РЕГЛАМЕНТ ЗА ИЗПЪЛНЕНИЕ (ЕС) № 282/2012 НА КОМИСИЯТА
от 28 март 2012 година
за определяне на общи подробни правила за прилагане на системата от гаранции за селскостопанските продукти
(кодифициран текст)
ЕВРОПЕЙСКАТА КОМИСИЯ,
като взе предвид Договора за функционирането на Европейския съюз,
като взе предвид Регламент (ЕО) № 1234/2007 на Съвета от 22 октомври 2007 г. за установяване на обща организация на селскостопанските пазари и относно специфични разпоредби за някои земеделски продукти (Общ регламент за ООП) (1), и по-специално член 43, букви а), г), е) и й), член 47, параграф 2, член 134, член 143, буква б), член 148, член 161, параграф 3, член 171 и член 172, параграф 2 от него,
като взе предвид Регламент (ЕО) № 104/2000 на Съвета от 17 декември 1999 г. относно общата организация на пазарите на рибни продукти и продукти от аквакултури (2), и по-специално членове 37 и 38 от него,
като взе предвид Регламент (ЕО) № 1216/2009 на Съвета от 30 ноември 2009 г. за определяне на търговския режим, приложим за някои стоки, получени от преработката на селскостопански продукти (3), и по-специално член 4, параграф 4, член 6, параграф 4, член 7, параграф 3 и член 11, параграф 4 от него,
като взе предвид Регламент (ЕО) № 247/2006 на Съвета от 30 януари 2006 г. за определяне на специфични мерки за селското стопанство в най-отдалечените райони на Съюза (4), и по-специално член 25 от него,
като взе предвид Регламент (ЕО) № 73/2009 от 19 януари 2009 г. за установяване на общи правила за схеми за директно подпомагане в рамките на Общата селскостопанска политика и за установяване на някои схеми за подпомагане на земеделски стопани, за изменение на регламенти (ЕО) № 1290/2005, (ЕО) № 247/2006, (ЕО) № 378/2007 и за отмяна на Регламент (ЕО) № 1782/2003 (5), и по-специално член 142, буква в) от него,
като взе предвид Регламент (ЕО) № 2799/98 от 15 декември 1998 г. на Съвета за определяне на агромонетарния режим на еврото (6), и по-специално член 9 от него,
като има предвид, че:
(1)
Регламент (ЕИО) № 2220/85 на Комисията от 22 юли 1985 г. за определяне на общи подробни правила за прилагане на системата от гаранции за селскостопанските продукти (7) е бил неколкократно и съществено изменян (8). С оглед постигане на яснота и рационалност посоченият регламент следва да бъде кодифициран.
(2)
Многобройни разпоредби в законодателството на Съюза в областта на селското стопанство изискват предоставяне на гаранция, с която да се осигури изплащането на дължимата сума при нарушение на поетите задължения. Опитът показва обаче, че това изискване се тълкува практически по много различни начини. Поради това, с цел да се избегнат неравностойни конкурентни условия, това изискване следва да бъде дефинирано.
(3)
По-специално е необходимо да се определи формата на гаранцията.
(4)
Редица разпоредби в законодателството на Съюза в областта на селското стопанство предвиждат дадената гаранция да бъде задържана при нарушаване на обезпеченото задължение, без да се прави разлика между нарушенията на главно, вторично или подчинено изискване. В интерес на равнопоставеността следва да се направи разграничение между последиците от нарушаване на главно изискване и тези, произтичащи от неизпълнението на вторично или подчинено изискване. По-специално следва да се предвиди, когато това е допустимо, задържането само на част от гаранцията в случаите, в които е налице фактическо изпълнение на главното изискване, но крайният срок за неговото изпълнение е незначително просрочен или при неизпълнение на вторично или подчинено изискване.
(5)
Не следва последиците от неизпълнение на дадено задължение да бъдат разграничавани според получаването или не на авансово плащане. Следователно дадените срещу авансови плащания гаранции следва да се уреждат от отделни правила.
(6)
Разходите по предоставянето на гаранцията както за лицето, даващо гаранцията, така и за компетентния орган могат да бъдат несравнимо по-големи от сумата, чието изплащане е обезпечено с гаранцията, ако тази сума е под определен размер. Компетентният орган следователно следва да има право да отмени изискването за гаранция при сума под този размер. Компетентните органи следва да бъдат оправомощени да отменят изискването за гаранция, когато статутът на лицето, отговорно за изпълнение на задължението, прави това изискване ненужно.
(7)
Компетентният орган следва да има право да откаже предложената гаранция, когато прецени, че тя е незадоволителна.
(8)
Необходимо е определянето на срок за предоставяне на доказателствата, необходими за освобождаване на гарантираната сума, в случай че такъв не е предвиден другаде.
(9)
Във връзка с обменния курс за конвертиране на гарантираната сума, изразена в EUR, в национална валута следва да се определи, в съответствие с Регламент (ЕО) № 1913/2006 на Комисията (9), правопораждащият факт, посочен в член 3 от Регламент (ЕО) № 2799/98.
(10)
Следва да се установи процедурата, която следва след задържане на гаранцията.
(11)
Комисията следва да може да наблюдава изпълнението на разпоредбите относно гаранциите.
(12)
Настоящият регламент определя общите правила, които трябва да се прилагат, освен ако специфично законодателство на Съюза предвижда различни правила.
(13)
Мерките, предвидени в настоящия регламент, са в съответствие със становището на съответния управителен комитет за общата организация на селскостопанските пазари и са представени за информация на другите компетентни комитети,
ПРИЕ НАСТОЯЩИЯ РЕГЛАМЕНТ:
ГЛАВА I
ПРИЛОЖНО ПОЛЕ И ОПРЕДЕЛЕНИЯ
Член 1
Настоящият регламент определя правилата, регламентиращи гаранциите, които трябва да бъдат предоставени съгласно изброените по-долу регламенти или съгласно всички други регламенти за прилагане, освен ако други правила са установени от тези регламенти:
а)
регламенти, определящи обща организация на пазарите на някои селскостопански продукти:
-
Регламент (ЕО) № 104/2000 (рибни продукти и продукти от аквакултури),
-
Регламент (ЕО) № № 1234/2007 (Общ регламент за ООП);
б)
Регламент (ЕО) № 73/2009 (схеми за директно подпомагане);
в)
Регламент (ЕО) № 1216/2009 (търговски режим, приложим за някои продукти, получени чрез преработване на селскостопански продукти).
Член 2
Настоящият регламент се прилага във всички случаи, в които посочените в член 1 регламенти предвиждат гаранциите, определени в член 3, дори когато специфичният термин „гаранция“ не е употребен.
Настоящият регламент не се прилага за гаранции, които се дават, за да се осигури плащането на вносните и износните мита, посочени в Регламент (ЕИО) № 2913/92 на Съвета (10).
Член 3
За целите на настоящия регламент се прилагат следните определения:
а)
„гаранция“ е обезпечение, осигуряващо плащането на парична сума или задържането ѝ в полза на компетентен орган при нарушение на поето задължение;
б)
„блокова гаранция“ е обезпечение, предоставяно на компетентния орган с цел осигуряване изпълнението на повече от едно задължение;
в)
„задължение“ е изискване или съвкупност от изисквания, наложени от регламент, за изпълнение или въздържане от изпълнение на дадено действие;
г)
„компетентен орган“ е или страната, оправомощена да приеме гаранцията, или страната, оправомощена да вземе решение в съответствие със съответния регламент за освобождаването или задържането на гаранцията.
ГЛАВА II
ИЗИСКВАНЕ ЗА ГАРАНЦИЯ
Член 4
Гаранцията се предоставя от или от името на страната, отговорна да изплати дължимата парична сума при неизпълнение на задължение.
Член 5
1. Компетентният орган може да отмени изискването за гаранция, когато размерът на гарантираната сума е по-малък от 500 EUR.
2. Когато се използва възможността по параграф 1, заинтересованата страна поема писмено ангажимент да изплати сума, равна на тази, която би трябвало да изплати, ако беше предоставила гаранция и ако впоследствие тази гаранция беше частично или изцяло задържана.
Член 6
Компетентният орган може да отмени изискването за гаранция в случаите, когато страната, задължена да изпълни поетото задължение, е:
а)
обществена организация, упражняваща функциите на държавен орган; или
б)
частна организация, изпълняваща функциите, посочени в буква а), под контрола на държавата.
ГЛАВА III
ВИДОВЕ ГАРАНЦИИ
Член 7
1. Гаранцията може да се предостави чрез:
а)
откриване на паричен депозит, както е посочено в членове 12 и 13; и/или
б)
поръчителство, както е определено в член 15, параграф 1.
2. По преценка на компетентния орган гаранцията може да се предостави чрез:
а)
учредяването на ипотека; и/или
б)
залог на парични депозити в банка; и/или
в)
залог на признати вземания от обществена организация или обществени фондове, които са дължими и изискуеми и по отношение на които няма привилегировано вземане; и/или
г)
залог на прехвърляеми ценни книжа в съответната държава-членка, при условие че те са емитирани или гарантирани от тази държава-членка; и/или
д)
залог на облигации, емитирани от асоциации за ипотечен кредит, регистрирани на фондовата борса и предназначени за продажба на свободния пазар, при условие че имат кредитен рейтинг, равен на кредитния рейтинг на държавните облигации.
3. Компетентният орган може да наложи допълнителни условия за приемането на гаранциите, изброени в параграф 2.
Член 8
Компетентният орган отказва да приеме или изисква заместването на всяка гаранция, която счита за неподходяща или недостатъчна или която не обезпечава покритие за достатъчен период.
Член 9
1. Активите, ипотекирани в съответствие с член 7, параграф 2, буква a), или ценните книжа или облигации, върху които е учреден залог в съответствие с член 7, параграф 2, букви г) и д), трябва да имат пазарна стойност, равняваща се най-малко на 115 % от стойността на изискваната гаранция към момента на нейното предоставяне.
Компетентният орган има право да приеме гаранция от вида, посочен в член 7, параграф 2, букви a), г) и д), само ако страната, даваща гаранцията, поеме писмено ангажимент да предостави допълнителна гаранция или да замени първоначалната гаранция, ако пазарната стойност на съответните активи, ценни книжа или облигации е била по-малка от 105 % от стойността на изискваната гаранция в продължение на три месеца. Писмено поет ангажимент не се изисква в случаите, когато националното законодателство предвижда подобно условие. Компетентният орган прави редовна оценка на стойността на такива активи, ценни книжа и облигации.
2. Пазарната стойност на гаранция от вида, посочен в член 7, параграф 2, букви a), г) и д), се оценява от компетентния орган, като се отчитат и разходите за продажба.
Пазарната стойност на ценните книжа и облигациите се оценява въз основа на последната налична котировка.
По искане на компетентния орган страната, предоставяща гаранцията, представя доказателство за нейната пазарна стойност.
Член 10
1. Всяка гаранция може да бъде заменена от друга.
Въпреки това съгласието на компетентния орган се изисква в следните случаи:
а)
когато първоначалната гаранция е била задържана, но все още не е осребрена; или
б)
когато заместващата гаранция е от видовете, изброени в член 7, параграф 2.
2. Блоковата гаранция може да бъде заменена с друга блокова гаранция, при условие че новата блокова гаранция покрива поне част от първоначалната блокова гаранция, предназначена към момента на замяната да осигури изпълнението на едно или повече непогасени задължения.
Член 11
1. Гаранциите, посочени в член 1, се учредяват в евро.
2. Независимо от параграф 1, когато гаранцията се приема в държава-членка извън еврозоната в национална валута, стойността на гаранцията в евро се обръща в тази валута в съответствие с член 10 от Регламент (ЕО) № 1913/2006. Ангажиментът, който съответства на гаранцията и на всяка сума, удържана в случай на нередности или нарушения, остава фиксиран в евро.
Член 12
Депозирането на парични средства чрез превод не се приема за учредяване на гаранция, докато компетентният орган не се увери, че разполага със сумата на гаранцията.
Член 13
1. Чек за сума, чието изплащане е гарантирано от призната за целта финансова институция от държавата-членка, където се намира съответният компетентен орган, се приема за паричен депозит. Компетентният орган не е длъжен да представи чека за плащане, освен когато наближава изтичането на срока на неговата валидност.
2. Чек, различен от посочения в параграф 1, представлява гаранция само в случаите, когато компетентният орган се увери, че разполага с неговия размер.
3. Таксите, наложени от финансова институция, се поемат от страната, предоставяща гаранцията.
Член 14
За гаранции, предоставени под формата на парични депозити, лихва не се начислява.
Член 15
1. Поръчителят трябва да има обичайно местожителство или да е установен в Съюза и, при спазване на разпоредбите на Договора относно свободата на предоставяне на услуги, той трябва да бъде одобрен от компетентния орган на държавата-членка, в която е дадена гаранцията. Поръчителят се задължава с писмен договор за поръчителство.
2. Писменият договор за поръчителство трябва да посочва поне:
а)
задължението или в случая на блокова гаранция - вида (видовете) задължение, чието изпълнение гарантира изплащането на парична сума;
б)
максималния размер на отговорността, която поръчителят приема;
в)
че поръчителят поема солидарна отговорност заедно с лицето, отговорно за изпълнението на задължението, да изплати в срок до 30 дни от получаване на искането за плащане от компетентния орган всяка сума в рамките на размера на гаранцията, дължима след задържането ѝ.
3. Компетентният орган може да приеме за писмена гаранция и писмена телекомуникация от поръчителя. В този случай компетентният орган предприема всички необходими мерки, с които да се увери в истинността на телекомуникацията.
4. В случаите на вече дадена писмена блокова гаранция компетентният орган определя процедурата, която трябва да се следва, за да бъде разпределена цялата блокова гаранция или част от нея за покриване на определено задължение.
Член 16
Остатъкът по блоковата гаранция се отчита веднага след прехвърлянето на част от нея за покриване на дадено задължение.
ГЛАВА IV
АВАНСОВИ ПЛАЩАНИЯ
Член 17
Разпоредбите на настоящата глава се прилагат във всички случаи, в които специфични правила на Съюза предвиждат възможност за авансово плащане на сумата преди изпълнение на задължението.
Член 18
1. Гаранцията се освобождава при следните условия:
а)
установяване на правото да се придобие окончателно сумата, платена като аванс; или
б)
изплащане на отпуснатата сума и добавките към нея, предвидени в специфичните правила на Съюза.
2. След като изтече крайният срок за доказване на правото да се придобие окончателно отпуснатата сума, без да са представени доказателствата за правото, компетентният орган незабавно прилага процедурата в член 28.
Крайният срок може да бъде отложен в случай на непреодолима сила.
Когато обаче законодателството на Съюза предвижда това, доказателствата могат да бъдат представени след тази дата срещу частично възстановяване на гаранцията.
3. Следните допълнителни условия се прилагат, когато разпоредбите относно непреодолимата сила в законодателството на Съюза допускат възстановяване само на авансови плащания:
а)
компетентният орган се уведомява за обстоятелствата, заявени като непреодолима сила, не по-късно от тридесет дни от деня, в който заинтересованата страна е получила информация за обстоятелствата, които биха могли да представляват непреодолима сила; и
б)
заинтересованата страна връща изплатената авансово сума или съответната част от нея в срок тридесет дни от деня, в който компетентният орган е издал искането за плащане.
При неспазване на условията, определени в букви a) и б), изплащането на сумата се извършва при същите условия, както при липсата на непреодолима сила.
ГЛАВА V
ОСВОБОЖДАВАНЕ И ЗАДЪРЖАНЕ НА ГАРАНЦИИ, РАЗЛИЧНИ ОТ ПОСОЧЕНИТЕ В ГЛАВА IV
Член 19
1. Едно задължение може да включва главни, вторични и подчинени изисквания.
2. Главно изискване е изискването, основно за целите на наложилия го регламент, за изпълнение или въздържане от изпълнение на едно действие.
3. Вторично изискване е изискването за спазване на срока за изпълнение на главно изискване.
4. Подчинено изискване е всяко друго изискване, наложено от даден регламент.
5. Настоящата глава не се прилага, когато главните изисквания не са определени в специфичните правила на Съюза.
6. За целите на настоящата глава „съответната част от гарантираната сума“ означава тази част от сумата, съответстваща на количеството, за което е било нарушено изискването.
Член 20
Гаранцията се освобождава след представяне на доказателствата, предвидени в специфичните правила на Съюза, удостоверяващи, че всички главни, вторични и подчинени изисквания са били изпълнени.
Член 21
1. Гаранцията се задържа напълно за количеството, за което главното изискване не е изпълнено, освен ако непреодолима сила не е попречила на изпълнението.
2. Главното изискване се счита за неспазено, ако съответните доказателства не са представени в периода от време, определен за представянето на такива доказателства, освен ако непреодолима сила не е попречила на представянето на доказателствата в рамките на опредения срок от време. Процедурата по член 28 за събиране на задържаната сума се прилага незабавно.
3. На възстановяване подлежат 85 % от размера на задържаната сума, ако доказателството, потвърждаващо изпълнението на всички главни изисквания, бъде представено в рамките на осемнадесет месеца от изтичането на срока в параграф 2.
Ако доказателството за изпълнението на всички главни изисквания бъде представено в рамките на осемнадесет месеца от изтичане на този срок при обстоятелства, при които съответното вторично изискване не е било спазено, сумата, подлежаща на възстановяване, е равна на сумата, която би била освободена съгласно член 22, параграф 2, намалена с 15 % от съответната част на гарантираната сума.
4. Възстановяване на сумата не се предвижда в случаите, когато доказателството за изпълнението на всички главни изисквания бъде представено след изтичането на срока от осемнадесет месеца, посочен в параграф 3, освен ако непреодолима сила не е попречила на представянето на това доказателство в рамките на този срок.
Член 22
1. В случай че предвиденото в специфичните правила на Съюза доказателство за изпълнението на всички главни изисквания бъде представено в установения за това срок при нарушение на вторично изискване, гаранцията подлежи на частично освобождаване, а остатъкът от гарантираната сума се задържа. Процедурата по член 28 за събиране на задържаната сума се изпълнява незабавно.
2. Частта от освободената гаранция е: гаранцията, покриваща съответната част от гарантираната сума, намалена с 15 %, и
а)
10 % от остатъка от сумата след приспадане на предвидените 15 % за всеки ден, с който:
i)
е надхвърлен максимален срок, равен на или по-малък от 40 дни;
ii)
не е спазен минимален срок, равен на или по-малък от 40 дни;
б)
5 % от остатъка от сумата след приспадане на предвидените 15 % за всеки ден, с който:
i)
е надхвърлен максимален срок от 41 до 80 дни;
ii)
не е спазен минимален срок от 41 до 80 дни;
в)
2 % от остатъка от сумата след приспадане на предвидените 15 % за всеки ден, с който:
i)
е надхвърлен максимален срок от 81 дни или повече;
ii)
не е спазен минимален срок от 81 дни или повече.
3. Настоящият член не се прилага за сроковете за подаване на заявленията за лицензиите за внос и износ и за сертификатите за предварително фиксиране, както и за използването на тези лицензии и сертификати или за сроковете, отнасящи се до определянето на вносните и износните мита и възстановяванията при износ чрез търг.
Член 23
1. Ако едно или повече подчинени изисквания не са спазени, се задържат 15 % от съответната част от гарантираната сума, освен ако непреодолима сила не е попречила на изпълнението.
2. Процедурата, определена в член 28, за събиране на задържаната сума се изпълнява незабавно.
3. Настоящият член не се отнася за обстоятелствата, при които се прилага член 21, параграф 3.
Член 24
Ако са представени доказателства, че всички главни изисквания са спазени, но едновременно са били нарушени вторично и подчинено изискване, членове 22 и 23 се прилагат и цялата сума, която подлежи на задържане, е сумата, задържана в съответствие с член 22, плюс 15 % от съответната част от гарантираната сума.
Член 25
Общата задържана сума не надхвърля 100 % от съответната част на гарантираната сума.
ГЛАВА VI
ОБЩИ РАЗПОРЕДБИ
Член 26
1. Гаранцията се освобождава частично при поискване, когато е представено съответното доказателство по отношение на част от определено количество продукти, при условие че тази част не е по-малка от минималното количество, определено в регламента, изискващ даването на гаранция.
В случаите, когато специфичните правила на Съюза не предвиждат минимално количество, компетентният орган може сам да ограничи случаите на частично освобождаване на всяка една гаранция и може да определи минималната сума за всяко освобождаване от този вид.
2. Компетентният орган може да поиска представянето на писмено искане за освобождаване преди пълното или частичното освобождаване на гаранцията.
3. Ако гаранциите покриват в съответствие с член 9, параграф 1 повече от 100 % от сумата, подлежаща на гарантиране, частта от гаранцията, надвишаваща 100 %, се освобождава след окончателното освобождаване или задържане на остатъка от гарантираната сума.
Член 27
1. Когато не е предвиден срок за представяне на доказателството, необходимо за освобождаването на гарантираната сума, този срок е:
а)
дванадесет месеца от изтичането на срока, определен за изпълнение на всички главни изисквания; или
б)
когато такъв срок не е определен, както е посочен в буква а) - дванадесет месеца от датата, до която всички главни изисквания са били изпълнени.
2. Определеният в параграф 1 срок не може да е по-дълъг от три години, считано от датата на учредяване на гаранцията за изпълнение на определено задължение, освен в случаите на непреодолима сила.
Член 28
1. След като на компетентния орган са станали известни обстоятелствата, водещи до задържане на гаранцията, изцяло или частично, той незабавно изисква от страната, която трябва да изпълни задължението, да плати задържаната сума, в срок до не повече от 30 дни от датата на получаване на искането за плащане.
Когато плащането не е било извършено до края на този период, компетентният орган:
а)
незабавно осребрява всяка гаранция от вида, посочен в член 7, параграф 1, буква a);
б)
незабавно изисква от гаранта, посочен в член 7, параграф 1, буква б), да плати в срок 30 дни от датата на получаване на искането за плащане;
в)
незабавно предприема необходимите мерки за:
i)
превръщане на гаранциите, посочени в член 7, параграф 2, букви a), в), г) и д), в достатъчно парични средства за възстановяване на дължимата сума;
ii)
прехвърляне на паричните депозити, посочени в член 7, параграф 2, буква б), по собствената си сметка.
Компетентният орган може незабавно да осребри всяка гаранция, посочена в член 7, параграф 1, буква a), без предварително да поиска от съответното лице да извърши плащането.
2. Компетентният орган може да се откаже от задържането на сума в размер, по-малък от 60 EUR, при условие че подобни правила са предвидени за сходни случаи в национални законови, подзаконови или административни разпоредби.
3. Без да се засяга параграф 1, когато решението за задържане на гаранция е взето, но след обжалване е отложено в съответствие с националното законодателство, заинтересованата страна заплаща лихва върху сумата, която действително е задържана, за срок, започващ 30 дни от деня на получаване на искането за плащане, посочено в параграф 1, първа алинея, и завършващ в деня, предхождащ плащането на действително задържаната сума.
Ако след резултата от процедурата по обжалване заинтересованата страна бъде помолена да плати в срок от 30 дни задържаната сума, държавата-членка може да реши, за целите на изчисляването на лихвата, плащането да бъде направено на двадесетия ден след датата на това искане.
Размерът на приложимата лихва се изчислява в съответствие с разпоредбите на националното законодателство, но в никакъв случай не е по-нисък от лихвения размер, приложим в случай на възстановяване на национални суми.
Разплащателните агенции приспадат платената лихва от разходите на Европейския фонд за гарантиране на земеделието (ЕФГЗ) или на Европейския земеделски фонд за развитие на селските райони (ЕЗФРСР) в съответствие с разпоредбите на Регламент (ЕИО) № 352/78 на Съвета (11).
Държавите-членки могат периодично да претендират за добавка към гаранцията по отношение на приложимата лихва.
Когато гаранцията е задържана, а сумата вече е кредитирана на ЕФГЗ или на ЕЗФРСР и вследствие на резултата от процедурата по обжалването изцяло или отчасти задържаната сума, включително лихвата в размер, съответстващ на националното законодателство, подлежи на връщане, сумата за връщане се поема от ЕФГЗ или от ЕЗФРСР, освен ако изплащането на гаранцията се дължи на небрежност или груба грешка на административните органи или на други органи на държавата-членка.
Член 29
Комисията има право съгласно процедурата, посочена в член 195, параграф 2 от Регламент (ЕО) № 1234/2007 и в съответстващите членове на другите съответни регламенти, да предвиди дерогация от предходните правила.
ГЛАВА VII
ИНФОРМАЦИЯ
Член 30
1. Държавите-членки държат на разположение на Комисията всяка година общия брой и сумата на задържаните гаранции, независимо от това до какъв стадий е достигнала процедурата по член 28, като във всеки случай правят разграничение между сумите, които постъпват в националните бюджети, и тези, които постъпват в бюджета на Съюза.
2. Информацията, посочена в параграф 1, се пази за всички задържани гаранции в размер, по-голям от 1 000 EUR, както и за всяка разпоредба на Съюза, изискваща даването на гаранция.
3. Информацията включва както сумите, платени директно от заинтересуваната страна, така и сумите, възстановени чрез реализация на гаранциите.
Член 31
Държавите-членки държат на разположение на Комисията следната информация:
а)
видовете институции, оправомощени да действат като гаранти, и установените изисквания;
б)
видовете гаранции, приемани съгласно член 7, параграф 2, и установените изисквания.
Член 32
Регламент (ЕИО) № 2220/85 се отменя.
Позоваванията на отменения регламент се считат за позовавания на настоящия регламент и се четат съгласно таблицата на съответствието в приложение II.
Член 33
Настоящият регламент влиза в сила на двадесетия ден след публикуването му в Официален вестник на Европейския съюз.
Настоящият регламент е задължителен в своята цялост и се прилага пряко във всички държави-членки.
Съставено в Брюксел на 28 март 2012 година.
REGULAMENTUL DE PUNERE ÎN APLICARE (UE) NR. 282/2012 AL COMISIEI
din 28 martie 2012
de stabilire a normelor comune de aplicare a regimului de garanții pentru produsele agricole
(text codificat)
COMISIA EUROPEANĂ,
având în vedere Tratatul privind funcționarea Uniunii Europene,
având în vedere Regulamentul (CE) nr. 1234/2007 al Consiliului din 22 octombrie 2007 de instituire a unei organizări comune a piețelor agricole și privind dispoziții specifice referitoare la anumite produse agricole (Regulamentul unic OCP) (1), în special articolul 43 literele (a), (d), (f) și (j), articolul 47 alineatul (2), articolul 134, articolul 143 litera (b), articolul 148, articolul 161 alineatul (3), articolul 171 și articolul 172 alineatul (2),
având în vedere Regulamentul (CE) nr. 104/2000 al Consiliului din 17 decembrie 1999 privind organizarea comună a piețelor în sectorul produselor pescărești și de acvacultură (2), în special articolele 37 și 38,
având în vedere Regulamentul (CE) nr. 1216/2009 al Consiliului din 30 noiembrie 2009 de stabilire a regimului comercial aplicabil anumitor mărfuri rezultate din transformarea produselor agricole (3), în special articolul 4 alineatul (4), articolul 6 alineatul (4), articolul 7 alineatul (3) și articolul 11 alineatul (4),
având în vedere Regulamentul (CE) nr. 247/2006 al Consiliului din 30 ianuarie 2006 privind măsurile specifice din domeniul agriculturii în favoarea regiunilor ultraperiferice ale Uniunii (4), în special articolul 25,
având în vedere Regulamentul (CE) nr. 73/2009 al Consiliului din 19 ianuarie 2009 de stabilire a unor norme comune pentru sistemele de ajutor direct pentru agricultori în cadrul politicii agricole comune și de instituire a anumitor sisteme de ajutor pentru agricultori, de modificare a Regulamentelor (CE) nr. 1290/2005, (CE) nr. 247/2006, (CE) nr. 378/2007 și de abrogare a Regulamentului (CE) nr. 1782/2003 (5), în special articolul 142 litera (c),
având în vedere Regulamentul (CE) nr. 2799/98 al Consiliului din 15 decembrie 1998 de stabilire a sistemului agromonetar pentru moneda euro (6), în special articolul 9,
întrucât:
(1)
Regulamentul (CEE) nr. 2220/85 al Comisiei, din 22 iulie 1985 de stabilire a normelor comune de aplicare a regimului de garanții pentru produsele agricole (7), a fost modificat de mai multe ori și în mod substanțial (8). Este necesar, pentru motive de claritate și de raționalizare, să se codifice regulamentul menționat.
(2)
Numeroase dispoziții ale regulamentelor Uniunii în domeniul agriculturii prevăd constituirea unei garanții pentru a asigura plata sumelor datorate, în cazul nerespectării unei obligații. Din experiență reiese că această cerință este interpretată în practică în moduri foarte diferite. Pentru a se evita condițiile inegale de concurență, această cerință ar trebui așadar definită.
(3)
Ar trebui definită, în special, forma garanției.
(4)
Numeroase dispoziții din regulamentele Uniunii în domeniul agriculturii prevăd că garanția constituită se reține dacă o obligație garantată a fost încălcată, indiferent dacă cerințele încălcate erau principale, secundare sau subordonate. În interesul unui tratament echitabil, ar trebui stabilită o distincție între consecințele încălcării unei cerințe principale sau a uneia secundare sau subordonate. Ar trebui, în special, să se prevadă, în cazurile în care este permis acest lucru, ca doar o parte din garanție să se rețină atunci când cerința principală a fost efectiv respectată, deși data limită stabilită pentru respectarea cerinței a fost puțin depășită sau dacă o cerință subordonată nu a fost respectată.
(5)
Distincția între consecințele nerespectării unei obligații nu ar trebui să se facă pe baza obținerii sau a refuzului unui avans. În consecință, garanțiile constituite pentru acordarea avansurilor ar trebui reglementate de norme speciale.
(6)
Cheltuielile de constituire a unei garanții, efectuate atât de partea care constituie garanția cât și de autoritățile competente, pot să nu fie proporționale cu suma a cărei plată este asigurată prin garanție, dacă această sumă este inferioară unei anumite limite. Autoritățile competente ar trebui să aibă dreptul de a nu solicita o garanție de plată cu o valoare inferioară acestei limite. În plus, autoritatea competentă ar trebui abilitată să nu solicite o garanție atunci când calitatea persoanei care răspunde de respectarea obligațiilor face inutilă o astfel de solicitare.
(7)
O autoritate competentă ar trebui să aibă dreptul de a refuza sau de a înlocui o garanție oferită atunci când aceasta nu este considerată satisfăcătoare.
(8)
În cazul în care acest lucru nu s-a făcut în altă parte, ar trebui stabilit un termen pentru prezentarea probelor necesare eliberării sumei garantate.
(9)
În ceea ce privește rata de schimb utilizată pentru conversia în moneda națională a unei sume garantate exprimate în euro, ar trebui definit factorul generator menționat la articolul 3 din Regulamentul (CE) nr. 2799/98, în conformitate cu Regulamentul (CE) nr. 1913/2006 al Comisiei (9).
(10)
Ar trebui stabilită procedura care trebuie urmată din momentul în care o garanție a fost declarată ca fiind reținută.
(11)
Comisia ar trebui să fie în măsură să urmărească punerea în aplicare a dispozițiilor privind garanțiile.
(12)
Prezentul regulament stabilește normele care se aplică în general, cu excepția cazurilor în care legislația specifică a Uniunii prevede dispoziții diferite.
(13)
Măsurile prevăzute în prezentul regulament sunt conforme cu avizul Comitetului de gestionare a organizării comune a piețelor agricole și au fost transmise spre informare celorlalte comitete competente,
ADOPTĂ PREZENTUL REGULAMENT:
CAPITOLUL I
DOMENIUL DE APLICARE ȘI DEFINIȚII
Articolul 1
Prezentul regulament stabilește dispozițiile care reglementează garanțiile ce trebuie furnizate, fie în temeiul regulamentelor enumerate în continuare, fie în temeiul regulamentelor adoptate în temeiul acelor regulamente, cu excepția unor dispoziții contrare ale regulamentelor respective:
(a)
regulamente privind organizarea comună a piețelor pentru anumite produse agricole:
-
Regulamentul (CE) nr. 104/2000 (produse din pescuit și din acvacultură);
-
Regulamentul (CE) nr. 1234/2007 („Regulamentul unic OCP”);
(b)
Regulamentul (CE) nr. 73/2009 (schemă de ajutor direct);
(c)
Regulamentul (CE) nr. 1216/2009 (regim comercial aplicabil anumitor mărfuri rezultate din transformarea produselor agricole).
Articolul 2
Prezentul regulament se aplică în toate cazurile în care regulamentele menționate la articolul 1 prevăd o garanție astfel cum este definită la articolul 3, indiferent dacă se utilizează sau nu termenul precis de „garanție”.
Prezentul regulament nu se aplică garanțiilor constituite pentru asigurarea plății taxelor de import și export menționate în Regulamentul (CEE) nr. 2913/92 al Consiliului (10).
Articolul 3
În sensul prezentului regulament, se aplică următoarele definiții:
(a)
„garanție” înseamnă asigurarea că o sumă va fi plătită sau va fi reținută de autoritatea competentă dacă o anumită obligație nu este îndeplinită;
(b)
„garanție globală” înseamnă o garanție constituită pentru autoritatea competentă în vederea asigurării respectării mai multor obligații;
(c)
„obligație” înseamnă o cerință sau un ansamblu de cerințe, impuse de un regulament, de a îndeplini sau nu un act;
(d)
„autoritate competentă” înseamnă fie partea autorizată să primească o garanție, fie partea autorizată să decidă dacă garanția se eliberează sau se reține, în conformitate cu regulamentul aplicabil.
CAPITOLUL II
SOLICITAREA GARANȚIEI
Articolul 4
Garanția trebuie să fie constituită de sau în numele persoanei responsabile de plata sumei, în cazul în care o obligație nu este îndeplinită.
Articolul 5
(1) Autoritatea competentă poate să nu solicite constituirea garanției dacă suma totală garantată este mai mică de 500 EUR.
(2) În cazul aplicării dispozițiilor alineatului (1), partea interesată se angajează în scris să plătească o sumă echivalentă cu cea care i-ar fi fost solicitată dacă ar fi constituit o garanție care, prin urmare, ar fi fost reținută total sau parțial.
Articolul 6
Autoritatea competentă poate să nu solicite o garanție dacă persoana responsabilă de respectarea obligațiilor este:
(a)
un organism public care exercită funcțiile unei autorități publice;
(b)
un organism privat care exercită funcții menționate la litera (a) sub controlul statului.
CAPITOLUL III
FORMA GARANȚIEI
Articolul 7
(1) O garanție poate fi constituită:
(a)
sub formă de depozit în numerar, conform definițiilor de la articolele 12 și 13; și/sau
(b)
sub formă de cauțiune, conform definiției de la articolul 15 alineatul (1).
(2) Autoritatea competentă poate autoriza constituirea unei garanții:
(a)
sub forma unei ipoteci; și/sau
(b)
sub formă de fonduri blocate în bancă; și/sau
(c)
sub formă de creanțe recunoscute și exigibile ale unui organism public sau unor fonduri publice, față de care nu există nicio creanță prioritară; și/sau
(d)
sub formă de titluri negociabile în statul membru în cauză, cu condiția ca ele să fie emise sau garantate de statul membru respectiv; și/sau
(e)
sub formă de obligațiuni emise de asociațiile de credit ipotecar, înscrise la o bursă de valori publice și în vânzare pe piață, cu condiția ca rangul lor de clasament pe planul creditului să fie egal cu cel al obligațiunilor de tezaur.
(3) Autoritatea competentă poate condiționa acceptarea garanțiilor menționate la alineatul (2) de respectarea unor condiții suplimentare.
Articolul 8
Autoritatea competentă refuză să accepte sau solicită înlocuirea oricărei garanții pe care o consideră neadaptată sau insuficientă sau care nu asigură o acoperire pe o perioadă de timp corespunzătoare.
Articolul 9
(1) Bunul ipotecat în conformitate cu articolul 7 alineatul (2) litera (a) sau titlurile negociabile și obligațiunile menționate la articolul 7 alineatul (2) literele (d) și (e) trebuie să aibă, la data constituirii garanției, o valoare realizabilă de cel puțin 115 % din valoarea garanției solicitate.
O autoritate competentă nu poate accepta o garanție de tipul celor menționate la articolul 7 alineatul (2) literele (a), (d) sau (e) decât dacă partea care oferă această garanție se angajează în scris fie să acorde o garanție complementară, fie să înlocuiască garanția originală, dacă valoarea realizabilă a bunului, a titlurilor sau a obligațiunilor a fost, pe o perioadă de 3 luni, mai mică de 105 % din valoarea garanției solicitate. Acest angajament scris nu este necesar dacă este prevăzut prin legislația națională. Autoritatea competentă verifică periodic valoarea bunurilor, a titlurilor și a obligațiunilor.
(2) Valoarea realizabilă a unei garanții de tipul celor menționate în articolul 7 alineatul (2) literele (a), (d) și (e) se stabilește de către autoritatea competentă, ținându-se cont de cheltuielile de realizare prevăzute.
Valoarea realizabilă a titlurilor negociabile și a obligațiunilor se calculează pe baza ultimei cotații disponibile.
Partea care constituie garanția prezintă, la cererea autorității competente, dovada valorii sale realizabile.
Articolul 10
(1) Orice garanție poate fi înlocuită cu o alta.
Cu toate acestea, înlocuirea este condiționată de autorizarea de către autoritatea competentă în următoarele cazuri:
(a)
atunci când garanția este reținută, fără a fi efectiv încasată; sau
(b)
atunci când garanția de înlocuire corespunde unuia dintre tipurile de garanție menționate la articolul 7 alineatul (2).
(2) O garanție globală poate fi înlocuită cu altă garanție globală cu condiția ca noua garanție globală să acopere cel puțin partea din garanția globală inițială care, în momentul înlocuirii garanției, trebuie să asigure respectarea uneia sau a mai multor obligații asumate.
Articolul 11
(1) Garanțiile menționate la articolul 1 se constituie în euro.
(2) Prin derogare de la alineatul (1), atunci când garanția este acceptată într-un stat membru care nu face parte din zona euro, în monedă națională, valoarea garanției în euro se convertește în moneda respectivă în conformitate cu articolul 10 din Regulamentul (CE) nr. 1913/2006. Angajamentul corespunzător garanției și suma care este eventual reținută în caz de nereguli sau de neîndeplinire rămân stabilite în euro.
Articolul 12
Dacă un depozit în numerar se efectuează prin virament, nu se consideră că acesta constituie o garanție decât atunci când autoritatea competentă are siguranța că poate dispune de suma respectivă.
Articolul 13
(1) Un cec a cărui plată este garantată de o instituție financiară acreditată în acest sens de statul membru din care face parte autoritatea competentă interesată este considerat depozit în numerar. Autoritatea competentă nu este obligată să prezinte un cec garantat pentru plată decât la expirarea perioadei de garanție.
(2) Un alt cec decât cel menționat la alineatul (1) nu constituie o garanție decât atunci când autoritatea competentă are siguranța că poate dispune de suma respectivă.
(3) Toate cheltuielile efectuate de către instituțiile financiare sunt suportate de către partea care constituie garanția.
Articolul 14
Nu se acordă nicio dobândă părții care constituie o garanție sub formă de depozit în numerar.
Articolul 15
(1) Garantul are rezidența sau un sediu în Uniune și, sub rezerva dispozițiilor tratatului privind libera prestație a serviciilor, este acceptat de autoritatea competentă a statului membru în care s-a constituit garanția. Garantul se angajează prin intermediul unei garanții scrise.
(2) Garanția scrisă trebuie cel puțin:
(a)
să precizeze obligația sau, în cazul unei garanții globale, tipul/tipurile de obligații a căror respectare este garantată de plata unei sume de bani;
(b)
să indice valoarea maximă pentru care se angajează garantul;
(c)
să specifice că garantul se angajează, în solidar cu persoana care trebuie să respecte obligația, să plătească, în termen de 30 de zile de la solicitarea autorității competente și în limitele garanției, orice sumă datorată, atunci când o garanție este reținută.
(3) Autoritatea competentă poate accepta din partea garantului o telecomunicație scrisă care constituie o garanție scrisă. În acest caz, autoritatea competentă ia măsurile necesare pentru a se asigura de autenticitatea acesteia.
(4) Când a fost deja prezentată o garanție globală scrisă, autoritatea competentă stabilește procedura prin care garanția globală respectivă, totală sau parțială, să fie afectată unei obligații speciale.
Articolul 16
Imediat ce o parte dintr-o garanție globală este afectată unei obligații speciale, soldul disponibil din garanția globală este actualizat.
CAPITOLUL IV
AVANSURILE
Articolul 17
Dispozițiile prezentului capitol se aplică în toate cazurile în care o reglementare specifică a Uniunii prevede că o sumă poate fi avansată înainte de îndeplinirea unei obligații.
Articolul 18
(1) Garanția se eliberează dacă:
(a)
s-a stabilit dreptul la acordarea definitivă a sumei acordate în avans; sau dacă
(b)
avansul a fost rambursat, mărit cu procentul prevăzut de reglementarea specifică a Uniunii.
(2) După ce termenul acordat pentru a dovedi dreptul la acordarea definitivă a sumei avansate a fost depășit fără a se fi furnizat dovada dreptului respectiv, autoritatea competentă aplică imediat procedura prevăzută în articolul 28.
Termenul poate fi prelungit în caz de forță majoră.
Totuși, dacă legislația Uniunii prevede acest lucru, se poate face dovada dreptului respectiv și după expirarea termenului, în vederea recuperării parțiale a garanției.
(3) Dacă dispozițiile privind forța majoră, conținute în legislația Uniunii, prevăd că rambursarea nu trebuie să depășească suma acordată în avans, se aplică următoarele condiții suplimentare:
(a)
circumstanțele invocate drept cazuri de forță majoră sunt notificate autorității competente în termen de 30 de zile din ziua în care partea interesată a luat cunoștință de circumstanțele care ar putea justifica un caz de forță majoră;
(b)
partea interesată rambursează suma acordată în avans sau partea vizată din suma acordată în avans în termen de 30 de zile de la data emiterii cererii de rambursare de către autoritatea competentă.
Atunci când condițiile menționate la literele (a) și (b) nu sunt respectate, condițiile de rambursare sunt aceleași ca în cazurile în care nu există niciun caz de forță majoră.
CAPITOLUL V
GARANȚII ELIBERATE ȘI GARANȚII REȚINUTE, ALTELE DECÂT CELE MENȚIONATE ÎN CAPITOLUL IV
Articolul 19
(1) O obligație poate conține cerințe principale, secundare sau subordonate.
(2) O cerință principală este o cerință de îndeplinire sau neîndeplinire a unui act, fundamentală pentru obiectivele menționate în regulamentul care o impune.
(3) O cerință secundară este o cerință de respectare a unui termen stabilit pentru respectarea unei cerințe principale.
(4) O cerință subordonată este oricare altă cerință prevăzută de un regulament.
(5) Prezentul capitol nu se aplică în cazul în care reglementarea specifică a Uniunii nu a definit cerința sau cerințele principale.
(6) În sensul prezentului capitol, se înțelege prin „partea în cauză din suma garantată” partea din suma garantată care corespunde cantității pentru care nu a fost respectată o cerință.
Articolul 20
Garanția se eliberează de îndată ce se prezintă dovada prevăzută de reglementările specifice ale Uniunii, atestând că toate cerințele principale, secundare și subordonate au fost respectate.
Articolul 21
(1) O garanție se reține în totalitate pentru cantitatea pentru care nu a fost respectată o cerință principală, cu excepția cazului în care respectarea cerinței a fost imposibilă din motive de forță majoră.
(2) Se consideră că nu a fost respectată o cerință principală dacă dovada corespunzătoare nu a fost prezentată în termenul acordat pentru prezentarea acelei dovezi, cu excepția cazului în care dovada nu a putut fi furnizată în termenul acordat din motive de forță majoră. Procedura prevăzută în articolul 28 pentru recuperarea sumei reținute se declanșează imediat.
(3) Dacă dovada respectării cerinței sau a cerințelor principale este adusă în termen de 18 luni de la terminarea perioadei menționate la alineatul (2), se rambursează 85 % din suma reținută.
Dacă dovada respectării cerinței sau a cerințelor principale este adusă în termen de 18 luni de la expirarea perioadei menționate la alineatul (2) și dacă cerința secundară aferentă nu a fost respectată, suma rambursată este egală cu suma care ar fi eliberată în cazul aplicării articolului 22 alineatul (2), din care se scad 15 % din partea vizată a sumei garantate.
(4) Nu se efectuează nicio rambursare a sumei reținute în cazul în care dovada respectării cerinței sau cerințelor principale este adusă după expirarea celor 18 luni menționate la alineatul (3), cu excepția cazului în care dovada nu a putut fi furnizată în termenul acordat din motive de forță majoră.
Articolul 22
(1) Dacă, în termenul stabilit prin reglementarea specifică a Uniunii, se face dovada că cerința sau cerințele principale au fost respectate în timp ce o cerință secundară nu a fost respectată, se eliberează o parte a garanției, iar restul sumei asigurate se reține. Procedura prevăzută la articolul 28 pentru recuperarea sumei reținute se aplică.
(2) Procentul de eliberare a garanției corespunde garanției care acoperă partea respectivă din suma garantată, din care se scad15 % și:
(a)
10 % din suma rămasă după scăderea celor 15 % pentru fiecare zi:
(i)
de depășire a unui termen maxim egal sau mai mic de 40 zile;
(ii)
de nerespectare a unui termen minim egal sau mai mic de 40 de zile;
(b)
5 % din suma rămasă după scăderea celor 15 % pentru fiecare zi:
(i)
de depășire a unui termen maxim cuprins între 41 și 80 de zile;
(ii)
de nerespectare a unui termen minim cuprins între 41 și 80 de zile;
(c)
2 % din suma rămasă după scăderea celor 15 % pentru fiecare zi:
(i)
de depășire a unui termen maxim, egal sau mai mare de 81 de zile;
(ii)
de nerespectare a unui termen minim, egal sau mai mare de 81 de zile.
(3) Dispozițiile prezentului articol nu se aplică termenelor privind cererile sau utilizarea licențelor de import și de export și certificatelor de fixare în avans, termenelor privind stabilirea taxelor la import și export și a restituirilor la export prin licitație.
Articolul 23
(1) Nerespectarea uneia sau mai multor cerințe subordonate duce la reținerea a 15 % din partea în cauză din suma garantată, cu excepția cazului în care respectarea cerinței a fost împiedicată de un caz de forță majoră.
(2) Procedura prevăzută la articolul 28 pentru recuperarea sumei reținute se aplică imediat.
(3) Prezentul articol nu se aplică în cazul aplicării articolului 21 alineatul (3).
Articolul 24
Dacă se aduce dovada faptului că au fost respectate toate cerințele principale, dar că o cerință secundară și o cerință subordonată nu au fost respectate, se aplică articolele 22 și 23, iar suma totală reținută este suma reținută prin aplicarea articolului 22 majorată cu 15 % din partea în cauză din suma garantată.
Articolul 25
Valoarea totală a sumei reținute nu poate depăși 100 % din partea vizată a sumei garantate.
CAPITOLUL VI
DISPOZIȚII GENERALE
Articolul 26
(1) O garanție se eliberează parțial la cerere, dacă dovada prevăzută în acest sens se face pentru o parte din cantitatea de produs, cu condiția ca această parte să nu fie mai mică decât o cantitate minimă stabilită în regulamentul de impunere a garanției.
În cazul în care reglementările specifice ale Uniunii nu prevăd o cantitate minimă, autoritatea competentă poate limita ea însăși numărul de părți eliberate de orice garanție și poate stabili o sumă minimă pentru orice eliberare de acest tip.
(2) Înainte de eliberarea totală sau parțială a garanției, autoritatea competentă poate solicita prezentarea unei cereri de eliberare în scris.
(3) În cazul în care o garanție acoperă, în conformitate cu articolul 9 alineatul (1), mai mult de 100 % din suma care trebuie garantată, partea garanției care depășește procentul de 100 % se eliberează atunci când restul sumei garantate este definitiv eliberat sau reținut.
Articolul 27
(1) Dacă nu este prevăzut niciun termen pentru prezentarea dovezilor necesare în vederea eliberării unei garanții, acesta va fi de:
(a)
12 luni de la termenul stabilit pentru respectarea cerinței sau cerințelor principale; sau
(b)
dacă un astfel de termen menționat la litera (a) nu este precizat, 12 luni de la data la care au fost îndeplinite cerința sau cerințele principale.
(2) Perioada prevăzută la alineatul (1) nu trebuie să depășească 3 ani de la data la care garanția a fost afectată obligației în cauză, cu excepția cazurilor de forță majoră.
Articolul 28
(1) Atunci când autoritatea competentă are cunoștință despre elemente care antrenează reținerea parțială sau totală a garanției, aceasta solicită fără întârziere părții interesate achitarea sumei reprezentând garanția reținută, plata trebuind să se efectueze într-un termen de maximum treizeci de zile de la data primirii solicitării de plată.
În cazul în care plata nu a fost efectuată în termenul menționat, autoritatea competentă:
(a)
încasează fără întârziere, definitiv, garanția menționată în articolul 7 alineatul (1) litera (a);
(b)
cere fără întârziere să se efectueze plata cauțiunii menționate în articolul 7 alineatul (1) litera (b) în termen de maximum treizeci de zile de la data primirii solicitării de plată;
(c)
adoptă fără întârziere măsurile necesare pentru ca:
(i)
garanțiile menționate în articolul 7 alineatul (2) literele (a), (c), (d) și (e) să fie convertite în numerar pentru ca suma reținută să poată fi pusă la dispoziția sa;
(ii)
fondurile blocate în bancă, menționate în articolul 7 alineatul (2) litera (b), să fie puse la dispoziția sa.
Autoritatea competentă poate să încaseze fără întârziere și definitiv garanția menționată în articolul 7 alineatul (1) litera (a), fără a solicita în prealabil plata de către partea interesată.
(2) Autoritatea competentă poate renunța la reținerea unei sume mai mici de 60 EUR, cu condiția ca actele cu putere de lege și actele administrative de drept intern să prevadă norme similare pentru cazuri asemănătoare.
(3) Fără a aduce atingere dispozițiilor alineatului (1), în cazul în care s-a adoptat decizia reținerii unei garanții, iar reținerea propriu-zisă a fost amânată ca urmare a unui recurs în conformitate cu legislația națională, partea interesată achită dobânzi la suma efectiv reținută, pentru perioada care începe la treizeci de zile de la data primirii solicitării de plată menționate în alineatul (1) primul paragraf și se încheie în ziua precedentă plății sumei reținute efectiv.
În cazurile în care, în urma rezultatului unui recurs, părții interesate i se cere să plătească în interval de 30 de zile suma reținută, statul membru poate accepta, în vederea calculării dobânzii, ca plata să se facă în a 20-a zi de la data unei astfel de solicitări.
Rata dobânzii aplicabile se calculează în funcție de dispozițiile legislației interne, dar nu poate fi în niciun caz mai mică decât rata dobânzii aplicabile pentru recuperarea de sume la nivel național.
Organismele plătitoare deduc dobânzile plătite din cheltuielile Fondului european de garantare agricolă (FEGA) sau ale Fondului european agricol pentru dezvoltare rurală (FEADR), în conformitate cu dispozițiile Regulamentului (CEE) nr. 352/78 al Consiliului (11).
Statele membre pot solicita periodic o suplimentare a garanției, ținând seama de nivelul dobânzii aplicabile.
În cazul în care s-a reținut o garanție, suma a fost deja alocată FEGA sau FEADR și, ca urmare a unui recurs, suma reținută și dobânzile calculate la rata dobânzii prevăzută de legislația internă trebuie rambursate parțial sau total, rambursarea cade în sarcina FEGA sau FEADR, cu excepția cazului în care este imputabilă neglijenței sau unei greșeli grave a administrațiilor sau organismelor statelor membre.
Articolul 29
Conform procedurii menționate la articolul 195 alineatul (2) din Regulamentul (CE) nr. 1234/2007 și în articolele corespunzătoare din alte regulamente relevante, Comisia poate prevedea derogări de la dispozițiile precedente.
CAPITOLUL VII
INFORMĂRI
Articolul 30
(1) Statele membre păstrează la dispoziția Comisiei numărul și suma totală a garanțiilor reținute, pentru fiecare an, indiferent care este stadiul la care s-a ajuns în cadrul procedurii din articolul 28, făcând deosebirea în fiecare caz între cele alocate bugetelor naționale și cele alocate bugetului Uniunii.
(2) Informațiile menționate în alineatul (1) sunt stabilite pentru toate garanțiile reținute pentru o sumă mai mare de 1 000 EUR, ca și pentru fiecare dispoziție a Uniunii care prevede constituirea unei garanții.
(3) Informațiile cuprind atât sumele plătite direct de către partea interesată, cât și sumele recuperate prin realizarea garanției.
Articolul 31
Statele membre păstrează la dispoziția Comisiei următoarele informații:
(a)
tipurile de instituții autorizate să acționeze în calitate de garanți și cerințele stabilite;
(b)
tipurile de garanții acceptate în conformitate cu articolul 7 alineatul (2) și cerințele stabilite.
Articolul 32
Regulamentul (CEE) nr. 2220/85 se abrogă.
Trimiterile la regulamentul abrogat se înțeleg ca trimiteri la prezentul regulament și se citesc în conformitate cu tabelul de corespondență din anexa II.
Articolul 33
Prezentul regulament intră în vigoare în a douăzecea zi de la publicarea în Jurnalul Oficial al Uniunii Europene.
Prezentul regulament este obligatoriu în toate elementele sale și se aplică direct în toate statele membre.
Adoptat la Bruxelles, 28 martie 2012.