ДИРЕКТИВА 2013/40/ЕС НА ЕВРОПЕЙСКИЯ ПАРЛАМЕНТ И НА СЪВЕТА
от 12 август 2013 година
относно атаките срещу информационните системи и за замяна на Рамково решение 2005/222/ПВР на Съвета
ЕВРОПЕЙСКИЯТ ПАРЛАМЕНТ И СЪВЕТЪТ НА ЕВРОПЕЙСКИЯ СЪЮЗ,
като взеха предвид Договора за функционирането на Европейския съюз, и по-специално член 83, параграф 1 от него,
като взеха предвид предложението на Европейската комисия,
след предаване на проекта на законодателния акт на националните парламенти,
като взеха предвид становището на Европейския икономически и социален комитет (1),
в съответствие с обикновената законодателна процедура (2),
като имат предвид, че:
(1)
Целите на настоящата директива са да се сближи наказателното право на държавите членки в сферата на атаките срещу информационните системи посредством установяването на минимални правила относно определението на престъпленията и определянето на съответните наказания и да подобри сътрудничеството между компетентните органи, включително полицията и други специализирани правоприлагащи органи на държавите членки, както и компетентните специализирани агенции и органи на Съюза, като Евроюст, Европол и Европейския център по киберпрестъпност към него, както и Европейската агенция за мрежова и информационна сигурност (ENISA).
(2)
Информационните системи представляват ключов елемент от политическото, социалното и икономическото взаимодействие в Съюза. Все по-често и в по-голяма степен обществото зависи от тези системи. Безпроблемното функциониране и сигурността на тези системи в Съюза са от жизненоважно значение за развитието на вътрешния пазар и на конкурентоспособна и иновационна икономика. Осигуряването на подходящи равнища на защита на информационните системи следва да бъде част от цялостна ефективна рамка за превантивни мерки, съпътстваща реакцията на наказателното право спрямо киберпрестъпността.
(3)
Атаките срещу информационните системи, и по-специално атаките, свързани с организираната престъпност, представляват засилваща се опасност както в Съюза, така и в световен мащаб, а съществува и растяща загриженост от вероятни атаки по терористични или политически подбуди срещу информационните системи, които са част от критичната инфраструктура на държавите членки и на Съюза. Това представлява заплаха за постигането на едно по-безопасно информационно общество и за изграждането на пространство на свобода, сигурност и правосъдие, и следователно налага ответна реакция на равнището на Съюза, а също така и по-добра координация и сътрудничество на международно равнище.
(4)
В Съюза съществува определен брой критични инфраструктури, чието нарушаване или унищожаване би имало значителни трансгранични последици. От необходимостта да се подобрят способностите за защита на критичните инфраструктури в Съюза става ясно, че мерките срещу кибератаките следва да бъдат допълнени от строги наказателни санкции, отразяващи тежестта на подобни атаки. Като критична инфраструктура могат да се разглеждат разположени в държавите членки елемент, система или части от нея, които са от основно значение за поддържането на жизненоважни обществени функции, здравето, безопасността, сигурността, икономическото или социалното благосъстояние на населението. като електроцентрали, транспортни мрежи или правителствени мрежи, и чието нарушаване или унищожаване би имало значителни последици в дадената държава членка в резултат на невъзможността да се запазят тези функции.
(5)
Има доказателства за наличието на тенденция към все по-опасни и повтарящи се широкомащабни атаки срещу информационните системи, които често могат да бъдат от решаващо значение за държавите членки или за определени функции в публичния или частния сектор. Тази тенденция е придружена от разработката на все по-усъвършенствани методи, като например създаването и използването на така наречените „ботнети“, които се състоят от няколко етапа на престъпното деяние, при които всеки етап поотделно би могъл да създаде сериозен риск за обществения интерес. Настоящата директива има за цел, inter alia, да въведе наказания за създаването на ботнет, по-конкретно за акта на установяване на контрол от разстояние върху значителен брой компютри посредством заразяването им със зловреден софтуер чрез целенасочени кибератаки. Веднъж създадена, заразената мрежа от компютри, която представлява ботнетът, може да бъде активирана без знанието на потребителите на компютрите, за да извърши широкомащабна кибератака, която обикновено е в състояние да причини сериозни вреди, както е посочено в настоящата директива. Държавите членки следва да могат да определят кое представлява сериозна вреда съгласно националното право и практика, като например нарушаване на системни услуги от важно обществено значение или причиняване на сериозни финансови разходи или загуба на лични данни или чувствителна информация.
(6)
Широкомащабните кибератаки могат да предизвикат съществени икономически вреди както поради прекъсването на информационните системи и комуникации, така и поради загуба или промяна на важна от търговска гледна точка поверителна информация или други данни. Особено внимание следва да се обърне на повишаването на осведомеността на иновативните малки и средни предприятия за заплахи, свързани с подобни атаки, и тяхната уязвимост на такива атаки, тъй като тези предприятия зависят във все по-голяма степен от правилното функциониране и наличност на информационните системи и често разполагат с ограничени ресурси за информационна сигурност.
(7)
Приемането на общи определения в тази област е важно, за да се осигури последователен подход в държавите членки при прилагането на настоящата директива.
(8)
Необходимо е да бъде постигнат общ подход към елементите, съставляващи престъпления, чрез въвеждането на общи престъпления, като незаконния достъп до информационни системи, незаконната намеса в такива системи, незаконната намеса в данни и незаконното прихващане.
(9)
Прихващането включва, но не се ограничава непременно до подслушването, проследяването или наблюдението на съдържанието на съобщения и достигането до съдържанието на данни с технически средства пряко, чрез достъп до информационни системи и тяхното използване, или непряко, чрез използване на електронно подслушване или подслушвателни устройства.
(10)
Държавите членки следва да предвидят наказания за атаките срещу информационните системи. Предвидените наказания следва да бъдат ефективни, пропорционални и възпиращи и следва да включват лишаване от свобода и/или глоби.
(11)
Настоящата директива предвижда наказания най-малкото за случаите, които не се считат за маловажни. Държавите членки следва да могат да решат какво представлява маловажен случай в зависимост от своето национално право и практика. Даден случай може да се счете за маловажен например ако причинените от престъплението вреди и/или рискът, който то поражда за публичните или частните интереси, като например по отношение на целостта на компютърната система или компютърните данни или по отношение на неприкосновеността, правата или други интереси на дадено лице, са незначителни или от такова естество, че не е необходимо да се налага наказание в съответните предвидени в правните разпоредби предели или да се налага наказателна отговорност.
(12)
Установяването и докладването на заплахи, произтичащи от кибератаки, както и на свързаната с тях уязвимост на информационните системи са важни елементи, които имат отношение към ефективната превенция и реакция на кибератаките и към повишаването на сигурността на информационните системи. Осигуряването на стимули за докладване на пропуски по отношение на сигурността би могло да допринесе допълнително за постигането на тези цели. Държавите членки следва да полагат усилия за предоставянето на възможности за откриването в правен аспект и докладването на пропуски по отношение на сигурността.
(13)
Целесъобразно е да се предвидят по-строги наказания, когато атаката срещу дадена информационна система е извършена от престъпна организация съгласно определението в Рамково решение 2008/841/ПВР на Съвета от 24 октомври 2008 г. относно борбата с организираната престъпност (3), когато атаката е широкомащабна и е засегнала значителен брой информационни системи или е причинила сериозни щети, включително когато целта на атаката е създаването на ботнет или когато кибератаката е причинила сериозни вреди, включително когато е извършена посредством ботнет. Също така е целесъобразно да се предвидят по-строги наказания, когато атаката е извършена срещу критична инфраструктура на държавите членки или на Съюза.
(14)
Друг съществен елемент от интегрирания подход срещу киберпрестъпността представлява установяването на ефективни мерки срещу кражбата на самоличност и други престъпления, засягащи самоличността. Евентуалната нужда от действия на Съюза във връзка с този вид престъпно поведение може да се разглежда и в контекста на оценката доколко е необходим цялостен хоризонтален инструмент на Съюза.
(15)
В заключенията на Съвета от 27-28 ноември 2008 г. се посочва, че следва да се разработи нова стратегия с участието на държавите членки и Комисията, като се вземе предвид съдържанието на Конвенцията на Съвета на Европа от 2001 г. за престъпления в кибернетичното пространство. Тази конвенция е референтната правна рамка за борба с престъпленията в кибернетичното пространство, включително и с атаките срещу информационните системи. Настоящата директива се основава на споменатата конвенция. Като приоритет следва да се разглежда приключването на процеса на ратификация на тази конвенция от всички държави членки във възможно най-кратък срок.
(16)
Като се имат предвид различните начини, по които могат да бъдат извършени атаките, и с оглед на бързите промени в хардуера и софтуера, в настоящата директива се съдържа позоваване на „инструментите“, които могат да бъдат използвани за извършване на престъпленията, изброени в нея. Тези инструменти включват зловредния софтуер, включително този, с който могат да се създават ботнети, използвани за извършване на кибератаки. Макар и даден инструмент да бъде подходящ или дори да бъде особено подходящ за извършването на някое от престъпленията, предвидени в настоящата директива, възможно е той да е бил произведен със законна цел, като например за изпитване на надеждността на продукти на информационните технологии или на сигурността на информационни системи. В подобен случай не е достатъчно дадено лице да има общ умисъл за осъществяване на обективните критерии на някое от престъпленията, предвидени в настоящата директива, а то трябва да има пряк умисъл да използва инструментите за извършването на едно или повече от престъпленията, предвидени в настоящата директива.
(17)
Настоящата директива не налага наказателна отговорност в случаите, когато са изпълнени обективните критерии за престъпленията, изброени в настоящата директива, но деянията са извършени без престъпно намерение, като например при незнание, че достъпът не е разрешен, или при възложено изпитване или защита на информационните системи, например когато дружество или продавач възложи на дадено лице изпитването на устойчивостта на системата му за сигурност. В контекста на настоящата директива договорните задължения или споразуменията за ограничаване на достъпа до информационни системи посредством правила за потребителите или условия за използване на услугата, както и трудовите спорове във връзка с достъпа до информационни системи на работодателя и използването им за лични цели не следва да водят до наказателна отговорност, когато достъпът при такива обстоятелства се счита за неразрешен и това представлява единственото основание за наказателно производство. Настоящата директива не засяга правото на достъп до информация, установено в националното законодателство и законодателството на Съюза, като същевременно тя не може да се използва като оправдание за незаконен или произволен достъп до информация.
(18)
Редица обстоятелства могат да улеснят извършването на кибератаки, като например случаите, когато извършителят, в рамките на своята трудова заетост, има достъп до системите за сигурност, които са част от засегнатите информационни системи. В контекста на националното право такива обстоятелства следва да бъдат отчетени в подходяща степен в хода на наказателното производство.
(19)
Държавите членки следва да предвидят в националното си право квалифициращи обстоятелства в съответствие с приложимите правила, предвидени в техните правни системи относно квалифициращите обстоятелства. Те следва да гарантират, че съдиите разполагат с възможност да разглеждат тези квалифициращи обстоятелства при осъждането на извършителите. Съдията по своя преценка оценява тези обстоятелства заедно с останалите факти по конкретния случай.
(20)
Настоящата директива не урежда условията за упражняване на компетентност над което и да било от посочените в нея престъпления, например съобщаване от страна на жертвата на мястото, където е извършено престъплението, съобщаване от страна на държавата на мястото, където е извършено престъплението, или факта, че извършителят не е наказателно преследван на мястото, където е извършено престъплението.
(21)
В контекста на настоящата директива държавите членки и третите държави, както и техните публичните органи продължават в пълна степен да бъдат задължени да гарантират зачитането на правата на човека и основните свободи в съответствие със съществуващите задължения в Съюза и международни задължения.
(22)
С настоящата директива се засилва значението на мрежите, като мрежите на Г-8 или Съвета на Европа, съставени от звена за контакт, които са на разположение 24 часа в денонощието и седем дни в седмицата. Тези звена за контакт следва да бъдат в състояние да осигуряват ефективна помощ и по този начин да улесняват например обмена на подходяща налична информация и предоставянето на технически съвети или правна информация за целите на разследванията или производствата по престъпления, отнасящи се до информационните системи, и свързаните данни, с участието на молещата държава членка. За да се осигури гладкото функциониране на мрежите, всяко звено за контакт следва да разполага с капацитет за бързо свързване със звено за контакт на друга държава членка с помощта на, inter alia, обучен и оборудван персонал. Като се има предвид бързината, с която могат да бъдат извършени широкомащабни кибератаки, държавите членки следва да са в състояние да реагират незабавно на спешни искания, отправени по тази мрежа от звена за контакт. В подобни случаи може да бъде наложително искането за информация да се придружава от телефон за връзка, за да се гарантира, че замолената държава членка ще обработи своевременно искането и обратната информация ще бъде предоставена в рамките на осем часа.
(23)
Сътрудничеството между публичните органи, от една страна, и частния сектор и гражданското общество, от друга, е от голямо значение за превенцията и борбата с атаките срещу информационните системи. Необходимо е да се насърчава и подобрява сътрудничеството между доставчиците на услуги, производителите, правоприлагащите и съдебните органи при пълно зачитане на принципите на правовата държава. Сътрудничеството би могло да включва съдействие от доставчиците на услуги за оказване на помощ за съхраняване на евентуални доказателства, за предоставяне на елементи, които да спомогнат за идентифицирането на извършителите, и като крайна мярка, частичното или пълното спиране в съответствие с националното право и практика на информационните системи или функции, които са били засегнати или използвани за незаконни цели. Държавите членки следва да обмислят също създаването на мрежи за сътрудничество и партньорство с доставчиците на услуги и производителите за обмен на информация във връзка с престъпленията, които попадат в обхвата на настоящата директива.
(24)
Необходимо е да се събират съпоставими данни за престъпленията, посочени в настоящата директива. Съответните данни следва да се предоставят на компетентните специализирани агенции и органи на Съюза, като Европол и ЕNISA, в съответствие със задачите и информационните им потребности, за да се добие по-цялостна представа за проблема с киберпрестъпността и мрежовата и информационна сигурност на равнището на Съюза и по този начин се допринесе за изготвянето на по-ефективна реакция. Държавите членки следва да предоставят на Европол и Европейския център по киберпрестъпност към него информация за начина на действие на извършителите, за да се извършат оценка на заплахите и стратегически анализи на киберпрестъпността в съответствие с Решение 2009/371/ПВР на Съвета от 6 април 2009 г. за създаване на Европейска полицейска служба (Европол) (4). Предоставянето на информация може да улесни по-доброто разбиране на настоящите и бъдещите заплахи, като допринесе за по-подходящо и целенасочено вземане на решения относно борбата с атаките срещу информационните системи и тяхното предотвратяване.
(25)
Комисията следва да представи доклад за прилагането на настоящата директива и ако е необходимо, да направи законодателни предложения, които може да доведат до разширяване на нейния обхват, отчитайки промените в областта на киберпрестъпността. Тези промени могат да включват технологично развитие, като например такова, което позволява по-ефективно правоприлагане в областта на атаките срещу информационните системи или улеснява предотвратяването на подобни атаки или смекчаването на последиците от тях. За тази цел Комисията следва да вземе под внимание наличните анализи и доклади, изготвени от съответните заинтересовани страни, и по-специално от Европол и ENISA.
(26)
С цел ефективна борба с престъпленията в кибернетичното пространство е необходимо също така да се повиши устойчивостта на информационните системи с предприемането на подходящи мерки за по-ефективната им защита от кибератаки. Държавите членки следва да предприемат необходимите мерки за защита от кибератаки на информационните системи, които представляват част от тяхната критична инфраструктура, и следва да обмислят защитата на информационните системи и свързаните данни като част от тази защита. Осигуряването на подходящо равнище на защита и сигурност на информационните системи от юридически лица, например във връзка с предоставянето на общественодостъпни електронни съобщителни услуги в съответствие с действащото законодателство на Съюза относно неприкосновеността на личния живот, електронните съобщения и защитата на данните, представлява съществена част от цялостния подход за ефективна борба срещу киберпрестъпността. Следва да се осигуряват подходящи равнища на защита срещу заплахи и уязвимости, които могат да бъдат разумно идентифицирани, в съответствие със съвременните постижения в конкретните сектори и предвид конкретните ситуации, свързани с обработването на данни. Разходите и тежестта по осигуряване на такава защита следва да бъдат пропорционални на вероятните вреди, които евентуална кибератака може да причини на засегнатите лица. Държавите членки се насърчават да предвидят в националното си право подходящи мерки, водещи до отговорност, за случаите, когато юридическо лице явно не е осигурило подходящо равнище на защита срещу кибератаки.
(27)
Значителните пропуски и различия в законите и наказателните производства на държавите членки в областта на атаките срещу информационните системи могат да възпрепятстват борбата срещу организираната престъпност и тероризма, а също така да усложнят ефективното полицейско и съдебно сътрудничество в тази област. Транснационалният характер на съвременните информационни системи, които функционират отвъд националните граници, предполага, че атаките срещу тези системи имат трансгранично измерение, което показва още веднъж спешната необходимост от осъществяване на допълнителни действия за сближаване на наказателното право в тази област. Освен това координирането на наказателното преследване по дела за атаки срещу информационни системи следва да бъде улеснено с подходящото изпълнение и прилагане на Рамково решение 2009/948/ПВР на Съвета от 30 ноември 2009 г. относно предотвратяване и уреждане на спорове за упражняване на компетентност при наказателни производства (5). В сътрудничество със Съюза държавите членки следва също да се стремят към подобряване на международното сътрудничество, свързано със сигурността на информационните системи, компютърните мрежи и данни. При всяко международно споразумение, включващо обмен на данни, следва надлежно да се разгледа сигурността на прехвърлянето и съхраняването на данните.
(28)
По-доброто сътрудничество между компетентните правоприлагащи и съдебни органи в Съюза е изключително важно за ефективната борба срещу престъпленията в кибернетичното пространство. Във връзка с това следва да се насърчава активизирането на усилията за осигуряване на подходящо обучение за съответните органи, за да се подобри разбирането за киберпрестъпността и нейните последици, и за стимулиране на сътрудничеството и обмена на най-добри практики, например чрез компетентните специализирани агенции и органи на Съюза. Целта на подобно обучение, inter alia, следва да бъде повишаването на осведомеността за различните национални правни системи, евентуалните правни и технически предизвикателства при наказателни разследвания и разпределението на области на компетентност между съответните национални органи.
(29)
В настоящата директива следва да се зачитат правата на човека и основните свободи и да се съблюдават принципите, признати по-специално в Хартата на основните права на Европейския съюз и Европейската конвенция за защита на правата на човека и основните свободи, включително защитата на личните данни, правото на личен живот, свободата на изразяване и на информация, правото на справедлив съдебен процес, презумпцията за невиновност и правото на защита, както и принципите на законност и пропорционалност между престъплението и наказанието. По-специално настоящата директива има за цел да осигури пълното спазване на тези права и принципи и трябва да бъде прилагана в съответствие с това.
(30)
Защитата на личните данни е основно право в съответствие с член 16, параграф 1 от ДФЕС и член 8 от Хартата на основните права на Европейския съюз. Ето защо всяко обработване на лични данни при изпълнението на настоящата директива следва изцяло да зачита съответното законодателство на Съюза относно защитата на данните, прието въз основа на Договорите.
(31)
В съответствие с член 3 от Протокола относно позицията на Обединеното кралство и Ирландия по отношение на пространството на свобода, сигурност и правосъдие, приложен към Договора за Европейския съюз и Договора за функционирането на Европейския съюз, посочените държави членки са уведомили за желанието си да вземат участие в приемането и прилагането на настоящата директива.
(32)
В съответствие с членове 1 и 2 от Протокола относно позицията на Дания, приложен към Договора за Европейския съюз и Договора за функционирането на Европейския съюз, Дания не участва в приемането на настоящата директива и следователно не е обвързана от нея, нито от нейното прилагане.
(33)
Доколкото целите на настоящата директива, а именно да обвърже атаките срещу информационните системи във всички държави членки с ефективни, пропорционални и възпиращи наказания, както и да подобри и насърчи сътрудничеството между съдебните и други компетентни органи, не могат да бъдат постигнати в достатъчна степен от държавите членки и затова поради техния обхват и последици могат да бъдат по-добре постигнати на равнището на Съюза, Съюзът може да приеме мерки в съответствие с принципа на субсидиарност, уреден в член 5 от Договора за Европейския съюз. В съответствие с принципа на пропорционалност, уреден в същия член, настоящата директива не надхвърля необходимото за постигането на тези цели.
(34)
Настоящата директива има за цел да измени и разшири обхвата на разпоредбите на Рамково решение 2005/222/ПВР на Съвета от 24 февруари 2005 г. относно атаките срещу информационните системи (6). Тъй като измененията, които трябва да се направят, са значителни по брой и естество, за по-голяма яснота Рамково решение 2005/222/ПВР следва да бъде изцяло заменено по отношение на държавите членки, участващи в приемането на настоящата директива,
ПРИЕХА НАСТОЯЩАТА ДИРЕКТИВА:
Член 1
Предмет
Настоящата директива установява минимални правила за определянето на престъпленията и наказанията в областта на атаките срещу информационните системи. Тя има за цел също да способства за предотвратяването на тези престъпления и да подобри сътрудничеството между съдебните и други компетентни органи.
Член 2
Определения
За целите на настоящата директива се прилагат следните определения:
а)
„информационна система“ означава устройство или група от взаимосвързани или сходни устройства, едно или повече от които, съобразно дадена програма, извършват автоматизирана обработка на компютърни данни, както и компютърните данни, съхранявани, обработвани, извличани или предавани от такова устройство или група от устройства с цел оперирането с тези данни и използването, защитата и поддръжката им;
б)
„компютърни данни“ означава представяне на факти, информация или понятия във форма, поддаваща се на обработка в информационни системи, включително и програма, която е в състояние да направи така, че дадена информационна система да изпълни определена функция;
в)
„юридическо лице“ означава всяко образувание, притежаващо статут на юридическо лице съгласно приложимото право, с изключение на държави членки, трети държави или други публични органи при упражняване на държавна власт, както и на публични международни организации;
г)
„неправомерно“ означава поведение, което не е разрешено от собственика или от друг притежатели на права върху системата или част от нея, или не е позволено по силата на националното право.
Член 3
Незаконен достъп до информационни системи
Държавите членки предприемат необходимите мерки, за да гарантират, че когато е извършен умишлено, неправомерният достъп до цялата информационна система или до части от нея е наказуем като престъпление, когато е извършен чрез нарушаване на мярка за сигурност, поне в случаите, които не се считат за маловажни.
Член 4
Незаконна намеса в система
Държавите членки предприемат необходимите мерки, за да гарантират, че сериозното възпрепятстване или спиране на функционирането на информационна система чрез въвеждане на компютърни данни, пренасяне, увреждане, изтриване, влошаване, променяне или скриване на такива данни или спиране на достъпа до компютърни данни, когато е извършено умишлено и неправомерно, е наказуемо като престъпление, поне в случаите, които не се считат за маловажни.
Член 5
Незаконна намеса в данни
Държавите членки предприемат необходимите мерки, за да гарантират, че изтриването, увреждането, влошаването, променянето, скриването на компютърни данни в дадена информационна система или спирането на достъпа до такива данни, когато е извършено умишлено и неправомерно, е наказуемо като престъпление, поне в случаите, които не се считат за маловажни.
Член 6
Незаконно прихващане
Държавите членки предприемат необходимите мерки, за да гарантират, че извършеното с технически средства прихващане на непублични компютърни данни, изпращани до дадена информационна система, от нея или в нейните рамки, включително електромагнитните емисии от информационна система, пренасящи такива компютърни данни, когато е извършено умишлено и неправомерно, е наказуемо като престъпление, поне в случаите, които не се считат за маловажни.
Член 7
Инструменти, използвани за извършване на престъпления
Държавите членки предприемат необходимите мерки, за да гарантират, че умишленото производство, продажба, набавяне за употреба, внос, разпространяване или друга форма на предоставяне на някой от следните инструменти, когато е извършено неправомерно и с намерение да се използва за извършването на което и да било от престъпленията, посочени в членове 3-6, е наказуемо като престъпление, поне в случаите, които не се считат за маловажни:
а)
компютърна програма, проектирана или адаптирана главно с цел извършване на което и да било от престъпленията, посочени в членове 3-6;
б)
компютърна парола, код за достъп или други подобни данни, с чиято помощ може да се получи достъп до цялата информационна система или до част от нея.
Член 8
Подбудителство, помагачество и опит за извършване на престъпление
1. Държавите членки гарантират, че подбудителството или помагачеството за извършване на някое от престъпленията, посочени в членове 3-7, е наказуемо като престъпление.
2. Държавите членки гарантират, че опитът за извършване на престъпление, посочено в членове 4 и 5, е наказуем като престъпление.
Член 9
Наказания
1. Държавите членки предприемат необходимите мерки, за да гарантират, че престъпленията, посочени в членове 3-8, са наказуеми с ефективни, пропорционални и възпиращи наказания.
2. Държавите членки предприемат необходимите мерки, за да гарантират, че престъпленията, посочени в членове 3-7, се наказват с лишаване от свобода с максимален срок не по-малко от две години, поне в случаите, които не се считат за маловажни.
3. Държавите членки предприемат необходимите мерки, за да гарантират, че когато са извършени умишлено и когато значителен брой информационни системи са били засегнати посредством използването на инструмент, посочен в член 7, проектиран или адаптиран главно за тази цел, посочените в членове 4 и 5 престъпления се наказват с лишаване от свобода с максимален срок не по-малко от три години.
4. Държавите членки предприемат необходимите мерки, за да гарантират, че престъпленията, посочени в членове 4 и 5, се наказват с лишаване от свобода с максимален срок не по-малко от пет години, когато:
а)
те са извършени в рамките на престъпна организация съгласно определението в Рамково решение 2008/841/ПВР, независимо от размера на наказанието, предвидено в него; или
б)
те са причинили сериозни вреди; или
в)
те са извършени срещу информационна система, която е част от критична инфраструктура.
5. Държавите членки предприемат необходимите мерки, за да гарантират, че когато престъпленията, посочени в членове 4 и 5, са извършени чрез злоупотреба с лични данни на друго лице, за да се спечели доверието на трето лице, и по този начин са нанесени вреди на законния собственик на самоличността, това може да се разглежда съгласно националното право като квалифициращо обстоятелство, освен ако тези обстоятелства не са вече част от друго престъпление, което е наказуемо съгласно националното право.
Член 10
Отговорност на юридическите лица
1. Държавите членки предприемат необходимите мерки, за да гарантират, че юридическите лица могат да бъдат подведени под отговорност за престъпленията, посочени в членове 3-8, извършени в тяхна полза от лице, което действа самостоятелно или като част от орган на юридическото лице и което заема ръководна длъжност в това юридическо лице, въз основа на едно от следните:
а)
пълномощие да представлява юридическото лице;
б)
правомощие да взема решения от името на юридическото лице;
в)
правомощие да упражнява контрол в рамките на юридическото лице.
2. Държавите членки предприемат необходимите мерки, за да гарантират, че юридическите лица могат да бъдат подведени под отговорност, когато липсата на надзор или контрол от страна на лице, посочено в параграф 1, е направила възможно извършването от негово подчинено лице на някое от престъпленията, посочени в членове 3-8, в полза на това юридическо лице.
3. Отговорността на юридическите лица съгласно параграфи 1 и 2 не изключва образуването на наказателни производства срещу физически лица, които са извършители, подбудители или съучастници в престъпленията, посочени в членове 3-8.
Член 11
Санкции спрямо юридически лица
1. Държавите членки предприемат необходимите мерки, за да гарантират, че юридическо лице, подведено под отговорност съгласно член 10, параграф 1, подлежи на санкции, които са ефективни, пропорционални и възпиращи, включват глоби по наказателното право или друг вид глоби и може да включват други санкции, като например:
а)
лишаване от правото да се ползва от публични облаги или помощи;
б)
временно или постоянно лишаване от правото да упражнява търговска дейност;
в)
поставяне под съдебен надзор;
г)
съдебна ликвидация;
д)
временно или постоянно затваряне на структури, използвани за извършване на престъплението.
2. Държавите членки предприемат необходимите мерки, за да гарантират, че юридическо лице, подведено под отговорност съгласно член 10, параграф 2, подлежи на ефективни, пропорционални и възпиращи санкции или други мерки.
Член 12
Компетентност
1. Държавите членки установяват компетентността си по отношение на престъпленията, посочени в членове 3-8, когато престъплението е извършено:
а)
изцяло или отчасти на тяхната територия; или
б)
от един от техните граждани, поне в случаите, когато деянието се явява престъпление на мястото, където е извършено.
2. При установяването на компетентност в съответствие с параграф 1, буква а) дадената държава членка гарантира, че тя има компетентност, когато:
а)
извършителят извършва престъплението, когато се намира физически на нейната територия, независимо дали престъплението е насочено срещу информационна система, намираща се на нейна територия; или
б)
престъплението е насочено срещу информационна система, намираща се на нейната територия, независимо дали извършителят се намира физически на нейна територия, когато го извършва.
3. Дадена държава членка уведомява Комисията, когато реши да установи компетентност по отношение на престъпления, посочени в членове 3-8, извършени извън нейната територия, включително когато:
а)
извършителят има обичайно местопребиваване на нейната територия; или
б)
престъплението е извършено в полза на юридическо лице, установено на нейната територия.
Член 13
Обмен на информация
1. За целите на обмена на информация, свързана с престъпленията, посочени в членове 3-8, държавите членки осигуряват наличието на оперативно национално звено за контакт и използват съществуващата мрежа от оперативни звена за контакт, които са на разположение 24 часа в денонощието и седем дни в седмицата. Държавите членки гарантират също, че разполагат с процедури, чрез които в случай на спешно искане за съдействие компетентният орган в рамките най-много на 8 часа от получаването посочва поне дали на искането за помощ ще бъде отговорено, както и формата и приблизителното време за отговор.
2. Държавите членки информират Комисията за определеното от тях звено за контакт, посочено в параграф 1. Комисията съобщава тази информация на останалите държави членки и на компетентните специализирани агенции и органи на Съюза.
3. Държавите членки предприемат необходимите мерки, за да гарантират наличието на подходящи канали за докладване с цел да се улесни докладването без необосновано забавяне на компетентните национални органи за престъпления, посочени в членове 3-6.
Член 14
Контрол и статистика
1. Държавите членки гарантират наличието на система за записване, производство и предоставяне на статистически данни за престъпленията, посочени в членове 3-7.
2. Статистическите данни, посочени в параграф 1, като минимум включват съществуващите данни относно броя на посочените в членове 3-7 престъпления, които са регистрирани от държавите членки, както и броя на лицата, срещу които е възбудено наказателно преследване и които са осъдени за престъпления, посочени в членове 3-7.
3. Държавите членки предават на Комисията събраните по настоящия член данни. Комисията прави необходимото консолидираният преглед на тези статистически отчети да бъде публикуван и представен на компетентните специализирани агенции и органи на Съюза.
Член 15
Замяна на Рамково решение 2005/222/ПВР
Рамково решение 2005/222/ПВР се заменя по отношение на държавите членки, които участват в приемането на настоящата директива, без да се засягат задълженията на тези държави членки във връзка със сроковете за транспониране на Рамковото решение в националното право.
По отношение на държавите членки, които участват в приемането на настоящата директива, позоваванията на Рамково решение 2005/222/ПВР се считат за позовавания на настоящата директива.
Член 16
Транспониране
1. Държавите членки въвеждат в сила законовите, подзаконовите и административните разпоредби, необходими, за да се съобразят с настоящата директива, до 4 септември 2015 г.
2. Държавите членки съобщават на Комисията текста на мерките, с които се транспонират в националното им право задълженията, наложени им с настоящата директива.
3. Когато държавите членки приемат тези мерки, в тях се съдържа позоваване на настоящата директива или то се придружава от подобно позоваване при официалното им публикуване. Условията и редът на позоваване се определят от държавите членки.
Член 17
Докладване
До 4 септември 2017 г. Комисията представя на Европейския парламент и на Съвета доклад за оценка на степента, в която държавите членки са предприели необходимите мерки, за да се съобразят с настоящата директива, придружен при необходимост от законодателни предложения. Комисията отчита също техническото и правното развитие в областта на киберпрестъпността, по-специално по отношение на обхвата на настоящата директива.
Член 18
Влизане в сила
Настоящата директива влиза в сила на двадесетия ден след публикуването ѝ в Официален вестник на Европейския съюз.
Член 19
Адресати
Адресати на настоящата директива са държавите членки в съответствие с Договорите.
Съставено в Брюксел на 12 август 2013 година.
DIREKTIVA 2013/40/EU EVROPSKEGA PARLAMENTA IN SVETA
z dne 12. avgusta 2013
o napadih na informacijske sisteme in nadomestitvi Okvirnega sklepa Sveta 2005/222/PNZ
EVROPSKI PARLAMENT IN SVET EVROPSKE UNIJE STA -
ob upoštevanju Pogodbe o delovanju Evropske unije in zlasti člena 83(1) Pogodbe,
ob upoštevanju predloga Evropske komisije,
po posredovanju osnutka zakonodajnega akta nacionalnim parlamentom,
ob upoštevanju mnenja Evropskega ekonomsko-socialnega odbora (1),
v skladu z rednim zakonodajnim postopkom (2),
ob upoštevanju naslednjega:
(1)
Cilji te direktive so z uvedbo minimalnih pravil glede opredelitve kaznivih dejanj in zadevnih sankcij na področju napadov na informacijske sisteme približati kazensko pravo držav članic ter izboljšati sodelovanje med pristojnimi organi, vključno s policijo in drugimi specializiranimi službami kazenskega pregona držav članic, pa tudi med pristojnimi specializiranimi agencijami in organi Unije, kot so Eurojust, Europol z evropskim centrom za kibernetski kriminal in Evropska agencija za varnost omrežij in informacij (ENISA).
(2)
Informacijski sistemi so ključnega pomena za politično, družbeno in gospodarsko sodelovanje v Uniji. Družba je zelo in vedno bolj odvisna od tovrstnih sistemov. Nemoteno delovanje in varnost teh sistemov v Uniji sta bistvena za razvoj notranjega trga ter konkurenčnega in inovativnega gospodarstva. Zagotavljanje ustrezne ravni zaščite informacijskih sistemov bi moralo biti del učinkovitega celostnega okvira preventivnih ukrepov, ki spremljajo kazenskopravne ukrepe proti kibernetskemu kriminalu.
(3)
Napadi na informacijske sisteme in zlasti napadi, povezani z organiziranim kriminalom, so vedno večja grožnja v Uniji in po svetu, vedno večja pa je tudi zaskrbljenost zaradi možnosti terorističnih ali politično motiviranih napadov na informacijske sisteme, ki so del kritične infrastrukture držav članic in Unije. To ogroža uresničevanje ciljev varnejše informacijske družbe ter območja svobode, varnosti in pravice, zato zahteva odziv na ravni Unije ter boljše sodelovanje in usklajevanje na mednarodni ravni.
(4)
V Uniji je nekaj kritičnih infrastruktur, katerih okvara ali uničenje bi imela resne čezmejne posledice. Zahteva po povečanju zmogljivosti za zaščito kritične infrastrukture v Uniji kaže na to, da bi morali biti ukrepi proti kibernetskim napadom dopolnjeni s strogimi kaznimi, ki bi odražale resnost teh napadov. Kritično infrastrukturo bi se lahko razumelo kot zmogljivost, sistem ali njegov del, ki se nahaja v državah članicah in je bistven za vzdrževanje osnovnih družbenih funkcij, zdravja, varnosti, zaščite, gospodarske ali družbene blaginje ljudi, kot so elektrarne, prometna omrežja ter vladna omrežja, in katerega okvara ali uničenje bi imelo zaradi nezmožnosti vzdrževanja teh funkcij v državi članici resne posledice.
(5)
Kažejo se težnje k vedno bolj nevarnim in ponavljajočim se obsežnim napadom na informacijske sisteme, ki so lahko pogosto ključni za države ali za posebne funkcije v javnem ali zasebnem sektorju. Te težnje spremlja razvoj vedno bolj izpopolnjenih metod, kot sta vzpostavitev in uporaba tako imenovanih „botnetov“, kar vključuje več faz kaznivega dejanja, pri čemer lahko vsaka faza zase močno ogrozi javni interes. V tej zvezi je namen te direktive tudi uvedba kazni za vzpostavitev „botneta“, in sicer ko je s ciljno usmerjenimi kibernetskimi napadi nad znatnim številom računalnikov vzpostavljen nadzor na daljavo in so ti okuženi z zlonamerno programsko opremo. Kasneje se okužena mreža računalnikov, ki sestavljajo „botnet“, lahko brez vednosti njihovih uporabnikov aktivira za kibernetski napad velikega obsega, ki je navadno zmožen povzročiti resno škodo, kakor je navedeno v tej direktivi. Države članice lahko v skladu s svojo nacionalno zakonodajo in prakso opredelijo, kaj pomeni resna škoda, kot je prekinitev sistemskih storitev velikega javnega pomena, povzročitev velikih finančnih stroškov ali izguba osebnih podatkov ali občutljivih informacij.
(6)
Kibernetski napadi velikega obsega lahko povzročijo znatno gospodarsko škodo tako zaradi prekinitve delovanja informacijskih sistemov in komunikacij kot tudi zaradi izgube ali spremembe gospodarsko pomembnih zaupnih ali drugih podatkov. Posebno pozornost bi bilo treba nameniti ozaveščanju inovativnih malih in srednjih podjetij o grožnjah, povezanih s tovrstnimi napadi in njihova ranljivosti ob tovrstnih napadih, saj so ta vedno bolj odvisna od ustreznega delovanja in razpoložljivosti informacijskih sistemov in imajo pogosto omejena sredstva za informacijsko varnost.
(7)
Skupne opredelitve na tem področju so pomembne za zagotovitev skladnega pristopa v državah članicah k uporabi te direktive.
(8)
Treba je doseči skupni pristop k sestavnim elementom kaznivih dejanj z uvedbo skupnih opredelitev za kazniva dejanja nezakonitega dostopa do informacijskega sistema, nezakonitega poseganja v sisteme, nezakonitega poseganja v podatke in nezakonitega prestrezanja podatkov.
(9)
Prestrezanje vključuje, vendar ni nujno omejeno na, poslušanje, spremljanje ali nadzor vsebine sporočil in pridobitev vsebine podatkov bodisi neposredno z dostopom v informacijski sistem in njegovo uporabo bodisi posredno z uporabo elektronskega prisluškovanja ali tehničnih naprav za prisluškovanje.
(10)
Države članice bi morale določiti kazni za napade na informacijske sisteme. Te kazni bi morale biti učinkovite, sorazmerne in odvračilne ter vključevati zaporno in/ali denarne kazni.
(11)
Ta direktiva določa kazni vsaj za primere, ki niso majhnega pomena. Države članice lahko v skladu s svojim nacionalnim pravom in prakso določijo, kaj je primer majhnega pomena. Posamezni primer lahko šteje za primer majhnega pomena, kadar sta škoda, ki jo povzroči dejanje, in/ali tveganje za javni ali zasebni interes, kot so integriteta računalniškega sistema ali računalniških podatkov ali integriteta, pravice ali drugi interesi posameznika, zanemarljiva ali takšna, da naložitev kazni v okviru zakonskega praga ali uvedba kazenske odgovornosti nista potrebna.
(12)
Identifikacija ter prijava groženj in tveganj, ki jih povzročijo kibernetski napadi, ter s tem povezana ranljivost informacijskih sistemov so pomembni element za učinkovito preprečevanje kibernetskih napadov in odzivanja nanje ter izboljšanja varnosti informacijskih sistemov. K temu bi lahko prispevale tudi spodbude za prijavo varnostnih vrzeli. Države članice bi si morale prizadevati, da zagotovijo možnosti za zakonito odkrivanje in prijavo varnostnih vrzeli.
(13)
Ustrezno je uvesti strožje kazni za napade na informacijske sisteme, ki jih izvede hudodelska združba, kakor je opredeljena v Okvirnem sklepu Sveta 2008/841/PNZ z dne 24. oktobra 2008 o boju proti organiziranemu kriminalu (3), kadar je napad obsežen in zato prizadene znatno število informacijskih sistemov, tudi kadar je namen napada ustvariti „botnet“ali kadar kibernetski napad povzroči resno škodo, tudi kadar se napad izvede prek „botneta“. Ustrezno je predvideti tudi strožje kazni za primere, ko gre za napad na kritično infrastrukturo držav članic ali Unije.
(14)
Vzpostavitev učinkovitih ukrepov proti kraji identitete in drugim kaznivim dejanjem, povezanim z identiteto, je prav tako pomemben element celovitega pristopa k boju proti kibernetski kriminaliteti. Pri ocenjevanju potrebe po celovitem horizontalnem instrumentu Unije bi lahko razmislili tudi o morebitni potrebi po ukrepu na ravni Unije proti tovrstnim kaznivim dejanjem.
(15)
Iz Sklepov Sveta z dne 27. do 28. novembra 2008 izhaja, da bi morale države članice in Komisija oblikovati novo strategijo, pri tem pa upoštevati vsebino Konvencije Sveta Evrope o kibernetski kriminaliteti iz leta 2001. Ta konvencija je referenčni pravni okvir za boj proti kibernetski kriminaliteti, vključno z napadi na informacijske sisteme. Ta direktiva nadgrajuje to konvencijo. Vse države članice bi morale prednostno in čim prej zaključiti postopek ratifikacije te konvencije.
(16)
Glede na različne možne načine izvajanja napadov ter hiter razvoj strojne in programske opreme se ta direktiva sklicuje na „orodja“, ki se lahko uporabijo za storitev kaznivih dejanj, določenih v tej direktivi. Tovrstna orodja bi lahko vključevala zlonamerna programska oprema, vključno s tisto, s katero se lahko ustvarijo „botneti“, ki se uporabljajo za kibernetske napade. Tudi kadar so tovrstna orodja primerna ali še posebej primerna za storitev enega od kaznivih dejanj, določenih v tej direktivi, so bila morda izdelana za zakonit namen. Z namenom, da se izogne kriminalizaciji, kadar so bila tovrstna orodja proizvedena in dana na trg za zakonite namene, kot je preverjanje zanesljivosti produktov informacijske tehnologije ali varnosti informacijskih sistemov, v takem primeru ni dovolj, da ima oseba splošni naklep, ampak mora imeti neposreden naklep, da se ta orodja uporabijo za storitev enega ali več od kaznivih dejanj, določenih v tej direktivi.
(17)
Ta direktiva ne uvaja kazenske odgovornosti, kadar so izpolnjene objektivna merila kaznivih dejanj, določenih v tej direktivi, vendar dejanja niso storjena naklepno, na primer, če oseba ne ve, da dostop ni dovoljen, ali v primeru pooblaščenega preverjanja ali zaščite informacijskih sistemov, na primer kadar podjetje ali prodajalec osebi naloži, naj preveri odpornost varnostnega sistema. V okviru te direktive pogodbene obveznosti ali dogovori za omejitev dostopa do informacijskih sistemov s pogoji uporabe ali pogoji opravljanja storitve, kakor tudi delovni spori v zvezi z dostopom do informacijskih sistemov delodajalca in njihovo uporabo v zasebne namene, ne povzročijo kazenske odgovornosti, kadar bi se dostop pod takšnimi pogoji štel za nepooblaščenega in bi to pomenilo edino podlago za sodni postopek. Ta direktiva ne posega v pravico dostopa do informacij, kot je določena v nacionalnem pravu in pravu Unije, hkrati pa ne sme služiti kot opravičilo za nezakonit ali arbitraren dostop do informacij.
(18)
Kibernetski napad lahko olajšajo različne okoliščine, na primer kadar ima storilec dostop do varnostnih sistemov, ki so del prizadetih informacijskih sistemov v okviru svoje zaposlitve. Take okoliščine bi bilo treba - kot je primerno - v okviru nacionalnega prava ustrezno upoštevati v sodnih postopkih.
(19)
Države članice bi morale v skladu z veljavnimi predpisi v zvezi z obteževalnimi okoliščinami, določenimi v njihovem pravnem sistemu, v svojem nacionalnem pravu predvideti obteževalne okoliščine. Zagotoviti bi morale, da lahko sodniki te obteževalne okoliščine upoštevajo ob izrekanju kazni storilcem kaznivih dejanj. Sodnik ohrani diskrecijsko pravico, da te okoliščine presodi skupaj z drugimi dejstvi v konkretnem primeru.
(20)
Ta direktiva ne ureja pogojev za izvrševanje sodno pristojnost za katero koli v njej navedeno kaznivo dejanje, kot je prijava, ki jo opravi žrtev v kraju, kjer je bilo kaznivo dejanje storjeno, prijava, ki jo opravi država, v kateri je bilo kaznivo dejanje storjeno, ali dejstvo, da storilec ni bil sodno preganjan v kraju, kjer je bilo kaznivo dejanje storjeno.
(21)
V okviru te direktive so države ter javni organi še naprej polno zavezani, da v skladu z obstoječimi mednarodnimi obveznostmi zagotavljajo spoštovanje človekovih pravic in temeljnih svoboščin.
(22)
Ta direktiva krepi pomen mrež, kot sta mreža kontaktnih točk držav G8 ali Sveta Evrope, ki so dosegljive 24 ur na dan in vse dni v tednu. Te kontaktne točke bi morale biti zmožne zagotavljati učinkovito pomoč in tako olajšati na primer izmenjavo razpoložljivih zadevnih informacij in zagotavljanje tehničnih nasvetov ali pravnih informacij za preiskave ali postopke v zvezi s kaznivimi dejanji, povezanimi z informacijskimi sistemi in zadevnimi podatki, ki zadevajo državo članico prosilko. Da se zagotovi nemoteno delovanje omrežij, bi morala vsaka kontaktna točka imeti zmožnost, da po pospešenem postopku komunicira s kontaktno točko druge države članice, pri čemer bi imela med drugim na voljo usposobljeno osebje in ustrezno opremo. Glede na hitrost, s katero je mogoče izvesti kibernetske napade velikega obsega, bi morale biti države članice sposobne zagotoviti hiter odziv na nujne zahtevke te mreže kontaktnih točk. V takih primerih bi bilo morda smiselno, da se v zahtevku za informacije navede telefonski kontakt, da lahko zaprošena država članica zahtevek hitro obravnava in v osmih urah tudi odgovori.
(23)
Sodelovanje javnih organov na eni z zasebnim sektorjem in s civilno družbo na drugi strani je velikega pomena pri preprečevanju napadov na informacijske sisteme in boju proti njim. Treba je spodbujati in izboljšati sodelovanje med ponudniki storitev, proizvajalci, organi pregona in sodnimi organi, pri tem pa dosledno spoštovati načelo pravne države. Tovrstno sodelovanje lahko vključuje pomoč ponudnikov storitev v smislu ohranjanja morebitnih dokazov, zagotavljanja elementov, ki omogočajo prepoznavanje storilcev, ter, kot zadnjo možnost, popolne ali delne prekinitve delovanja informacijskih sistemov ali funkcij, ki so bili ogroženi ali uporabljeni v nezakonite namene, v skladu z nacionalnim pravom in prakso. Države članice bi morale razmisliti tudi o vzpostavitvi omrežij za sodelovanje in partnerstvo s ponudniki storitev in proizvajalci za namene izmenjave informacij o kaznivih dejanjih, ki spadajo v področje uporabe te direktive.
(24)
Treba je zbrati primerljive podatke o kaznivih dejanjih, določenih v tej direktivi. Zadevne podatke bi bilo treba dati na voljo pristojnim specializiranim agencijam in organom Unije, kot sta Europol in ENISA, v skladu z njihovimi nalogami in informacijskimi potrebami, da bi dobili jasnejšo sliko problema kibernetske kriminalitete ter varnosti omrežij in informacij na ravni Unije in tako prispevali k oblikovanju učinkovitejšega odziva. Države članice bi morale Europolu in njegovemu evropskemu centru za kibernetski kriminal posredovati informacije o načinu delovanja storilcev, da bi se lahko izvedla ocena nevarnosti in strateška analiza kibernetske kriminalitete v skladu s Sklepom Sveta 2009/371/PNZ z dne 6. aprila 2009 o ustanovitvi Evropskega policijskega urada (Europol) (4). Zagotavljanje informacij lahko pripomore k boljšemu razumevanju sedanjih in prihodnjih groženj in tako prispeva k ustreznejšemu in ciljnemu odločanju o preprečevanju napadov na informacijske sisteme in boju proti njim.
(25)
Komisija bi morala predložiti poročilo o uporabi te direktive in potrebne zakonodajne predloge, ki bi lahko razširili področje njene uporabe, pri tem pa upoštevati razvoj na področju kibernetske kriminalitete. Tovrsten razvoj bi lahko pomenil kakršen koli tehnološki razvoj, ki bi omogočil na primer učinkovitejši pregon napadov na informacijske sisteme ali lajšal preprečevanje oziroma blažil učinke takih napadov. V ta namen bi morala Komisija upoštevati razpoložljive analize in poročila zadevnih akterjev, zlasti Europola in ENISA.
(26)
Za učinkovit boj proti kibernetski kriminaliteti je treba sprejeti ustrezne ukrepe za izboljšanje odpornosti informacijskih sistemov, da se jih učinkoviteje zaščiti pred kibernetskimi napadi. Države članice bi morale sprejeti potrebne ukrepe za zaščito informacijskih sistemov, ki so del njihove kritične infrastrukture pred kibernetskimi napadi, v okviru katerih bi morale razmisliti o zaščiti svojih informacijskih sistemov in s tem povezanih podatkov. Bistveni element celovitega pristopa k učinkovitemu boju proti kibernetski kriminaliteti je tudi zagotavljanje ustrezne ravni zaščite in varnosti informacijskih sistemov s strani pravnih oseb, na primer pri zagotavljanju javno dostopnih elektronskih komunikacijskih storitev v skladu z veljavno zakonodajo Unije o zasebnosti in elektronskih komunikacijah ter varstvu podatkov. Proti razumno opredeljivim grožnjam in ranljivostim bi bilo treba zagotoviti ustrezne ravni zaščite, v skladu z najsodobnejšo tehnologijo za posamezne sektorje in konkretnimi okoliščinami obdelave podatkov. Stroški in breme take zaščite bi morali biti sorazmerni z verjetno škodo, ki bi jo prizadetim povzročil kibernetski napad. Države članice se spodbuja, da v okviru nacionalnega prava določijo ustrezne ukrepe, ki vključujejo odgovornost v primerih, ko pravna oseba očitno ne zagotovi ustrezne ravni zaščite pred kibernetskimi napadi.
(27)
Velike vrzeli in razlike v zakonodaji in kazenskih postopkih držav članic na področju napadov na informacijske sisteme lahko ovirajo boj proti organiziranemu kriminalu in terorizmu ter otežijo učinkovito policijsko in pravosodno sodelovanje na tem področju. Nadnacionalna in brezmejna narava sodobnih informacijskih sistemov pomeni, da imajo napadi na takšne sisteme čezmejno razsežnost, zato so dodatni ukrepi za približevanje kazenskega prava na tem področju nujni. Dodatno bi moralo ustrezno izvajanje in uporaba Okvirnega sklepa Sveta 2009/948/PNZ z dne 30. novembra 2009 o preprečevanju in reševanju sporov o izvajanju pristojnosti v kazenskih postopkih (5) olajšati usklajevanje pregona primerov napadov na informacijske sisteme. Države članice bi si morale v sodelovanju z Unijo prizadevati tudi za izboljšanje mednarodnega sodelovanja v zvezi z varnostjo informacijskih sistemov, računalniških omrežij in računalniških podatkov. V vsakem mednarodnem dogovoru, ki vključuje izmenjavo podatkov, bi bilo treba ustrezno pozornost nameniti varnosti prenosa in hrambe podatkov.
(28)
Izboljšano sodelovanje med pristojnimi organi kazenskega pregona in sodnimi organi v Uniji je bistvenega pomena za učinkovit boj proti kibernetski kriminaliteti. V tem okviru bi bilo treba spodbujati odločnejša prizadevanja, da se pristojnim organom zagotovi ustrezno usposabljanje, da bi izboljšali razumevanje kibernetske kriminalitete in njenih učinkov ter spodbudili sodelovanje in izmenjavo najboljših praks, na primer prek pristojnih specializiranih agencij in organov Unije. Tovrstno usposabljanje bi moralo med drugim biti namenjeno ozaveščanju o različnih nacionalnih pravnih sistemih, o morebitnih pravnih in o tehničnih izzivih v okviru kazenskih preiskav ter razdelitvi pristojnosti med zadevnimi nacionalnimi organi.
(29)
Ta direktiva zagotavlja spoštovanje človekovih pravic in temeljnih svoboščin ter načel, ki jih priznavata zlasti Listina Evropske unije o temeljnih pravicah ter Evropska konvencija o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin, vključno z varstvom osebnih podatkov, pravico do zasebnosti, pravicama do svobode izražanja in informiranja, pravico do pravičnega sojenja, načelom domneve nedolžnosti, pravico do obrambe ter tudi načeloma zakonitosti in sorazmernosti kaznivih dejanj in kazni. Namen te direktive je zlasti zagotoviti dosledno spoštovanje navedenih pravic in načel, zato jo je treba ustrezno izvajati.
(30)
Varstvo osebnih podatkov je temeljna pravica v skladu s členom 16(1) PDEU in členom 8 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah. Zato bi morala biti vsaka obdelava osebnih podatkov v okviru izvajanja te direktive povsem v skladu z zadevnim pravom Unije o varstvu podatkov.
(31)
V skladu s členom 3 Protokola o stališču Združenega kraljestva in Irske glede območja svobode, varnosti in pravice, ki je priložen Pogodbi o Evropski uniji in Pogodbi o delovanju Evropske unije, sta obe državi članici podali uradno obvestilo, da želita sodelovati pri sprejetju in uporabi te direktive.
(32)
V skladu s členoma 1 in 2 Protokola o stališču Danske, ki je priložen Pogodbi o Evropski uniji in Pogodbi o delovanju Evropske unije, Danska ne sodeluje pri sprejetju te direktive, ki zato zanjo ni zavezujoča in se v njej ne uporablja.
(33)
Ker ciljev te direktive, in sicer zagotoviti, da so za napade na informacijske sisteme v vseh državah članicah predpisane učinkovite, sorazmerne in odvračilne kazni, ter izboljšati in spodbujati pravosodno sodelovanje, države članice ne morejo zadovoljivo doseči in ker se te cilje lažje doseže na ravni Unije, lahko Unija sprejme ukrepe v skladu z načelom subsidiarnosti iz člena 5 Pogodbe o Evropski uniji. V skladu z načelom sorazmernosti iz navedenega člena ta direktiva ne presega tistega, kar je potrebno za doseganje navedenih ciljev.
(34)
Namen te direktive je spremeniti in razširiti določbe Okvirnega sklepa Sveta 2005/222/PNZ z dne 24. februarja 2005 o napadih na informacijske sisteme (6). Ker so spremembe vsebinske in jih je veliko, bi bilo treba za tiste države članice, ki sodelujejo pri sprejetju te direktive, Okvirni sklep 2005/222/PNZ zaradi jasnosti v celoti nadomestiti -
SPREJELA NASLEDNJO DIREKTIVO:
Člen 1
Predmet urejanja
Ta direktiva določa minimalna pravila glede opredelitve kaznivih dejanj in sankcije na področju napadov na informacijske sisteme. Poleg tega je njen cilj preprečiti taka dejanja in izboljšati sodelovanje med pravosodnimi in drugimi pristojnimi organi.
Člen 2
Opredelitev pojmov
Za namene te direktive se uporabljajo naslednje opredelitve pojmov:
(a)
„informacijski sistem“ pomeni napravo ali skupino med seboj povezanih ali sorodnih naprav, od katerih ena ali več ob uporabi programa opravlja samodejno obdelavo računalniških podatkov, kakor tudi računalniške podatke, ki so shranjeni, obdelani, pridobljeni ali se po tej napravi ali skupini naprav prenašajo zaradi njenega ali njihovega delovanja, uporabe, varovanja in vzdrževanja;
(b)
„računalniški podatki“ pomeni predstavitev dejstev, informacij ali konceptov v obliki, primerni za obdelavo v informacijskem sistemu, vključno s programom, ki lahko informacijskemu sistemu omogoči, da opravlja svojo funkcijo;
(c)
„pravna oseba“ pomeni subjekt, ki ima status pravne osebe po veljavni zakonodaji, vendar ne vključuje držav članic, tretjih držav ali drugih javnih organov, ki izvajajo javna pooblastila, ali javnih mednarodnih organizacij;
(d)
„neupravičeno“ pomeni ravnanje iz te direktive, vključno z dostopom, poseganjem ali prestrezanjem, ki ga ni odobril lastnik ali drugi imetnik pravice do sistema ali dela sistema, ali ki ni dovoljeno po nacionalnem pravu.
Člen 3
Nezakonit dostop do informacijskih sistemov
Države članice sprejmejo potrebne ukrepe, s katerimi zagotovijo, da se v primeru naklepnega ravnanja neupravičen dostop do celotnega informacijskega sistema ali katerega koli njegovega dela kaznuje kot kaznivo dejanje, kadar je to storjeno s kršitvijo varnostnega ukrepa, vsaj v primerih, ki niso majhnega pomena.
Člen 4
Nezakonito poseganje v sistem
Države članice sprejmejo potrebne ukrepe, s katerimi zagotovijo, da se resno oviranje ali prekinjanje delovanja informacijskega sistema, storjeno naklepno in neupravičeno, z vnašanjem računalniških podatkov, s prenašanjem, poškodovanjem, brisanjem, slabšanjem, spreminjanjem, preprečevanjem ali onemogočanjem dostopa do računalniških podatkov, kaznuje kot kaznivo dejanje, vsaj v primerih, ki niso majhnega pomena.
Člen 5
Nezakonito poseganje v podatke
Države članice sprejmejo potrebne ukrepe, s katerimi zagotovijo, da se brisanje, poškodovanje, slabšanje, spreminjanje, preprečevanje ali onemogočanje dostopa do računalniških podatkov v informacijskem sistemu, storjeno naklepno in neupravičeno, kaznuje kot kaznivo dejanje, vsaj v primerih, ki niso majhnega pomena.
Člen 6
Nezakonito prestrezanje
Države članice sprejmejo potrebne ukrepe, s katerimi zagotovijo, da se naklepno in neupravičeno tehnično prestrezanje zasebnih prenosov računalniških podatkov v informacijski sistem, iz ali znotraj njega, vključno z elektromagnetnimi emisijami iz informacijskega sistema, po katerih se taki računalniški podatki prenašajo, kaznuje kot kaznivo dejanje, vsaj v primerih, ki niso majhnega pomena.
Člen 7
Orodja, ki se uporabljajo za izvedbo kaznivih dejanj
Države članice sprejmejo potrebne ukrepe, s katerimi zagotovijo, da se kaznuje kot kaznivo dejanje vsaj v primerih, ki niso majhnega pomena, naklepna izdelava, prodaja, naročilo za uporabo, uvoz, distribucija ali drugo dajanje na voljo enega od navedenih orodij, če je storjeno neupravičeno in z namenom, da se uporabi za katero koli kaznivo dejanje iz členov 3 do 6:
(a)
računalniški program, zasnovan ali prilagojen predvsem za namene storitve katerega koli kaznivega dejanja iz členov 3 do 6;
(b)
računalniško geslo, koda za dostop ali podobni podatki, s katerimi je mogoč dostop do celotnega informacijskega sistema ali katerega koli njegovega dela.
Člen 8
Spodbujanje, pomoč in podpiranje ter poskus
1. Države članice zagotovijo, da se spodbujanje k, ali pomoč in podpiranje storitve kaznivega dejanja iz členov 3 do 7 kaznuje kot kaznivo dejanje.
2. Države članice zagotovijo, da se poskus storitve kaznivega dejanja iz členov 4 in 5 kaznuje kot kaznivo dejanje.
Člen 9
Kazni
1. Države članice sprejmejo potrebne ukrepe, s katerimi zagotovijo, da so za kazniva dejanja iz členov 3 do 8 predpisane učinkovite, sorazmerne in odvračilne kazni.
2. Države članice sprejmejo potrebne ukrepe, s katerimi zagotovijo, da se kazniva dejanja iz členov 3 do 7 kaznujejo z najvišjo zaporno kaznijo najmanj dveh let, vsaj za primere, ki niso majhnega pomena.
3. Države članice sprejmejo potrebne ukrepe, s katerimi zagotovijo, da se kazniva dejanja iz členov 4 in 5 kaznujejo z najvišjo zaporno kaznijo najmanj treh let, če so bila storjena naklepno in prizadenejo znatno število informacijskih sistemov z uporabo orodja iz člena 7, zasnovanega ali prilagojenega predvsem za ta namen.
4. Države članice sprejmejo potrebne ukrepe, s katerimi zagotovijo, da se kazniva dejanja iz členov 4 in 5 kaznujejo z najvišjo zaporno kaznijo najmanj pet let, kadar:
(a)
so storjena v okviru hudodelske združbe, kot je opredeljena v Okvirnem sklepu 2008/841/PNZ, ne glede na višino kazni, navedeno v Okvirnem sklepu;
(b)
povzročijo resno škodo, ali
(c)
so storjena nad informacijskim sistemom kritične infrastrukture.
5. Države članice sprejmejo potrebne ukrepe, s katerimi zagotovijo, da se v primeru kaznivih dejanj iz členov 4 in 5, ki so storjena z zlorabo osebnih podatkov druge osebe z namenom, da se pridobi zaupanje tretje osebe, in oškoduje zakoniti lastnik identitete, lahko to v skladu z zadevnimi določbami nacionalnega prava šteje za obteževalne okoliščine, razen če so te okoliščine že zajete v drugem kaznivem dejanju, ki se kaznuje na podlagi nacionalnega prava.
Člen 10
Odgovornost pravnih oseb
1. Države članice sprejmejo potrebne ukrepe, s katerimi zagotovijo, da so lahko pravne osebe odgovorne za kazniva dejanja iz členov 3 do 8, ki jih je v njihovo korist, samostojno ali kot član organa pravne osebe, storila katera koli oseba na vodilnem položaju te pravne osebe, in sicer na podlagi:
(a)
pooblastila za zastopanje pravne osebe;
(b)
pristojnosti za sprejemanje odločitev v imenu pravne osebe;
(c)
pristojnosti za opravljanje nadzora znotraj pravne osebe.
2. Države članice sprejmejo potrebne ukrepe, s katerimi zagotovijo, da so lahko pravne osebe odgovorne, če je oseba iz odstavka 1 s pomanjkljivim nadzorom ali kontrolo omogočila, da je oseba, ki je podrejena tej pravni osebi, v njeno korist storila katero koli kaznivo dejanje iz členov 3 do 8.
3. Odgovornost pravnih oseb iz odstavkov 1 in 2 ne izključuje kazenskih postopkov proti fizičnim osebam, ki so storilci, napeljevalci ali sostorilci katerega koli kaznivega dejanja iz členov 3 do 8.
Člen 11
Sankcije za pravne osebe
1. Države članice sprejmejo potrebne ukrepe, s katerimi zagotovijo, da so za pravno osebo, odgovorno v skladu s členom 10(1), predpisane učinkovite, sorazmerne in odvračilne sankcije, ki vključujejo denarne kazni po kazenskem ali drugem pravu, in lahko vključujejo tudi drugačne sankcije, kot so:
(a)
izključitev iz upravičenosti do državnih ugodnosti ali pomoči;
(b)
začasno ali stalno prepoved opravljanja poslovnih dejavnosti;
(c)
uvedbo sodnega nadzora;
(d)
sodno likvidacijo;
(e)
začasno ali trajno zaprtje poslovalnic, ki so bile uporabljene za storitev kaznivega dejanja.
2. Države članice sprejmejo potrebne ukrepe, s katerimi zagotovijo, da so za pravno osebo, odgovorno v skladu s členom 10(2), predpisane učinkovite, sorazmerne in odvračilne sankcije ali drugi ukrepi.
Člen 12
Sodna pristojnost
1. Države članice imajo sodno pristojnost za kazniva dejanja iz členov 3 do 8, če:
(a)
so bila ta v celoti ali delno storjena na njihovem ozemlju, ali
(b)
jih je storil eden od njihovih državljanov, vsaj v primerih, kadar dejanje velja za kaznivo dejanje na kraju, kjer je bilo storjeno.
2. Pri ugotavljanju sodne pristojnosti v skladu s točko (a) odstavka 1 država članica zagotovi, da ima sodno pristojnost, kadar:
(a)
storilec stori kaznivo dejanje, ko je fizično prisoten na njenem ozemlju, ne glede na to, ali gre za dejanje zoper informacijski sistem na njenem ozemlju, ali
(b)
gre za kaznivo dejanje zoper informacijski sistem na njenem ozemlju, ne glede na to, ali storilec stori kaznivo dejanje, ko je fizično prisoten na njenem ozemlju.
3. Država članica obvesti Komisijo, če se odloči, da bo uveljavila pristojnost za kaznivo dejanje iz členov 3 do 8, storjeno zunaj njenega ozemlja, vključno kadar:
(a)
ima storilec običajno prebivališče na njenem ozemlju, ali
(b)
je kaznivo dejanje storjeno v korist pravne osebe s sedežem na njenem ozemlju.
Člen 13
Izmenjava informacij
1. Za namene izmenjave informacij o kaznivih dejanjih iz členov 3 do 8 države članice zagotovijo, da imajo delujočo nacionalno kontaktno točko, in uporabljajo obstoječo mrežo operativnih kontaktnih točk, ki so na voljo 24 ur na dan in vse dni v tednu. Države članice tudi zagotovijo, da so vzpostavljeni postopki, da lahko v primeru nujnih zahtevkov za pomoč, lahko pristojni organ v največ osmih urah po prejemu navede vsaj, ali bo na zahtevo za pomoč odgovoril, ter v kakšni obliki in predvidoma v kolikšnem času.
2. Države članice obvestijo Komisijo o svojih kontaktnih točkah iz odstavka 1. Komisija informacijo posreduje drugim državam članicam ter pristojnim specializiranim agencijam in organom Unije.
3. Države članice sprejmejo potrebne ukrepe, s katerimi zagotovijo, da so na voljo ustrezni kanali za prijavo, ki olajšajo pravočasno prijavo kaznivih dejanj iz členov 3 do 6 pristojnim nacionalnim organom.
Člen 14
Spremljanje in statistika
1. Države članice zagotovijo, da je vzpostavljen sistem za beleženje, pripravo in predložitev statističnih podatkov o kaznivih dejanjih iz členov 3 do 7.
2. Statistični podatki iz odstavka 1 zajemajo vsaj obstoječe podatke o številu kaznivih dejanj iz členov 3 do 7, ki so jih evidentirale države članice, in številu oseb, ki so bile zaradi storitve kaznivih dejanj iz členov 3 do 7 sodno preganjane in obsojene.
3. Države članice pošljejo Komisiji podatke, zbrane na podlagi tega člena. Komisija zagotovi objavo zbirnega pregleda teh statističnih poročil in ga predloži pristojnim specializiranim agencijam in organom Unije.
Člen 15
Nadomestitev Okvirnega sklepa 2005/222/PNZ
Okvirni sklep 2005/222/PNZ se nadomesti za države članice, ki sodelujejo pri sprejetju te direktive, ne glede na obveznosti držav članic v zvezi z rokom za prenos Okvirnega sklepa v nacionalno zakonodajo.
V zvezi z državami članicami, ki sodelujejo pri sprejetju te direktive, se sklicevanja na Okvirni sklep 2005/222/PNZ štejejo kot sklicevanja na to direktivo.
Člen 16
Prenos
1. Države članice najpozneje do 4. septembra 2015 sprejmejo zakone in druge predpise, potrebne za uskladitev s to direktivo.
2. Države članice Komisiji predložijo besedilo ukrepov, ki v njihovo nacionalno zakonodajo prenašajo obveznosti iz te direktive.
3. Ko države članice sprejmejo navedene ukrepe, se sklicujejo na to direktivo ali pa ta sklic navedejo ob njihovi uradni objavi. Način sklicevanja določijo države članice.
Člen 17
Poročanje
Komisija do 4. septembra 2017 Evropskemu parlamentu in Svetu predloži poročilo, v katerem oceni, v kolikšni meri so države članice sprejele potrebne ukrepe za uskladitev s to direktivo, ter po potrebi priloži zakonodajne predloge. Komisija upošteva tudi tehnični in pravni razvoj na področju kibernetske kriminalitete, zlasti glede na področje uporabe te direktive.
Člen 18
Začetek veljavnosti
Ta direktiva začne veljati dvajseti dan po objavi v Uradnem listu Evropske unije.
Člen 19
Naslovniki
Ta direktiva je naslovljena na države članice v skladu s Pogodbama.
V Bruslju, 12. avgusta 2013