата на флага“, което противоречи на правното разграничение, установено със законодателството на Съюза. Независимо от това противоречие, ако тази разпоредба на Кодекса за признатите организации бъде приета за норма в правовия ред на Съюза, въпросната разпоредба ще породи явен риск в рамките на ЕС да станат неприложими изискванията във връзка с признаването, които се съдържат в Регламент (ЕО) № 391/2009 и се отнасят за цялостната дейност на организацията, независимо от флага. Поради връзката между двата акта, описана в съображение 2, този риск се отнася също и за Директива 2009/15/ЕО.
(22)
На шесто място, в част 2, раздел 3.9.3.1 от Кодекса за признатите организации е предвиден механизъм за сътрудничество между признатите организации единствено в установената от държавата на флага рамка с оглед стандартизиране на процесите, касаещи задължителното сертифициране и услуги, извършвани от името на държавата на флага, както е целесъобразно; от друга страна в част 2, раздел 3.9.3.2 от същия кодекс се съдържа позоваване на установената „от една държава на флага или група държави на флага“ рамка, която да регламентира сътрудничеството между признатите от тази държава или държави организации по въпроси от техническо естество и по въпросите на безопасността, що се отнася до „задължителното сертифициране на кораби и услуги […] от името на въпросната държава/държави на флага“. За разлика от това, в правото на Съюза сътрудничеството между признати организации е уредено в член 10, параграф 1 от Регламент (ЕО) № 391/2009, съдържащ изискването признатите организации да се консултират помежду си с оглед поддържане на еквивалентност и постигане на хармонизация на техните правила и процедури и на тяхното прилагане и да определят рамка за взаимното признаване в съответните случаи на свидетелства за клас за материали, оборудване и части. Тези два процеса на сътрудничество по силата на член 10, параграф 1 се отнасят за частните дейности на признатите организации в качеството им на класификационни организации и следователно се прилагат без разграничение въз основа на флага. Следователно, в случай че механизмите за сътрудничество, предвидени в Кодекса за признатите организации, бъдат инкорпорирани в законодателството на Съюза, с това ще се ограничи обхватът на определената в Регламент (ЕО) № 391/2009 рамка за сътрудничество само до онази част от дейността на признатите организации, която се отнася за корабите, плаващи под флага на държава членка, което е в противоречие с изискванията, които понастоящем са в сила.
(23)
На седмо място, раздел 3.9.3.3 от част 2 от Кодекса за признатите организации е идентичен с параграф 19 от част 2 от Кодекса за правните инструменти; поради това изложеното в съображение 19 е валидно в същата степен за тази разпоредба на Кодекса за признатите организации.
(24)
Никоя от разпоредбите на Кодекса за правните инструменти и Кодекса за признатите организации не трябва да ограничава възможността за определяне от Съюза, в съответствие с Договорите и международното право, на необходимите условия за предоставяне на признаване на организации, които са поискали да бъдат упълномощени от държавите членки за извършване на дейности по преглед и издаване на свидетелства на кораби от тяхно име с оглед постигане целите на Съюза и по-специално за подобряване на морската безопасност и опазване на околната среда.
(25)
Схемата за взаимно признаване на свидетелства за клас за материали, оборудване и части, предвидена в член 10, параграф 1 от Регламент (ЕО) № 391/2009, е приложима в рамките на Съюза само по отношение на кораби, които плават под флага на държава членка. Преценката за това дали такива свидетелства ще бъдат приемани по отношение на чуждестранни плавателни съдове остава в прерогативите на съответните трети държави на флага извън ЕС в рамките на упражняваната от тях изключителна компетентност, а именно съгласно Конвенцията на Организацията на обединените нации по морско право (UNCLOS).
(26)
Въз основа на направената от нея оценка Комисията установи, че разпоредбите на Кодекса за правните инструменти и на Кодекса за признатите организации, посочени в предходните съображения, са несъвместими с Директива 2009/15/ЕО или с Регламент (ЕО) № 391/2009 и следователно с Директива 2009/15/ЕО поради връзката между двата акта, описана в съображение 2, и следва да бъдат изключени от приложното поле на същата директива. Поради това текстът на член 2, буква г) от Директива 2009/15/ЕО следва да бъде съответно изменен.
(27)
Тъй като Кодексът за признатите организации влиза в сила на 1 януари 2015 г., настоящата директива следва да влезе в сила във възможно най-кратък срок след датата на нейното публикуване.
(28)
Комитетът по морската безопасност и предотвратяването на замърсяването от кораби (КМБПЗК) не даде становище относно мерките, предвидени в настоящата директива. Беше счетено за необходимо да се изготви акт за изпълнение и председателят представи проекта на акт за изпълнение на апелативния комитет за допълнително обсъждане. Мерките, предвидени в настоящата директива, са в съответствие със становището на апелативния комитет,
ПРИЕ НАСТОЯЩАТА ДИРЕКТИВА:
Член 1
В член 2 от Директива 2009/15/ЕО буква г) се заменя със следното:
„г):
„международни конвенции“ означава Международната конвенция за безопасност на човешкия живот на море от 1 ноември 1974 г. (SOLAS 74), с изключение на глава XI-2 от анекса към нея, Международната конвенция за товарните водолинии от 5 април 1966 г. и Международната конвенция за предотвратяване на замърсяването от кораби от 2 ноември 1973 г. (MARPOL), ведно с протоколите и измененията към тях, както и свързаните с тях кодекси със задължителен характер във всички държави членки, в тяхната актуализирана версия, с изключение на част 2, параграфи 16.1, 18.1 и 19 от Кодекса за прилагане на правните инструменти на ММО и част 2, раздели 1.1, 1.3, 3.9.3.1, 3.9.3.2 и 3.9.3.3 от Кодекса на ММО за признатите организации;“
Член 2
1. Държавите членки приемат и публикуват не по-късно от 31 декември 2015 г. законовите, подзаконовите и административните разпоредби, необходими, за да се съобразят с настоящата директива. Те незабавно съобщават на Комисията текста на тези разпоредби.
Те прилагат тези разпоредби, считано от 1 януари 2016 г.
Когато държавите членки приемат тези разпоредби, в тях се съдържа позоваване на настоящата директива или то се извършва при официалното им публикуване. Условията и редът на позоваване се определят от държавите членки.
2. Държавите членки съобщават на Комисията текста на основните разпоредби от националното законодателство, които те приемат в областта, уредена с настоящата директива.
Член 3
Настоящата директива влиза в сила в деня след деня на публикуването ѝ в Официален вестник на Европейския съюз.
Член 4
Адресати на настоящата директива са държавите членки.
Съставено в Брюксел на 17 декември 2014 година.
IZVEDBENA DIREKTIVA KOMISIJE 2014/111/EU
z dne 17. decembra 2014
o spremembi Direktive 2009/15/ES v zvezi z določenimi kodeksi in povezanimi spremembami določenih konvencij in protokolov, ki jih je sprejela Mednarodna pomorska organizacija (IMO)
(Besedilo velja za EGP)
EVROPSKA KOMISIJA JE -
ob upoštevanju Pogodbe o delovanju Evropske unije,
ob upoštevanju Direktive 2009/15/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 23. aprila 2009 o skupnih pravilih in standardih za organizacije, pooblaščene za tehnični nadzor in pregled ladij, ter za ustrezne ukrepe pomorskih uprav (1), zlasti druge povedi člena 7(2) Direktive,
v skladu s postopkom preverjanja skladnosti, določenim v členu 5 Uredbe Evropskega parlamenta in Sveta (ES) št. 2099/2002 o ustanovitvi Odbora za varnost na morju in preprečevanje onesnaževanja z ladij (COSS) (2),
ob upoštevanju naslednjega:
(1)
V skladu s členom 5(1) Uredbe (ES) št. 2099/2002 države članice in Komisija sodelujejo, da bi opredelile, če je primerno, skupno stališče ali pristop v okviru pristojnih mednarodnih forumov in s tem zmanjšale tveganja kolizije pomorske zakonodaje Unije in mednarodnih instrumentov.
(2)
Direktiva 2009/15/ES in Uredba (ES) št. 391/2009 Evropskega parlamenta in Sveta (3) skupaj sestavljata skladen del zakonodaje, ki dosledno ureja dejavnosti priznanih organizacij v skladu z istimi načeli in opredelitvami. Člen 3(2) Direktive 2009/15/ES določa, da država članica, če se v zvezi z ladjami, ki plujejo pod njeno zastavo, odloči pooblastiti organizacije, da v njenem imenu izvajajo tehnični nadzor in pregled v zvezi s predpisanimi spričevali, te obveznosti poveri samo priznani organizaciji, ki v skladu s členom 2(g) navedene direktive pomeni organizacijo, priznano v skladu z Uredbo (ES) št. 391/2009. Zato sklop pravil, na podlagi katerih se priznajo zadevne organizacije, vpliva na oba akta.
(3)
Izraz „mednarodne konvencije“, kot je opredeljen v členu 2(d) Direktive 2009/15/ES, pomeni Mednarodno konvencijo z dne 1. novembra 1974 o varstvu človeškega življenja na morju (v nadaljnjem besedilu: konvencija SOLAS), z izjemo poglavja XI-2 njene priloge, Mednarodno konvencijo z dne 5. aprila 1966 o tovornih črtah (v nadaljnjem besedilu: konvencija o tovornih črtah) in Mednarodno konvencijo z dne 2. novembra 1973 o preprečevanju onesnaževanja morja z ladij (v nadaljnjem besedilu: konvencija MARPOL), skupaj s protokoli in spremembami teh konvencij ter pripadajočimi kodeksi obveznega značaja v vseh državah članicah, in sicer v najnovejših različicah.
(4)
Skupščina IMO je na svojem 28. zasedanju sprejela Kodeks o izvajanju instrumentov IMO (v nadaljnjem besedilu: Kodeks III), kot je določen v Resoluciji IMO A.1070(28) z dne 4. decembra 2013, in spremembe konvencije o tovornih črtah, da bi Kodeks III, skupaj s povezanim sistemom pregledov držav zastave, postal obvezen, kot je določeno v Resoluciji IMO A.1083(28) z dne 4. decembra 2013.
(5)
Odbor IMO za varstvo morskega okolja (MEPC) je na svojem 66. zasedanju sprejel spremembe Protokola iz leta 1978 h konvenciji MARPOL, kot so določene v Resoluciji MEPC.246(66) z dne 4. aprila 2014, in spremembe Protokola iz leta 1997 h konvenciji MARPOL, kot je bila spremenjena s Protokolom iz leta 1978 k tej konvenciji, kot je določeno v Resoluciji MEPC.247(66) z dne 4. aprila 2014, da bi Kodeks III, skupaj s povezanim sistemom pregledov držav zastave, postal obvezen.
(6)
Odbor IMO za pomorsko varnost (MSC) je na svojem 93. zasedanju sprejel spremembe konvencije SOLAS, kot so določene v Resoluciji MSC.366(93) z dne 22. maja 2014, in spremembe Protokola iz leta 1988 h konvenciji o tovornih črtah, kot so določene v Resoluciji MSC.375(93) z dne 22. maja 2014, da bi Kodeks III, skupaj s povezanim sistemom pregledov držav zastave, postal obvezen.
(7)
Kodeks IMO o priznanih organizacijah (v nadaljnjem besedilu: Kodeks RO), kot je določen v Resoluciji MSC.349(92) z dne 21. junija 2013, je bil sprejet na 65. zasedanju Odbora IMO za varstvo morskega okolja in na 92. zasedanju Odbora IMO za pomorsko varnost.
(8)
Odbor IMO za varstvo morskega okolja je na svojem 65. zasedanju sprejel spremembe Protokola iz leta 1978 h konvenciji MARPOL, kot so določene v Resoluciji MEPC.238(65) z dne 17. maja 2013, da bi Kodeks RO postal obvezen.
(9)
Odbor IMO za pomorsko varnost je na svojem 92. zasedanju sprejel spremembe konvencije SOLAS in Protokola iz leta 1988 h konvenciji o tovornih črtah, kot so določene v resolucijah MSC.350(92) in MSC.356(92) z dne 21. junija 2013, da bi Kodeks RO postal obvezen.
(10)
Zato se pričakuje, da bosta kodeksa III in RO začela veljati 1. januarja 2015 in bosta veljala do 1. januarja 2018 v skladu z veljavnimi pravili o sprejetju, ratifikaciji in začetku veljavnosti sprememb na podlagi vsake zadevne konvencije IMO.
(11)
Svet je 13. maja 2013 sprejel Sklep Sveta 2013/268/EU o stališču, ki se sprejme v imenu Evropske unije v okviru Mednarodne pomorske organizacije (IMO) v zvezi s sprejetjem določenih kodeksov in povezanih sprememb določenih konvencij in protokolov (4). V skladu s členom 5 navedenega sklepa je Svet države članice pooblastil, da izrazijo privolitev, da jih v interesu Unije in ob upoštevanju izjave iz Priloge k navedenemu sklepu zavezujejo spremembe iz uvodnih izjav od (4) do (9) te direktive.
(12)
V izjavi, priloženi k Sklepu Sveta 2013/268/EU, je navedeno, da države članice menijo, da kodeksa III in RO vsebujeta sklop minimalnih zahtev, ki jih lahko države po potrebi izpopolnijo in izboljšajo za večjo pomorsko varnost in varstvo okolja.
(13)
V priloženi izjavi je navedeno tudi, da se nič v kodeksu III ali RO ne razlaga kot kakršna koli omejitev izpolnjevanja obveznosti držav članic v skladu s pravom Evropske unije glede opredelitve „predpisanih spričeval“ in „klasifikacijskih spričeval“, področja uporabe obveznosti in meril, določenih za priznane organizacije, ter obveznosti Evropske komisije v zvezi s priznavanjem, ocenjevanjem priznanih organizacij in, če je ustrezno, naložitvijo popravnih ukrepov ali sankcij priznanim organizacijam. V isti izjavi je navedeno še, da bodo države članice v primeru pregleda IMO navedle, da se mora preveriti skladnost z določbami ustreznih mednarodnih konvencij, ki so jih države članice sprejele, vključno s pogoji navedene izjave.
(14)
V pravnem redu Unije področji uporabe Direktive 2009/15/ES in Uredbe (ES) št. 391/2009 vključujeta sklice na „mednarodne konvencije“, kot so opisane v uvodni izjavi (3). V tem okviru spremembe konvencij IMO samodejno postanejo del prava Unije, ko začnejo veljati na mednarodni ravni, vključno s pripadajočimi kodeksi obveznega značaja, kot sta kodeksa III in RO, ki sta torej del instrumentov IMO, pomembnih za izvajanje Direktive 2009/15/ES.
(15)
Vendar se lahko spremembe mednarodnih konvencij v skladu s postopkom preverjanja skladnosti izključijo iz področja uporabe pomorske zakonodaje Unije, če izpolnjujejo vsaj enega od obeh meril iz člena 5(2) Uredbe (ES) št. 2099/2002.
(16)
Komisija je proučila spremembe konvencij IMO v skladu s členom 5 Uredbe (ES) št. 2099/2002 in ugotovila, da so med kodeksoma III in RO na eni strani ter Direktivo 2009/15/ES in Uredbo (ES) št. 391/2009 na drugi strani številna neskladja.
(17)
Prvič, točka 16.1 v delu 2 Kodeksa III določa minimalni seznam sredstev in postopkov, ki jih morajo zagotoviti države zastave, vključno z upravnimi navodili, ki se med drugim nanašajo na ladijska klasifikacijska spričevala, ki jih država zastave zahteva za dokazovanje skladnosti s konstrukcijskimi, mehanskimi, električnimi in/ali drugimi zahtevami mednarodne konvencije, katere pogodbenica je država zastave, ali z zahtevo nacionalne zakonodaje države zastave. Vendar, kot je opisano v uvodni izjavi (21), pravo Unije razlikuje med predpisanimi in klasifikacijskimi spričevali. Klasifikacijska spričevala so dokumenti zasebne narave in niso niti akti države zastave niti niso izdani v imenu države zastave. Ta določba Kodeksa III se pravzaprav nanaša na pravilo 3-1 v delu A-1 poglavja II-1 konvencije SOLAS, ki določa, da morajo biti ladje zasnovane, grajene in vzdrževane v skladu s konstrukcijskimi, mehanskimi in električnimi zahtevami klasifikacijskega zavoda, ki ga je uprava priznala v skladu z določbami pravila XI-1/1.1. Konvencija SOLAS jasno določa, da je predmet te zahteve ladja ali njeno pravno zastopstvo v odnosu do države zastave. Poleg tega priznana organizacija, kadar deluje kot klasifikacijski zavod, izdaja ladijska klasifikacijska spričevala v skladu s svojimi pravili, postopki, pogoji in zasebnimi pogodbenimi dogovori, katerih pogodbenice ne vključujejo države zastave. Zato je ta določba Kodeksa III v nasprotju z razmejitvijo med klasifikacijskimi in predpisanimi dejavnostmi, kot so določene v veljavni zakonodaji EU.
(18)
Drugič, točka 18.1 v delu 2 Kodeksa III zahteva, da država zastave „samo za ladje, ki so upravičene do plovbe pod njeno zastavo,“ preveri, ali ima priznana organizacija zadostne tehnične, upravljavske in raziskovalne zmogljivosti za opravljanje dodeljenih nalog. V nasprotju s tem je ta vidik v okviru prava Unije obravnavan kot zahteva za namene priznanja, kot je razvidno iz merila A.3 v Prilogi I k Uredbi (ES) št. 391/2009, in v zvezi s celotnim ladjevjem, ki ga je klasificirala zadevna organizacija, brez razlikovanja na podlagi zastave. Če bi se navedena določba Kodeksa III vključila v pravo Unije, bi uporabo merila A.3 v Prilogi I k Uredbi (ES) št. 391/2009 omejila na poslovanje priznane organizacije v zvezi z ladjami, ki plujejo pod zastavami držav članic, kar je v nasprotju s trenutno veljavnimi zahtevami.
(19)
Tretjič, točka 19 v delu 2 Kodeksa III uvaja prepoved, po kateri država zastave svojih priznanih organizacij ne sme pooblastiti, da za ladje, ki niso upravičene do plovbe pod njeno zastavo, uporabljajo zahteve, ki se med drugim nanašajo na klasifikacijska pravila, zahteve ali postopke teh organizacij. V skladu z Direktivo 2009/15/ES lahko države članice organizacijo pooblastijo, da v njihovem imenu izdaja predpisana spričevala njihovemu zadevnemu ladjevju, vendar samo, če je navedena organizacija priznana in se spremlja za ta namen v skladu z Uredbo (ES) št. 391/2009. V tem okviru morajo priznane organizacije kot take pri zadevnih dejavnostih v zvezi s celotnim ladjevjem, ki so ga klasificirale, izpolnjevati določene zahteve, ne glede na zastavo. To se nanaša na večino meril iz Priloge I k Uredbi (ES) št. 391/2009, pa tudi na druge obveznosti, zlasti na člen 10(4) navedene uredbe. Če bi se navedena določba Kodeksa III vključila v pravo Unije, bi uporabo veljavnih zahtev glede priznanja iz Uredbe (ES) št. 391/2009, med drugim če predstavljajo pravila, postopke in zahteve glede poslovanja priznane organizacije, omejila na poslovanje priznane organizacije v zvezi z ladjami, ki plujejo pod zastavami držav članic.
(20)
Četrtič, v oddelku 1.1 v delu 2 Kodeksa RO je „priznana organizacija“ opredeljena kot organizacija, ki jo je država zastave proučila in ugotovila, da izpolnjuje zahteve iz dela 2 Kodeksa RO. V nasprotju s tem člen 2(g) Direktive 2009/15/ES določa, da priznana organizacija pomeni „organizacijo, priznano v skladu z Uredbo (ES) št. 391/2009“. Na podlagi ocene Komisije iz uvodnih izjav od (21) do (23) se zdi, da je več določb v delu 2 Kodeksa RO nezdružljivih z Uredbo (ES) št. 391/2009. Zato priznana organizacija, kot je opredeljena v Kodeksu RO, ne bi izpolnjevala vseh zahtev iz Uredbe (ES) št. 391/2009 in torej ne bi bila v skladu z opredelitvijo priznane organizacije, kot je določena v pravu Unije.
(21)
Petič, v oddelku 1.3 v delu 2 Kodeksa RO je „izdajanje predpisanih spričeval in opravljanje storitev“ opredeljeno kot enotna kategorija dejavnosti, ki jih lahko priznana organizacija opravlja v imenu države zastave, vključno z izdajanjem spričeval, ki se nanašajo na zakonske in klasifikacijske zahteve. V nasprotju s tem opredelitvi v členu 2(i) in (k) Direktive 2009/15/ES jasno razlikujeta med „predpisanimi spričevali“, to so spričevala, ki jih izda država zastave ali so izdana v njenem imenu v skladu z mednarodnimi konvencijami, in „klasifikacijskimi spričevali“, to so dokumenti, ki jih izda priznana organizacija, ki deluje kot klasifikacijski zavod, in potrjujejo primernost ladje za določeno uporabo ali storitev v skladu s pravili in postopki, ki jih določi in objavi zadevna priznana organizacija. Iz tega sledi, da se predpisana in klasifikacijska spričevala v okviru prava Unije razlikujejo, tudi po naravi. Predpisana spričevala so namreč javna, klasifikacijska spričevala pa zasebna, saj jih klasifikacijski zavodi izdajo v skladu s svojimi pravili, postopki in pogoji. Klasifikacijska spričevala, ki jih priznana organizacija izda za ladjo, da bi potrdila njeno skladnost s klasifikacijskimi pravili in postopki, vključno s spričevali, ki jih država zastave potrdi kot dokazilo o skladnosti s pravilom 3-1 v delu A-1 poglavja II-I konvencije SOLAS, so dokumenti povsem zasebne narave, ki niso niti akti države zastave niti niso izdani v imenu države zastave. Vendar se „izdajanje predpisanih spričeval in opravljanje storitev“ v Kodeksu RO sistematično navaja kot dejavnost, ki jo priznana organizacija opravlja „v imenu države zastave“, kar je v nasprotju s pravnim razlikovanjem, določenim v pravu Unije. Ne glede na to nasprotje bi ta določba Kodeksa RO, če bi bila sprejeta kot standard pravnega reda Unije, pomenila očitno tveganje, da zahtev glede priznanja iz Uredbe (ES) št. 391/2009, ki se nanašajo na celotno dejavnost organizacije, ne glede na zastavo, v EU ne bi bilo več mogoče uveljavljati. Zaradi povezave med obema instrumentoma, ki je pojasnjena v uvodni izjavi (2), to tveganje zadeva tudi Direktivo 2009/15/ES.
(22)
Šestič, oddelek 3.9.3.1 v delu 2 Kodeksa RO opredeljuje mehanizem sodelovanja med priznanimi organizacijami v enotnem okviru, ki ga vzpostavi država zastave, s ciljem standardizirati postopke v zvezi z izdajanjem predpisanih spričeval in opravljanjem storitev za državo zastave, če je to primerno, oddelek 3.9.3.2 v delu 2 istega kodeksa pa določa, da se v okviru, ki ga vzpostavi „država zastave ali skupina držav zastave“, ureja sodelovanje med priznanimi organizacijami teh držav na področju tehničnih in varnostnih vidikov „izdajanja predpisanih spričeval in opravljanja storitev ladij […] v imenu navedenih držav zastave“. V nasprotju s tem sodelovanje med priznanimi organizacijami v skladu s pravom Unije ureja člen 10(1) Uredbe (ES) št. 391/2009, ki od priznanih organizacij zahteva, da se med seboj posvetujejo, da bi ohranile enakovrednost ter si prizadevale za usklajenost svojih pravil in postopkov in njihovega izvajanja, in vzpostavlja okvir, na podlagi katerega se v ustreznih primerih vzajemno priznavajo klasifikacijska spričevala za materiale, opremo in sestavne dele. Navedena postopka sodelovanja iz člena 10(1) se nanašata na zasebne dejavnosti priznanih organizacij, kadar delujejo kot klasifikacijski zavodi, in se zato uporabljata brez razlikovanja na podlagi zastave. Če bi se mehanizmi sodelovanja, predvideni v Kodeksu RO, vključili v pravo Unije, bi to omejilo področje uporabe okvira sodelovanja iz Uredbe (ES) št. 391/2009 za dejavnosti priznanih organizacij izključno na ladje, ki plujejo pod zastavami držav članic, kar je v nasprotju s trenutno veljavnimi zahtevami.
(23)
Sedmič, oddelek 3.9.3.3 v delu 2 Kodeksa RO je popolnoma enak točki 19 v delu 2 Kodeksa III, zato se ugotovitve iz uvodne izjave (19) v enaki meri nanašajo tudi na to določbo Kodeksa RO.
(24)
Nič v kodeksu III ali RO ne bi smelo na noben način omejevati pristojnosti Unije, da v skladu s pogodbami in mednarodnim pravom določa ustrezne pogoje za podeljevanje priznanja organizacijam, ki želijo dobiti pooblastilo držav članic za opravljanje pregleda ladij in izdajo spričeval v njihovem imenu, z namenom, da se dosežejo cilji Unije, zlasti da se izboljšata pomorska varnost in varstvo okolja.
(25)
Sistem za vzajemno priznavanje klasifikacijskih spričeval za materiale, opremo in sestavne dele, kot je določen s členom 10(1) Uredbe (ES) št. 391/2009, se lahko uveljavlja samo v Uniji v zvezi z ladjami, ki plujejo pod zastavo države članice. Kar zadeva tuja plovila, lahko o sprejemanju zadevnih spričeval še naprej v okviru svoje izključne pristojnosti, zlasti na podlagi Konvencije Združenih narodov o pomorskem mednarodnem pravu (UNCLOS), po svoji presoji odločajo ustrezne države zastave, ki niso članice EU.
(26)
Komisija je na podlagi svoje presoje ugotovila, da so določbe kodeksov III in RO, navedene v zgornjih uvodnih izjavah, zaradi povezave med tema instrumentoma, ki je pojasnjena v uvodni izjavi (2), nezdružljive z Direktivo 2009/15/ES oziroma z Uredbo (ES) št. 391/2009 in posledično tudi z Direktivo 2009/15/ES ter bi jih bilo treba izključiti iz področja uporabe navedene direktive. Člen 2(d) Direktive 2009/15/ES bi bilo zato treba ustrezno spremeniti.
(27)
Ker Kodeks RO začne veljati 1. januarja 2015, bi ta direktiva morala začeti veljati kar najhitreje po njeni objavi.
(28)
Odbor za varnost na morju in preprečevanje onesnaževanja z ladij (COSS) ni podal mnenja o ukrepih iz te direktive. Potreben je bil izvedbeni akt, zato je predsednik odboru za pritožbe predložil osnutek izvedbenega akta v nadaljnjo obravnavo. Ukrepi iz te direktive so v skladu z mnenjem odbora za pritožbe -
SPREJELA NASLEDNJO DIREKTIVO:
Člen 1
Točka (d) člena 2 Direktive 2009/15/ES se nadomesti z naslednjim besedilom:
„(d)
,mednarodne konvencije' pomenijo Mednarodno konvencijo z dne 1. novembra 1974 o varstvu človeškega življenja na morju (SOLAS 74), z izjemo poglavja XI-2 njene priloge, Mednarodno konvencijo z dne 5. aprila 1966 o tovornih črtah in Mednarodno konvencijo z dne 2. novembra 1973 o preprečevanju onesnaževanja morja z ladij (MARPOL), skupaj s protokoli in spremembami teh konvencij ter pripadajočimi kodeksi obveznega značaja v vseh državah članicah, in sicer v najnovejših različicah, razen točk 16.1, 18.1 in 19 dela 2 Kodeksa o izvajanju instrumentov IMO ter oddelkov 1.1, 1.3, 3.9.3.1, 3.9.3.2 in 3.9.3.3 dela 2 Kodeksa IMO o priznanih organizacijah.“
Člen 2
1. Države članice najpozneje do 31. decembra 2015 sprejmejo in objavijo zakone in druge predpise, potrebne za uskladitev s to direktivo. Besedila navedenih predpisov nemudoma sporočijo Komisiji.
Navedene predpise uporabljajo od 1. januarja 2016.
Države članice se v sprejetih predpisih sklicujejo na to direktivo ali pa sklic nanjo navedejo ob njihovi uradni objavi. Način sklicevanja določijo države članice.
2. Države članice Komisiji sporočijo besedila temeljnih določb predpisov nacionalne zakonodaje, sprejetih na področju, ki ga ureja ta direktiva.
Člen 3
Ta direktiva začne veljati dan po objavi v Uradnem listu Evropske unije.
Člen 4
Ta direktiva je naslovljena na države članice.
V Bruslju, 17. decembra 2014