NAŘÍZENÍ KOMISE V PŘENESENÉ PRAVOMOCI (EU) č. 1187/2014
ze dne 2. října 2014,
kterým se doplňuje nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) č. 575/2013, pokud jde o regulační technické normy pro určování celkové expozice vůči klientovi nebo ekonomicky spjaté skupině klientů v případě transakcí s podkladovými aktivy
(Text s významem pro EHP)
EVROPSKÁ KOMISE,
s ohledem na Smlouvu o fungování Evropské unie,
s ohledem na nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 575/2013 ze dne 26. června 2013 o obezřetnostních požadavcích na úvěrové instituce a investiční podniky a o změně nařízení (EU) č. 648/2012 (1), a zejména na čl. 390 odst. 8 třetí pododstavec uvedeného nařízení,
vzhledem k těmto důvodům:
(1)
S cílem určit celkovou expozici vůči určitému dlužníkovi, která vyplývá z expozic instituce vůči určité transakci s podkladovými aktivy, by měly být nejprve určeny hodnoty expozice pro každou z těchto expozic odděleně. Celková hodnota expozice by poté měla být určena jako souhrn těchto expozic, neměla by však být vyšší než hodnota expozice vzniklé ze samotného podkladového aktiva.
(2)
Pokud jsou expozice ostatních investorů rovnocenné expozici instituce, měla by hodnota expozice instituce vůči podkladovému aktivu odrážet poměrné rozdělení ztrát mezi rovnocenné expozice. To vyplývá ze skutečnosti, že pokud dojde u podkladového aktiva k selhání, ztráty jsou mezi rovnocenné expozice vždy rozděleny podle poměrného podílu každé z těchto expozic, a maximální výše ztráty, kterou instituce utrpí v případě úplné ztráty hodnoty podkladového aktiva, je tak omezena na podíl odpovídající poměru expozice instituce k celkové hodnotě všech rovnocenných expozic.
(3)
Je třeba rozlišovat mezi transakcemi, v nichž mají všichni investoři rovnocenné postavení, jako je tomu u subjektů kolektivního investování, a jinými transakcemi, jako jsou například sekuritizace, které mohou zahrnovat rozdělení do tranší, v nichž mohou mít expozice různou senioritu. V prvním případě výsledná expozice vůči podkladovému aktivu závisí výlučně na poměrném podílu expozice investora ve vztahu k expozicím všech investorů. Ve druhém případě jsou ztráty nejprve přiděleny určitým tranším v závislosti na jejich senioritě a následně, pokud do stejné tranše investoval více než jeden investor, poměrným dílem investorům. Se všemi tranšemi v sekuritizaci by se mělo zacházet stejným způsobem, jelikož v případě pesimistického scénáře mohou podřízené tranše velmi rychle zaniknout. Zejména by se měla zaúčtovat maximální výše ztráty, kterou v případě úplné ztráty hodnoty podkladového aktiva utrpí všichni investoři v určité tranši, jelikož z podřízených tranší by nemělo být zaúčtováno žádné snížení. Expozice instituce vůči podkladovému aktivu určité transakce by neměla překročit celkovou hodnotu expozice této tranše (jelikož ztráta investora z dané tranše, způsobená selháním podkladového aktiva, nemůže být nikdy vyšší než celková hodnota expozice tranše) a hodnotu expozice tvořené podkladovým aktivem (jelikož instituce nemůže nikdy ztratit více než hodnotu podkladového aktiva). Toto omezení maximální ztráty by mělo být zohledněno použitím nižší z obou hodnot expozice a následným uplatněním postupu pro účtování poměrného rozdělení ztrát mezi veškeré expozice, jež mají v této tranši rovnocenné postavení, v případě, že má tato tranše více než jednoho investora.
(4)
Ačkoli se předpokládá, že instituce identifikují všechny dlužníky podkladových aktiv transakcí, do nichž investují, mohou se vyskytnout případy, kdy by to pro instituce znamenalo neúnosné náklady nebo kdy okolnosti brání instituci v identifikaci určitých dlužníků. V takových případech, je-li expozice vůči podkladovému aktivu dostatečně malá, aby k celkové expozici vůči určitému klientovi nebo ekonomicky spjaté skupině klientů přispívala pouze nevýznamně, mělo by být dostatečné přiřadit tuto expozici k transakci jako samostatného klienta. Celkový objem takových expozic vůči podkladovým aktivům stejné transakce by měl poté být stále omezen limitem velkých expozic pro tuto transakci. Příspěvek podkladového aktiva k celkové expozici by měl být považován za nevýznamný, je-li k dosažení limitu 25 % způsobilého kapitálu instituce třeba nejméně 100 expozic vůči podkladovým aktivům transakce. To by vyžadovalo, aby hodnota expozice nepřekročila 0,25 % způsobilého kapitálu instituce.
(5)
S cílem zamezit neomezené celkové expozici vzniklé nedostatkem informací je třeba přiřadit expozice, jejichž hodnota přesahuje 0,25 % způsobilého kapitálu instituce a u nichž chybí informace o dlužníkovi, hypotetickému klientovi (neznámý klient), na něhož by se měl vztahovat 25 % limit velkých expozic.
(6)
Pokud instituce není schopna rozlišit objem jednotlivých podkladových aktiv v rámci transakce, existuje riziko, že se podkladová aktiva transakce vztahují ke stejnému dlužníkovi nebo ekonomicky spjaté skupině klientů. V takovém případě by instituce měla mít za účelem zmírnění tohoto rizika povinnost posoudit význam celkové hodnoty svých expozic v rámci transakce, než bude schopna přiřadit ji transakci jako samostatného klienta namísto „neznámého klienta“.
(7)
Struktura transakce by neměla představovat dodatečnou expozici, zajišťují-li okolnosti transakce, že ke ztrátám z expozice vůči této transakci může dojít pouze v důsledku selhání podkladových aktiv. Dodatečná expozice by se měla vykázat, pokud se transakce týká platební povinnosti určité osoby navíc k peněžním tokům (nebo přinejmenším před peněžními toky) z podkladových aktiv, vzhledem k tomu, že investorům by mohly v důsledku selhání této osoby vzniknout další ztráty, i když u podkladového aktiva k selhání nedojde. Dodatečná expozice by se rovněž měla vykázat, pokud okolnosti transakce umožňují přesměrování peněžních toků na osobu, která nemá nárok je obdržet, jelikož by investorům mohly vzniknout další ztráty, i když u podkladového aktiva k selhání nedošlo. Dodatečná expozice by se neměla vykazovat u subjektů kolektivního investování do převoditelných cenných papírů (SKIPCP) podle směrnice Evropského parlamentu a Rady 2009/65/ES (2), jelikož peněžní toky nelze přesměrovat na osoby, které podle podmínek transakce nemají nárok tyto peněžní toky obdržet. Stejný předpoklad by se měl uplatnit i u subjektů, na které se vztahují rovnocenné požadavky legislativních aktů Unie nebo třetí země.
(8)
Existence a hodnota expozic vůči klientovi nebo ekonomicky spjaté skupině klientů vyplývající z expozic vůči transakcím nezávisí na tom, zda jsou expozice vůči transakcím přiřazeny obchodnímu nebo investičnímu portfoliu. Podmínky a metodiky pro stanovení expozic vůči transakcím s podkladovými aktivy by proto měly být stejné bez ohledu na to, zda jsou tyto expozice přiřazeny obchodnímu nebo investičnímu portfoliu instituce.
(9)
Toto nařízení vychází z návrhů regulačních technických norem, které Komisi předložil Evropský orgán pro bankovnictví (EBA).
(10)
EBA uskutečnil otevřené veřejné konzultace o návrzích regulačních technických norem, z nichž toto nařízení vychází, analyzoval potenciální související náklady a přínosy a požádal o stanovisko skupinu subjektů působících v bankovnictví zřízenou podle článku 37 nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) č. 1093/2010 (3),
PŘIJALA TOTO NAŘÍZENÍ:
Článek 1
Předmět
Toto nařízení stanoví podmínky a metodiky pro stanovení celkové expozice instituce vůči klientovi nebo ekonomicky spjaté skupině klientů ve vztahu k expozicím prostřednictvím transakcí s podkladovými aktivy a podmínky, za kterých struktura transakcí s podkladovými aktivy nepředstavuje dodatečnou expozici.
Článek 2
Definice
Pro účely tohoto nařízení se použijí tyto definice:
a)
„transakcemi“ se rozumí transakce uvedené v čl. 112 písm. m) a o) nařízení (EU) č. 575/2013 a jiné transakce, u nichž existuje expozice vůči podkladovým aktivům;
b)
„neznámým klientem“ se rozumí jeden hypotetický klient, jemuž instituce přiřazuje všechny expozice, u nichž nebyl identifikován dlužník, pokud se nepoužije čl. 6 odst. 2 písm. a) a b) a čl. 6 odst. 3 písm. a) tohoto nařízení.
Článek 3
Identifikace expozic vzniklých z transakcí
1. Instituce stanoví příspěvek k celkové expozici vůči určitému klientovi nebo ekonomicky spjaté skupině klientů, jenž vznikne z určité transakce, v souladu s metodikou uvedenou v článcích 4, 5 a 6.
Instituce určí pro každé z podkladových aktiv samostatně svou expozici vůči tomuto podkladovému aktivu v souladu s článkem 5.
2. Instituce posoudí, zda určitá transakce představuje dodatečnou expozici, v souladu s článkem 7.
Článek 4
Podkladové expozice vůči transakcím, jež mají samy podkladová aktiva
1. Při posuzování podkladových expozic transakce (transakce A), jež má sama podkladovou expozici vůči jiné transakci (transakce B), pro účely článků 5 a 6 přistupuje instituce k expozici vůči transakci B, jako by byla nahrazena podkladovými expozicemi transakce B.
2. Odstavec 1 se použije, pokud jsou podkladové expozice expozicemi vůči transakcím s podkladovými aktivy.
Článek 5
Výpočet hodnoty expozice
1. Expozicí instituce vůči podkladovému aktivu transakce je nižší z těchto hodnot:
a)
hodnota expozice vyplývající z podkladového aktiva;
b)
celková hodnota expozic instituce vůči podkladovému aktivu vyplývající ze všech expozic instituce vůči transakci.
2. Pro každou expozici instituce vůči transakci se hodnota výsledné expozice vůči podkladovému aktivu stanoví takto:
a)
pokud jsou expozice všech investorů v této transakci rovnocenné, představuje hodnotu výsledné expozice vůči podkladovému aktivu poměrný podíl expozice dané instituce vůči transakci vynásobený hodnotou expozice tvořené podkladovým aktivem;
b)
v jiných případech než uvedených v písmeni a) představuje hodnotu výsledné expozice vůči podkladovému aktivu poměrný podíl expozice dané instituce vůči transakci vynásobený nižší z těchto hodnot:
i)
hodnota expozice tvořené podkladovým aktivem,
ii)
celková hodnota expozice dané instituce vůči transakci spolu se všemi ostatními expozicemi vůči této transakci, jež jsou rovnocenné expozici dané instituce.
3. Poměrný podíl expozice dané instituce vůči transakci představuje hodnota expozice dané instituce dělená celkovou hodnotou expozice dané instituce spolu se všemi ostatními expozicemi vůči této transakci, jež jsou rovnocenné expozici dané instituce.
Článek 6
Postup pro stanovení příspěvku podkladových expozic k celkovým expozicím
1. Pro každou expozici vůči úvěrovému riziku, u níž je identifikován dlužník, instituce zahrne hodnotu své expozice vůči příslušnému podkladovému aktivu do výpočtu celkové expozice vůči tomuto dlužníkovi jako individuálnímu klientovi nebo ekonomicky spjaté skupině klientů, k níž tento dlužník náleží.
2. Pokud instituce neidentifikovala dlužníka podkladové expozice vůči úvěrovému riziku nebo pokud instituce není schopna potvrdit, že podkladová expozice nepředstavuje expozici vůči úvěrovému riziku, přiřadí instituce tuto expozici následujícím způsobem:
a)
pokud hodnota expozice nepřesahuje 0,25 % způsobilého kapitálu instituce, přiřadí tuto expozici vůči transakci jako samostatného klienta;
b)
pokud je hodnota expozice nejméně 0,25 % způsobilého kapitálu instituce a instituce je schopna prostřednictvím mandátu transakce zajistit, že podkladové expozice transakce nejsou spojeny s žádnými jinými expozicemi v jejím portfoliu, včetně podkladových expozic z jiných transakcí, přiřadí tuto expozici vůči transakci jako samostatného klienta;
c)
v jiných případech než uvedených v písmenech a) a b) přiřadí tuto expozici neznámému klientovi.
3. Pokud instituce není schopna rozlišit podkladové expozice určité transakce, přiřadí celkovou hodnotu svých expozic vůči transakci takto:
a)
pokud tato celková hodnota expozice nepřesahuje 0,25 % způsobilého kapitálu instituce, přiřadí tuto celkovou hodnotu expozice vůči transakci jako samostatného klienta;
b)
v jiných případech než uvedených v písmeni a) přiřadí tuto celkovou hodnotu expozice neznámému klientovi.
4. Pro účely odstavců 1 a 2 instituce pravidelně alespoň jednou měsíčně monitorují uvedené transakce s cílem zjistit možné změny složení a relativního podílu podkladových expozic.
Článek 7
Dodatečná expozice představovaná strukturou transakce
1. Struktura transakce nepředstavuje dodatečnou expozici, pokud transakce splňuje obě tyto podmínky:
a)
právní a operační struktura transakce je navržena tak, aby správci transakce nebo třetí straně zabránila v přesměrování jakýchkoli peněžních toků, jež jsou výsledkem transakce, na osoby, které jinak podle podmínek transakce nemají nárok tyto peněžní toky obdržet;
b)
od emitenta ani žádné jiné osoby nelze podle podmínek transakce požadovat, aby ve prospěch instituce provedli platbu navíc k peněžním tokům z podkladových aktiv nebo jako zálohu na tyto peněžní toky.
2. Podmínka v odst. 1 písm. a) se považuje za splněnou, jedná-li se o jednu z těchto transakcí:
a)
SKIPCP ve smyslu čl. 1 odst. 2 směrnice 2009/65/ES;
b)
subjekt usazený ve třetí zemi vykonávající činnosti podobné těm, jež vykonávají SKIPCP, který podléhá dohledu na základě legislativního aktu Unie nebo právních předpisů třetí země, která uplatňuje požadavky v oblasti dohledu a regulace, jež jsou přinejmenším rovnocenné požadavkům, které jsou v Unii uplatňovány vůči SKIPCP.
Článek 8
Vstup v platnost
Toto nařízení vstupuje v platnost dvacátým dnem po vyhlášení v Úředním věstníku Evropské unie.
Toto nařízení je závazné v celém rozsahu a přímo použitelné ve všech členských státech.
V Bruselu dne 2. října 2014.
DELEGOVANÉ NARIADENIE KOMISIE (EÚ) č. 1187/2014
z 2. októbra 2014,
ktorým sa dopĺňa nariadenie Európskeho parlamentu a Rady (EÚ) č. 575/2013, pokiaľ ide o regulačné technické predpisy na určenie celkovej expozície voči klientovi alebo skupine prepojených klientov v súvislosti s transakciami s podkladovými aktívami
(Text s významom pre EHP)
EURÓPSKA KOMISIA,
so zreteľom na Zmluvu o fungovaní Európskej únie,
so zreteľom na nariadenie Európskeho parlamentu a Rady (EÚ) č. 575/2013 z 26. júna 2013 o prudenciálnych požiadavkách na úverové inštitúcie a investičné spoločnosti a o zmene nariadenia (EÚ) č. 648/2012 (1), a najmä na jeho článok 390 ods. 8 tretí pododsek,
keďže:
(1)
S cieľom určiť celkovú expozíciu voči určitému dlžníkovi, ktorá vyplýva z expozícií inštitúcie voči transakcii s podkladovými aktívami, by sa mala najskôr určiť hodnota expozície samostatne pre každú z týchto expozícií. Celková hodnota expozície by sa potom mala určiť podľa súhrnu týchto expozícií, nemala by však byť väčšia než hodnota expozície vzniknutej zo samotného podkladového aktíva.
(2)
Keď majú expozície ostatných investorov rovnocenné postavenie s expozíciou inštitúcie, hodnota expozície inštitúcie voči podkladovému aktívu by mala odrážať pomerné rozdelenie strát medzi expozície, ktoré majú rovnocenné postavenie. To vyplýva zo skutočnosti, že ak dôjde k zlyhaniu podkladového aktíva, straty sú medzi expozície, ktoré majú rovnocenné postavenie, vždy rozdelené podľa pomerného podielu každej z týchto expozícií a maximálna strata, ktorú inštitúcia utrpí v prípade úplnej straty podkladového aktíva, je obmedzená na časť podľa podielu expozície inštitúcie na celkovej hodnote všetkých expozícií, ktoré majú rovnocenné postavenie.
(3)
Malo by sa rozlišovať medzi transakciami, v ktorých majú všetci investori rovnocenné postavenie, ako sú podniky kolektívneho investovania, a inými transakciami, ako sú sekuritizácie, ktoré môžu zahŕňať tranžovanie, kde sa expozície môžu z hľadiska nadriadenosti líšiť. V prvom prípade výsledná expozícia voči podkladovému aktívu závisí výhradne od pomerného podielu expozície investora vo vzťahu k expozíciám všetkých investorov. V druhom prípade sa straty najskôr priradia určitým tranžiam v závislosti od ich nadriadenosti a potom, v prípade viac než jedného investora v tej istej tranži, sa rozdelia medzi investorov na pomernom základe. So všetkými tranžami v sekuritizácii by sa malo zaobchádzať rovnako, keďže v prípade najhoršieho scenára môžu podriadené tranže veľmi rýchlo zaniknúť. Predovšetkým by sa mala vykázať maximálna strata, ktorú v prípade úplnej straty podkladového aktíva utrpia všetci investori v určitej tranži, keďže z podriadených tranží by sa nemalo vykázať žiadne zmiernenie. Expozícia inštitúcie voči podkladovému aktívu transakcie by nemala presiahnuť celkovú hodnotu expozície tejto tranže (keďže strata pre investora v danej tranži, ktorá vyplýva zo zlyhania podkladového aktíva, nemôže byť nikdy vyššia než celková hodnota expozície tranže) a hodnotu expozície tvorenej podkladovým aktívom (keďže inštitúcia nemôže nikdy stratiť viac než hodnotu podkladového aktíva). Toto obmedzenie maximálnej straty by sa malo zohľadniť použitím nižšej z oboch hodnôt expozície a potom uplatnením postupu na vykázanie pomerného rozdelenia strát medzi všetky expozície, ktoré majú v tejto tranži rovnocenné postavenie, v prípade viac než jedného investora v tejto tranži.
(4)
Hoci sa očakáva, že inštitúcie identifikujú všetkých dlžníkov podkladových aktív transakcií, do ktorých investujú, môžu nastať prípady, keď by tým inštitúciám vznikli neopodstatnené náklady alebo keď okolnosti bránia inštitúciám v identifikácii určitých dlžníkov. Keď je expozícia voči podkladovému aktívu ako taká dostatočne malá, aby k celkovej expozícii voči určitému klientovi alebo skupine prepojených klientov prispievala len nevýznamne, malo by byť postačujúce priradiť túto expozíciu transakcii ako samostatného klienta. Celkový objem takýchto expozícií voči podkladovým aktívam rovnakej transakcie by mal byť potom stále obmedzený limitom veľkej majetkovej angažovanosti pre túto transakciu. Podiel podkladového aktíva na celkovej expozícii by sa mal predpokladať za nevýznamný, ak je pre dosiahnutie limitu 25 % prípustného kapitálu inštitúcie potrebných aspoň 100 expozícií voči podkladovým aktívam transakcie. To by vyžadovalo, aby hodnota expozície nepresiahla 0,25 % prípustného kapitálu inštitúcie.
(5)
S cieľom zabrániť neobmedzenej celkovej expozícii z dôvodu nedostatku informácií by bolo potrebné priradiť expozície, ktorých hodnota presahuje 0,25 % prípustného kapitálu inštitúcie a pri ktorých chýbajú informácie o dlžníkovi, hypotetickému klientovi (neznámy klient), na ktorého by sa mal vzťahovať limit veľkej majetkovej angažovanosti vo výške 25 %.
(6)
Ak inštitúcia nedokáže rozlíšiť medzi podkladovými aktívami transakcie z hľadiska ich objemu, existuje riziko, že podkladové aktíva transakcie sa vzťahujú na rovnakého dlžníka alebo skupinu prepojených klientov. V takom prípade by sa na účely zmiernenia tohto rizika malo od inštitúcie vyžadovať, aby posúdila významnosť celkovej hodnoty svojich expozícií voči transakcii predtým, než ju bude môcť priradiť transakcii ako samostatného klienta miesto „neznámeho klienta“.
(7)
Štruktúra transakcie by nemala predstavovať dodatočnú expozíciu, keď okolnosti transakcie zabezpečujú, že straty z expozície voči tejto transakcii môžu vyplývať len zo zlyhania podkladových aktív. Dodatočná expozícia by sa mala vykázať vtedy, keď transakcia zahŕňa platobnú povinnosť určitej osoby navyše k peňažným tokom, alebo aspoň pred peňažnými tokmi, z podkladových aktív vzhľadom na to, že investori by mohli v prípade zlyhania tejto osoby utrpieť ďalšie straty, hoci pri podkladovom aktíve nedošlo k žiadnemu zlyhaniu. Dodatočná expozícia by sa mala vykázať aj vtedy, keď okolnosti transakcie umožňujú presmerovanie peňažných tokov na osobu, ktorá nemá na ne nárok, keďže by investori mohli utrpieť ďalšie straty, hoci pri podkladovom aktíve nedošlo k žiadnemu zlyhaniu. Dodatočná expozícia by sa nemala vykazovať pri podnikoch kolektívneho investovania do prevoditeľných cenných papierov (PKIPCP) podľa smernice Európskeho parlamentu a Rady 2009/65/ES (2) vzhľadom na to, že peňažné toky sa nemôžu presmerovať na osobu, ktorá nemá v rámci transakcie nárok na tieto peňažné toky. To by sa malo predpokladať aj pri subjektoch, na ktoré sa vzťahujú rovnocenné požiadavky podľa legislatívnych aktov Únie alebo právnych predpisov tretej krajiny.
(8)
Existencia a hodnota expozícií voči klientovi alebo skupine prepojených klientov vyplývajúca z expozícií voči transakciám nie sú závislé od toho, či sú expozície voči transakciám pridelené do obchodnej knihy, alebo nie sú zaznamenané v obchodnej knihe. Preto by podmienky a metodiky, ktoré sa majú použiť na identifikáciu expozícií voči transakciám s podkladovými aktívami, mali byť rovnaké bez ohľadu na to, či sú tieto expozície pridelené do obchodnej knihy inštitúcie, alebo v nej nie sú zaznamenané.
(9)
Toto nariadenie vychádza z návrhu regulačných technických predpisov, ktoré Komisii predložil Európsky orgán pre bankovníctvo (EBA).
(10)
EBA vykonal otvorené verejné konzultácie o návrhu regulačných technických predpisov, z ktorých toto nariadenie vychádza, analyzoval možné súvisiace náklady a prínosy a požiadal Skupinu zainteresovaných strán v bankovníctve vytvorenú v súlade s článkom 37 nariadenia Európskeho parlamentu a Rady (EÚ) č. 1093/2010 (3) o stanovisko,
PRIJALA TOTO NARIADENIE:
Článok 1
Predmet úpravy
V tomto nariadení sa presne stanovujú podmienky a metodiky používané na určenie celkovej expozície inštitúcie voči klientovi alebo skupine prepojených klientov v súvislosti s expozíciami prostredníctvom transakcií s podkladovými aktívami a podmienky, za ktorých štruktúra transakcií s podkladovými aktívami nepredstavuje dodatočnú expozíciu.
Článok 2
Vymedzenie pojmov
Na účely tohto nariadenia sa uplatňujú tieto vymedzenia pojmov:
a)
„transakcie“ sú transakcie uvedené v článku 112 písm. m) a o) nariadenia (EÚ) č. 575/2013 a iné transakcie, v prípade ktorých existuje expozícia voči podkladovým aktívam;
b)
„neznámy klient“ je jeden hypotetický klient, ktorému inštitúcia priraďuje všetky expozície, v prípade ktorých neidentifikovala dlžníka, za predpokladu, že sa neuplatňuje článok 6 ods. 2 písm. a) a b) a článok 6 ods. 3 písm. a) tohto nariadenia.
Článok 3
Identifikácia expozícií vyplývajúcich z transakcií
1. Inštitúcia stanovuje podiel na celkovej expozícii voči určitému klientovi alebo skupine prepojených klientov, ktorý vyplýva z určitej transakcie, v súlade s metodikou stanovenou v článkoch 4, 5 a 6.
Inštitúcia určuje v súlade s článkom 5 samostatne pre každé z podkladových aktív svoju expozíciu voči tomuto podkladovému aktívu.
2. Inštitúcia posudzuje v súlade s článkom 7, či určitá transakcia predstavuje dodatočnú expozíciu.
Článok 4
Podkladové expozície voči transakciám, ktoré sami majú podkladové aktíva
1. Pri posudzovaní podkladových expozícií transakcie (transakcia A), ktorá sama má podkladovú expozíciu voči inej transakcii (transakcia B), na účely článkov 5 a 6 inštitúcia zaobchádza s expozíciou voči transakcii B, ako by bola nahradená podkladovými expozíciami transakcie B.
2. Odsek 1 sa uplatňuje, pokiaľ sú podkladové expozície expozíciami voči transakciám s podkladovými aktívami.
Článok 5
Výpočet hodnoty expozície
1. Expozícia inštitúcie voči podkladovému aktívu transakcie zodpovedá nižšej z týchto hodnôt:
a)
hodnote expozície vyplývajúcej z podkladového aktíva;
b)
celkovej hodnote expozícií inštitúcie voči podkladovému aktívu vyplývajúcej zo všetkých expozícií inštitúcie voči transakcii.
2. Pre každú expozíciu inštitúcie voči transakcii sa hodnota výslednej expozície voči podkladovému aktívu stanovuje takto:
a)
ak majú expozície všetkých investorov v tejto transakcii rovnocenné postavenie, hodnotou výslednej expozície voči podkladovému aktívu je pomerný podiel expozície inštitúcie voči transakcii vynásobený hodnotou expozície, ktorú tvorí podkladové aktívum;
b)
v prípadoch iných, než sú uvedené v písm. a), je hodnotou výslednej expozície voči podkladovému aktívu pomerný podiel expozície inštitúcie voči transakcii vynásobený nižšou z týchto hodnôt:
i)
hodnotou expozície tvorenej podkladovým aktívom;
ii)
celkovou hodnotou expozície inštitúcie voči transakcii spolu so všetkými ostatnými expozíciami voči tejto transakcii, ktoré majú rovnocenné postavenie s expozíciou inštitúcie.
3. Pomerným podielom expozície inštitúcie voči transakcii je hodnota expozície inštitúcie vydelená celkovou hodnotou expozície inštitúcie spolu so všetkými ostatnými expozíciami voči tejto transakcii, ktoré majú rovnocenné postavenie s expozíciou inštitúcie.
Článok 6
Postup na stanovenie podielu podkladových expozícií na celkových expozíciách
1. Pre každú expozíciu voči kreditnému riziku, pre ktorú je identifikovaný dlžník, inštitúcia zahrnie pri výpočte celkovej expozície voči tomuto dlžníkovi ako individuálnemu klientovi alebo voči skupine prepojených klientov, do ktorej tento dlžník patrí, hodnotu svojej expozície voči príslušnému podkladovému aktívu.
2. Ak inštitúcia neidentifikovala dlžníka podkladovej expozície voči kreditnému riziku alebo ak inštitúcia nedokáže potvrdiť, že podkladová expozícia nie je expozíciou voči kreditnému riziku, inštitúcia priraďuje túto expozíciu takto:
a)
ak hodnota expozície nepresahuje 0,25 % prípustného kapitálu inštitúcie, priraďuje túto expozíciu transakcii ako samostatného klienta;
b)
ak sa hodnota expozície rovná 0,25 % prípustného kapitálu inštitúcie alebo presahuje 0,25 % prípustného kapitálu inštitúcie a inštitúcia dokáže prostredníctvom mandátu transakcie zabezpečiť, že podkladové expozície transakcie nie sú spojené so žiadnymi inými expozíciami v jej portfóliu vrátane podkladových expozícií z iných transakcií, priraďuje túto expozíciu transakcii ako samostatného klienta;
c)
v prípadoch iných, než sú uvedené v písm. a) a b), priraďuje túto expozíciu neznámemu klientovi.
3. Ak inštitúcia nedokáže rozlíšiť podkladové expozície transakcie, inštitúcia priraďuje celkovú hodnotu svojich expozícií voči transakcii takto:
a)
ak táto celková hodnota expozície nepresahuje 0,25 % prípustného kapitálu inštitúcie, priraďuje túto celkovú hodnotu expozície transakcii ako samostatného klienta;
b)
v prípadoch iných, než sú uvedené v písm. a), priraďuje túto celkovú expozíciu neznámemu klientovi.
4. Na účely odsekov 1 a 2 inštitúcie pravidelne a aspoň raz za mesiac monitorujú takéto transakcie, pokiaľ ide o možné zmeny zloženia a relatívneho podielu podkladových expozícií.
Článok 7
Dodatočná expozícia, ktorú predstavuje štruktúra transakcie
1. Štruktúra transakcie nepredstavuje dodatočnú expozíciu, ak transakcia spĺňa obidve tieto podmienky:
a)
právna a operačná štruktúra transakcie je navrhnutá tak, aby správcovi transakcie alebo tretej strane zabránila v presmerovaní akýchkoľvek peňažných tokov, ktoré vyplývajú z transakcie, na osoby, ktoré podľa podmienok transakcie nemajú inak nárok na tieto peňažné toky;
b)
ani od emitenta, ani od žiadnej inej osoby sa nemôže v rámci transakcie vyžadovať, aby uskutočnili platbu inštitúcii navyše k peňažným tokom z podkladových aktív alebo ako zálohu na tieto peňažné toky.
2. Podmienka uvedená v odseku 1 písm. a) sa považuje za splnenú, ak transakcia predstavuje jeden z týchto prípadov:
a)
PKIPCP podľa vymedzenia v článku 1 ods. 2 smernice 2009/65/ES;
b)
podnik usadený v tretej krajine, ktorý vykonáva činnosti podobné tým, ktoré vykonáva PKIPCP, a na ktorý sa vzťahuje dohľad podľa legislatívneho aktu Únie alebo podľa právnych predpisov tretej krajiny, ktorá uplatňuje požiadavky dohľadu a regulatórne požiadavky, ktoré sú prinajmenšom rovnocenné s tými, ktoré sa v Únii uplatňujú na PKIPCP.
Článok 8
Nadobudnutie účinnosti
Toto nariadenie nadobúda účinnosť dvadsiatym dňom po jeho uverejnení v Úradnom vestníku Európskej únie.
Toto nariadenie je záväzné v celom rozsahu a priamo uplatniteľné vo všetkých členských štátoch.
V Bruseli 2. októbra 2014