SMĚRNICE RADY (EU) 2015/637
ze dne 20. dubna 2015
o opatřeních v oblasti koordinace a spolupráce s cílem usnadnit konzulární ochranu nezastoupených občanů Unie ve třetích zemích a o zrušení rozhodnutí 95/553/ES
RADA EVROPSKÉ UNIE,
s ohledem na Smlouvu o fungování Evropské unie, a zejména na článek 23 této smlouvy,
s ohledem na návrh Evropské komise,
s ohledem na stanovisko Evropského parlamentu (1),
v souladu se zvláštním legislativním postupem,
vzhledem k těmto důvodům:
(1)
Občanství Unie představuje základní právní postavení státních příslušníků členských států. Právo na diplomatickou a konzulární ochranu jiným členským státem na území třetí země, kde členský stát, jehož jsou státními příslušníky, nemá své zastoupení, za stejných podmínek jako státní příslušníci tohoto státu je jedním z konkrétních práv, která občanům Unie přiznává čl. 20 odst. 2 písm. c) Smlouvy o fungování Evropské unie (dále jen „Smlouva o fungování EU“).
(2)
Lisabonská smlouva posílila právní postavení občanství Unie a práva, která jsou s ním spojena. Článek 23 Smlouvy o fungování EU tak stanoví přijímání směrnic o opatřeních v oblasti koordinace a spolupráce nezbytných pro usnadnění konzulární ochrany nezastoupených občanů Unie.
(3)
Hodnoty, na nichž je Unie založena, zahrnují solidaritu, nediskriminaci a dodržování lidských práv; ve svých vztazích s okolním světem by Unie měla prosazovat své hodnoty a přispívat k ochraně svých občanů. Základní právo na konzulární ochranu nezastoupených občanů Unie za stejných podmínek, jaké mají státní příslušníci dotyčného státu, je zakotveno v článku 46 Listiny základních práv Evropské unie (dále jen „Listina“) a je projevem evropské solidarity. Dává konceptu občanství Unie vnější rozměr a posiluje identitu Unie ve třetích zemích.
(4)
Cílem této směrnice je stanovit opatření v oblasti spolupráce a koordinace nezbytná pro další usnadnění konzulární ochrany nezastoupených občanů Unie. Tato opatření by měla posílit právní jistotu, jakož i účinnou spolupráci a solidaritu mezi konzulárními úřady.
(5)
V souladu s čl. 20 odst. 2 písm. c) a článkem 23 Smlouvy o fungování EU by členské státy měly nezastoupeným občanům poskytovat konzulární ochranu za stejných podmínek jako svým vlastním státním příslušníkům. Touto směrnicí není dotčena pravomoc členských států určit rozsah ochrany poskytované svým vlastním státním příslušníkům.
(6)
Touto směrnicí nejsou dotčeny konzulární styky mezi členskými státy a třetími zeměmi, zejména jejich práva a povinnosti vyplývající z mezinárodních zvyklostí a dohod, zejména z Úmluvy o konzulárních stycích zedne 24. dubna 1963 (dále jen „Vídeňská úmluva“), které členské státy uplatňují v souladu s právem Unie. Podle článku 8 Vídeňské úmluvy mohou členské státy poskytovat konzulární ochranu jménem jiného členského státu po příslušném uvědomění, a pokud dotyčná třetí země nevznese námitky. Problémy mohou nastat zejména v situacích týkajících se občanů, kteří jsou zároveň státními příslušníky hostitelské země. Členské státy by měly za podpory místní konzulární spolupráce přijmout nezbytná opatření ve vztahu k třetím zemím s cílem zajistit, že je možné v jakémkoli daném případě poskytnout konzulární ochranu jménem jiných členských států.
(7)
Pokud nezastoupení občané potřebují ochranu ve třetích zemích, je nezbytná účinná spolupráce a koordinace. Členský stát poskytující pomoc, který je zastoupen ve třetí zemi, a členský stát, jehož je občan státním příslušníkem, by měly úzce spolupracovat. Místní konzulární spolupráce může být u nezastoupených občanů zvláště složitá, neboť vyžaduje koordinaci s orgány, které nejsou zastoupeny na místě, případně včetně příslušných velvyslanectví či konzulátů. Je třeba stanovit jasný a stabilní soubor pravidel, aby se zaplnila mezera způsobená nepřítomností velvyslanectví či konzulátu členského státu, jehož je dotčený občan státním příslušníkem. V zájmu zajištění účinné ochrany je nutné také vyjasnit stávající opatření.
(8)
Občané Unie by měli být považováni za nezastoupené ve třetí zemi, jestliže členský stát, jehož jsou státními příslušníky, nemá v dotyčné zemi velvyslanectví, konzulát ani honorárního konzula. Občané by rovněž měli být považování za nezastoupené, jestliže velvyslanectví, konzulát či honorární konzul ustavení na místě nejsou z jakéhokoli důvodu schopni poskytnout v daném případě ochranu, na niž by měla dotčená osoba jinak nárok v souladu s vnitrostátním právem či praxí. Velvyslanectví a konzuláty by se měly vzájemně informovat o veškerých mimořádných okolnostech, jež mohou mít dočasný dopad na jejich schopnost poskytovat konzulární ochranu. Rovněž je třeba zohlednit dostupnost a blízkost. Například občan, který žádá o konzulární ochranu nebo pomoc velvyslanectví či konzulát jiného členského státu, by neměl být odkazován na velvyslanectví, konzulát nebo honorárního konzula členského státu, jehož je státním příslušníkem, jestliže vzhledem k místním okolnostem nebo k nedostatku zdrojů nemůže bezpečně dosáhnout těchto orgánů nebo být jimi dosažen. Pojem neexistence zastoupení by měl být vykládán tak, aby byla zajištěna účinnost práva nezastoupených občanů na ochranu velvyslanectvím či konzulátem jiného členského státu nediskriminačním způsobem, se zohledněním okolností každého konkrétního případu. Občané, kteří jsou státními příslušníky více než jednoho členského státu, by měli být považováni za nezastoupené, jestliže v dotyčné třetí zemi nemá zastoupení žádný členský stát, jehož jsou státními příslušníky.
(9)
Za účelem zajištění účinnosti práva zakotveného v čl. 20 odst. 2 písm. c) Smlouvy o fungování EU a práva na respektování soukromého a rodinného života, jak je uznáno v článku 7 Listiny, a se zohledněním vnitrostátního práva a praxe může být členský stát, který poskytuje pomoc, v závislosti na individuálních okolnostech každého případu povinen poskytnout ochranu rodinným příslušníkům občanů Unie ze třetích zemí. Tato směrnice nebrání v tom, aby se v průběhu konzultací, jež by se měly uskutečnit před poskytnutím pomoci, členský stát poskytující pomoc a členský stát, jehož je nezastoupený občan státním příslušníkem, dohodly v případě potřeby na možnosti rozšíření pomoci rodinným příslušníkům nezastoupeného občana Unie, kterému je poskytována pomoc, ze třetích zemí nad rozsah požadovaný právem nebo vyplývající z praxe členského státu poskytujícího pomoc, přičemž se v nejvyšší možné míře zohlední žádosti členského státu, jehož je nezastoupený občan státním příslušníkem, a za podmínky, že uvedená dohoda splňuje alespoň minimální požadavky stanovené právem Unie. Členské státy však nemusí být s to poskytnout určité druhy konzulární ochrany, například náhradní cestovní doklady, rodinným příslušníkům ze třetích zemí. Pokud se týká pomoci nezletilým, je v první řadě nutno brát ohled na nejvlastnější zájem dítěte, jak je stanoveno článku 24 Listiny a v Úmluvě Organizace spojených národů o právech dítěte ze dne 20. listopadu 1989.
(10)
Nezastoupení občané by měli mít možnost požadovat konzulární ochranu u velvyslanectví či konzulátu kteréhokoli členského státu. Tato skutečnost by však neměla členským státům bránit v uzavírání praktických ujednání za účelem sdílení odpovědnosti za poskytování konzulární ochrany nezastoupeným občanům v souladu s touto směrnicí. Tato ujednání jsou pro občany přínosná, neboť umožňují lepší připravenost na zajišťování účinné ochrany. Členské státy, které obdrží žádosti o ochranu, by měly posoudit, zda je v daném případě nezbytné poskytnout konzulární ochranu, nebo zda může být dotčený případ předán velvyslanectví či konzulátu, který je určen jako příslušný v souladu s případným již platným ujednáním. Členské státy by měly o veškerých těchto ujednáních informovat Komisi a Evropskou službu pro vnější činnost (ESVČ), přičemž Unie a členské státy by měly tato ujednání zveřejnit, aby byla zajištěna transparentnost pro nezastoupené občany.
(11)
Tato směrnice by neměla bránit členským státům, které nejsou v určité třetí zemi zastoupeny, v poskytování konzulární ochrany svým státním příslušníkům, například případným poskytováním on-line konzulárních služeb. Členský stát, jehož je nezastoupený občan státním příslušníkem, by měl mít možnost požádat členský stát, jejž tento občan žádá o konzulární ochranu nebo který dotyčnému občanovi tuto ochranu poskytuje, o předání žádosti či případu, aby poskytl tuto konzulární ochranu sám. Toto předání by nemělo vést k tomu, aby byl dotčený občan zbaven konzulární ochrany.
(12)
Přestože členské státy mají různé tradice, pokud jde o pravomoci honorárních konzulů, honorární konzulové obvykle neposkytují stejnou šíři služeb jako velvyslanectví či konzuláty. Vzhledem k tomu, že honorární konzulové často plní svůj mandát na základě dobrovolnosti, mělo by být rozhodnutí o tom, zda by se tato směrnice měla vztahovat na honorární konzuly, ponecháno na každém členském státě. V závislosti na okolnostech jednotlivých případů by se mohlo po honorárních konzulech požadovat poskytnutí konzulární ochrany nezastoupeným občanům.
(13)
Žádost o ochranu by měla být vyřízena, pokud žadatel předloží platný cestovní pas či průkaz totožnosti občana Unie. Nezastoupení občané, kteří potřebují konzulární ochranu, však již nemusí mít doklady totožnosti v držení. Občanství Unie jako základní právní postavení je přiznáno přímo právem Unie a doklady totožnosti mají pouze deklaratorní význam. Pokud žadatel nemůže předložit platné doklady totožnosti, měl by být tedy schopen prokázat svou totožnost jakýmikoli jinými prostředky. V případě potřeby by mohla být totožnost dotčené osoby ověřena na základě konzultace s orgány členského státu, o kterém žadatel uvádí, že je jeho státním příslušníkem. Pokud jde o rodinné příslušníky ze třetích zemí, kteří žadatele doprovázejí, měly by být orgány členského státu, jehož státním příslušníkem je žadatel, rovněž schopny pomoci členskému státu poskytujícímu pomoc při ověřování totožnosti a existence rodinného vztahu se žadatelem.
(14)
Za účelem stanovení toho, která opatření v oblasti koordinace a spolupráce jsou nezbytná, je třeba upřesnit oblast působnosti konzulární ochrany podle této směrnice. Konzulární ochrana nezastoupených občanů by měla zahrnovat pomoc v řadě typických situací, v nichž členské státy poskytují konzulární ochranu svým vlastním státním příslušníkům, v závislosti na individuálních okolnostech každého případu, například v případě zatčení nebo zadržení, vážné nehody nebo vážného onemocnění a úmrtí, a rovněž co se týče poskytování pomoci a repatriace v případě nouze nebo vydávání náhradních dokladů. Vzhledem k tomu, že potřebná ochrana závisí vždy na dané situaci, neměla by se konzulární ochrana omezovat na situace výslovně uvedené v této směrnici.
(15)
V příslušných případech by měla být náležitě respektována přání občanů, včetně toho, zda by měli být informováni rodinní příslušníci nebo jiní příbuzní, a pokud ano, kteří z nich. Obdobně by měla být v případě úmrtí náležitě zohledněna přání nejbližších pozůstalých ohledně toho, jak naložit s ostatky zesnulého občana. Za tyto kontakty by měl být odpovědný členský stát, jehož je nebo byl nezastoupený občan státním příslušníkem.
(16)
Orgány členských států by měly úzce spolupracovat a koordinovat své postupy mezi sebou a s Unií, zejména s Komisí a ESVČ, v duchu vzájemné úcty a solidarity. V zájmu zajištění rychlé a účinné spolupráce by měly členské státy prostřednictvím zabezpečených internetových stránek ESVČ (Consular OnLine) poskytovat a průběžně aktualizovat informace o příslušných kontaktních místech v členských státech.
(17)
Ve třetích zemích zastupují Unii delegace Unie, které v úzké spolupráci s diplomatickými a konzulárními zastoupeními členských států přispívají k provádění práva občanů Unie na konzulární ochranu, jak je dále upřesněno v článku 35 Smlouvy o Evropské unii. Tato směrnice plně uznává a dále posiluje dosavadní příspěvek ESVČ a delegací Unie, zejména během krizových situací, v souladu s rozhodnutím 2010/427/EU (2), zejména s jeho čl. 5 odst. 10.
(18)
Pokud jde o místní spolupráci, je třeba vyjasnit pravomoci a příslušné úlohy všech relevantních činitelů s cílem zajistit, aby nezastoupení občané obdrželi pomoc, na niž mají nárok, v souladu se zásadou nediskriminace. Místní konzulární spolupráce by měla věnovat náležitou pozornost nezastoupeným občanům, například prostřednictvím shromažďování a pravidelné aktualizace informací o příslušných kontaktních místech a jejich sdílením s místními velvyslanectvími a konzuláty členských států a s delegacemi Unie.
(19)
Zasedání věnovaná místní konzulární spolupráci, pořádaná v úzké spolupráci s příslušnou delegací Unie, by měla zahrnovat pravidelnou výměnu informací o záležitostech týkajících se nezastoupených občanů, jako je bezpečnost občanů, vězeňské podmínky, konzulární notifikace a přístup a koordinace v případě krizí. Na těchto zasedáních by se měly zastoupené členské státy v případě potřeby dohodnout na praktických ujednáních s cílem zajistit nezastoupeným občanům účinnou ochranu. Taková ujednání nemusí být nezbytná například tehdy, je-li počet nezastoupených občanů nízký.
(20)
Pro zajištění odpovídající připravenosti na krize a odpovídajícího řešení krizí je zásadně důležité jasné rozdělení odpovědnosti mezi zastoupené a nezastoupené členské státy a příslušnou delegaci Unie. Krizové plánování by tedy mělo být koordinováno a plně brát v úvahu nezastoupené občany. Za tímto účelem by měly členské státy, které nemají na místě ustaveno velvyslanectví či konzulát, poskytnout v rámci místní připravenosti na reakci na krize veškeré dostupné a relevantní informace o svých občanech na dotčeném území. Tyto informace by měly být v případě krize patřičně aktualizovány. Příslušná velvyslanectví a konzuláty i delegace Unie by měly být informovány o opatřeních učiněných za účelem připravenosti na krize a ve vhodných případech do nich být zapojeny. Informace o těchto opatřeních by měly být zpřístupněny nezastoupeným občanům. V případě krize by vedoucí stát či členský stát nebo členské státy, které koordinují pomoc, měly nediskriminačním způsobem na základě dohodnutého plánování a vývoje situace na místě koordinovat podporu poskytovanou nezastoupeným občanům a využívání dostupných evakuačních kapacit.
(21)
Interoperabilita mezi konzulárními pracovníky a dalšími odborníky na zvládání krizí by měla být posílena, zejména jejich účastí v multidisciplinárních krizových týmech, například v rámci struktur ESVČ pro reakce na krize a operační koordinaci a řešení krizí a v rámci mechanismu civilní ochrany Unie (3).
(22)
Mělo by být možné vyžádat si podporu mechanismu civilní ochrany Unie, je-li potřebná pro konzulární ochranu nezastoupených občanů. O tuto podporu by mohl požádat například vedoucí stát nebo členský stát či členské státy koordinující pomoc.
(23)
Pojem „vedoucí stát“ používaný v této směrnici označuje jeden nebo více členských států zastoupených v dané třetí zemi a pověřených koordinací a vedením pomoci poskytované nezastoupeným občanům během krizí. Koncepce vedoucího státu, jak je stanovena v příslušných obecných pokynech Unie (4), by mohla být dále rozvinuta v souladu s právem Unie, a zejména s touto směrnicí.
(24)
Je-li členský stát informován o žádosti o konzulární ochranu podané osobou, která je dle svého tvrzení nezastoupeným občanem, nebo obdrží-li takovou žádost, měl by vždy - s výjimkou mimořádně naléhavých případů - neprodleně kontaktovat členský stát, jehož je dotyčný občan státním příslušníkem, a před poskytnutím jakékoli pomoci poskytnout tomuto členskému státu veškeré relevantní informace. Členský stát, jehož je občan státním příslušníkem, by měl naopak neprodleně poskytnout veškeré informace, které jsou pro daný případ relevantní. Tato konzultace by měla členskému státu, jehož je dotyčný občan státním příslušníkem, umožnit požádat o předání žádosti či případu, aby poskytl konzulární ochranu sám. Rovněž by měla dotčeným členským státům umožnit výměnu informací relevantních například za účelem zajištění toho, aby nezastoupený občan nezneužíval svého práva na konzulární ochranu podle čl. 20 odst. 2 písm. c) Smlouvy o fungování EU. V případě zneužití se občané Unie nemohou na tuto směrnici odvolávat.
(25)
Vzájemná solidarita a spolupráce se týká rovněž finančních záležitostí. Členské státy, které svým vlastním občanům poskytují konzulární ochranu ve formě finanční pomoci, tak činí jako poslední prostředek a pouze ve výjimečných případech, kdy občané nemohou získat finanční prostředky jinak, například prostřednictvím převodů od svých rodinných příslušníků, přátel či zaměstnavatelů. Nezastoupeným občanům by měla být finanční pomoc poskytnuta za stejných podmínek jako státním příslušníkům členského státu poskytujícího pomoc. Po nezastoupeném občanovi by mělo být požadováno, aby podepsal závazek k úhradě vzniklých nákladů svému členskému státu, jehož je státním příslušníkem, za podmínky, že by po státních příslušnících členského státu poskytujícího pomoc nacházejících se ve stejné situaci bylo požadováno, aby svému členskému státu tyto náklady uhradili. Členský stát, jehož je nezastoupený občan státním příslušníkem, tedy může po dotyčném občanovi požadovat úhradu těchto nákladů, včetně veškerých případných konzulárních poplatků.
(26)
Tato směrnice by měla zajistit sdílení finanční zátěže a náhradu. Jestliže konzulární ochrana poskytnutá nezastoupenému občanovi zahrnuje podpis závazku k úhradě, měl by členský stát, jehož je nezastoupený občan státním příslušníkem, uhradit členskému státu poskytujícímu pomoc náklady vzniklé členskému státu poskytujícímu pomoc. Rozhodnutí o tom, zda požadovat náhradu vzniklých nákladů, spočívá na členském státu poskytujícím pomoc. Členský stát poskytující pomoc a členský stát, jehož je nezastoupený občan státním příslušníkem, by měly mít možnost dohodnout podrobná ujednání o úhradě ve stanovených lhůtách.
(27)
V závislosti na okolnostech jednotlivých případů mohou z konzulární ochrany poskytnuté nezastoupenému občanovi v případě zatčení nebo zadržení vyplynout diplomatickému či konzulárnímu úřadu členského státu poskytujícího pomoc nezvykle vysoké cestovní náklady, náklady na ubytování či náklady na překlad. Členský stát, jehož je nezastoupený občan státním příslušníkem, by měl být o těchto možných nákladech informován běhemkonzultací, jež by se měly uskutečnit před poskytnutím pomoci. Členský stát poskytující pomoc by měl mít možnost požádat o náhradu těchto nezvykle vysokých nákladů členský stát, jehož je nezastoupený občan státním příslušníkem. Členský stát, jehož je dotčený občan státním příslušníkem, by měl členskému státu poskytujícímu pomoc uhradit vzniklé náklady. Členský stát poskytující pomoc a členský stát, jehož je nezastoupený občan státním příslušníkem, by měly mít možnost dohodnout podrobná ujednání o úhradě ve stanovených lhůtách. V souladu se zásadou nediskriminace nemůže členský stát, jehož je nezastoupený občan státním příslušníkem, po tomto občanovi požadovat náhradu nákladů, jejichž úhrada by nebyla požadována po státních příslušnících členského státu poskytujícího pomoc.
(28)
Pro případy krizových situací by měly být finanční postupy zjednodušeny. Vzhledem ke zvláštnostem takových situací, jako je potřeba rychlé reakce ve vztahu k velkému počtu občanů, by členský stát poskytující pomoc neměl k požadování a získání náhrady od členského státu nebo členských států, jichž je nezastoupený občan státním příslušníkem, potřebovat závazek k úhradě. Členské státy, jichž jsou nezastoupení občané státními příslušníky, by měly členskému státu nebo členským státům poskytujícím pomoc nahradit vzniklé náklady. Rozhodnutí o tom, zda požadovat náhradu vzniklých nákladů a v jaké formě je požadovat, spočívá na členském státu nebo členských státech poskytujících pomoc. Členský stát poskytující pomoc a členský stát, jehož je nezastoupený občan státním příslušníkem, by měly mít možnost dohodnout podrobná ujednání o úhradě ve stanovených lhůtách. V případě krize, která má nebo případně měla negativní dopad na značný počet občanů Unie, a požaduje-li to členský stát poskytující pomoc, měl by členský stát, jehož jsou nezastoupení občané státními příslušníky, uhradit náklady v poměrné výši, a to vydělením vzniklých nákladů počtem občanů, jimž byla pomoc poskytnuta.
(29)
Tato směrnice by měla být přezkoumána tři roky po uplynutí lhůty po provedení ve vnitrostátním právu. Zejména by měla být posouzena možná potřeba přezkumu finančních postupů, aby bylo zajištěno odpovídající sdílení zátěže, s ohledem na informace o provádění a praktickém uplatňování této směrnice, jež mají poskytnout členské státy, včetně veškerých příslušných statistických údajů a případů. Komise by měla vypracovat zprávu a zvážit, zda jsou nutná jakákoli dodatečná opatření, mimo jiné ve vhodných případech v podobě návrhu změny této směrnice za účelem usnadnění výkonu práva občanů Unie na konzulární ochranu.
(30)
Zpracovávání osobních údajů prováděné členskými státy v rámci této směrnice se řídí směrnicí Evropského parlamentu a Rady 95/46/ES (5).
(31)
Touto směrnicí by neměla být dotčena příznivější vnitrostátní právní úprava, pokud je s ní v souladu.
(32)
Členské státy se v souladu se Společným politickým prohlášením členských států a Komise o informativních dokumentech ze dne 28. září 2011 (6) zavázaly, že v odůvodněných případech doplní oznámení o opatřeních přijatých za účelem provedení směrnice do vnitrostátního práva o jeden či více dokumentů, které objasňují vztah mezi jednotlivými složkami směrnice a příslušnými částmi vnitrostátních prováděcích nástrojů. V případě této směrnice považuje normotvůrce předložení těchto dokumentů za odůvodněné.
(33)
Cílem této směrnice je podporovat konzulární ochranu, jak je uznána v Listině. Ctí základní práva a dodržuje zásady uznávané zejména Listinou, především zásadu nediskriminace, právo na život a nedotknutelnost lidské osobnosti, právo na respektování soukromého a rodinného života, práva dítěte a práva na obhajobu a na spravedlivý proces. Tato směrnice by měla být prováděna v souladu s těmito právy a zásadami.
(34)
V souladu se zákazem diskriminace obsaženým v Listině by členské státy měly provádět tuto směrnici, aniž by z jakéhokoli důvodu diskriminovaly osoby, na něž se tato směrnice vztahuje, jako například na základě pohlaví, rasy, barvy pleti, etnického nebo sociálního původu, genetických rysů, jazyka, náboženského vyznání nebo přesvědčení, politických nebo jakýchkoli jiných názorů, příslušnosti k národnostní menšině, majetku, narození, zdravotního postižení, věku nebo sexuální orientace.
(35)
Rozhodnutí zástupců vlád členských států zasedajících v Radě 95/553/ES (7) by mělo být zrušeno,
PŘIJALA TUTO SMĚRNICI:
KAPITOLA 1
OBECNÁ USTANOVENÍ A OBLAST PŮSOBNOSTI
Článek 1
Předmět
1. Tato směrnice stanoví opatření v oblasti koordinace a spolupráce nezbytná za účelem usnadnění výkonu práva občanů Unie na diplomatickou a konzulární ochranu kterýmkoli členským státem na území třetí země, v níž členský stát, jehož jsou státními příslušníky, nemá své zastoupení, za stejných podmínek jako státní příslušníci tohoto členského státu, stanoveného v čl. 20 odst. 2 písm. c) Smlouvy o fungování EU, přičemž zohledňuje úlohu delegací Unie v rámci přispívání k uplatňování tohoto práva.
2. Tato směrnice se netýká konzulárních styků mezi členskými státy a třetími zeměmi.
Článek 2
Obecná zásada
1. Velvyslanectví nebo konzuláty členských států poskytují konzulární ochranu nezastoupeným občanům za stejných podmínek jako svým vlastním státním příslušníkům.
2. Členské státy mohou rozhodnout, že se tato směrnice použije na konzulární ochranu poskytovanou honorárními konzuly, v souladu s článkem 23 Smlouvy o fungování EU. Členské státy zajistí, aby byli nezastoupení občané řádně informováni o těchto rozhodnutích i o míře, v níž jsou honorární konzulové příslušní k poskytnutí ochrany v daném případě.
Článek 3
Konzulární ochrana členským státem, jehož je občan státním příslušníkem
Členský stát, jehož je nezastoupený občan státním příslušníkem, může požádat členský stát, jejž dotyčný občan žádá o konzulární ochranu nebo který dotyčnému občanovi tuto ochranu poskytuje, o předání žádosti dotčeného občana či daného případu členskému státu, jehož je státním příslušníkem, aby tento členský stát poskytl konzulární ochranu v souladu se svým vnitrostátním právem či praxí. Dožádaný členský stát se případu vzdá, jakmile členský stát, jehož je nezastoupený občan státním příslušníkem, potvrdí, že tomuto občanovi poskytuje konzulární ochranu.
Článek 4
Nezastoupení občané ve třetích zemích
Pro účely této směrnice se „nezastoupenými občany“ rozumí každý občan, který má státní příslušnost členského státu, jenž nemá ve třetí zemi své zastoupení, jak je stanoveno v článku 6.
Článek 5
Rodinní příslušníci nezastoupených občanů ve třetích zemích
Rodinným příslušníkům, kteří nejsou občany Unie, doprovázejícím nezastoupené občany ve třetích zemích je konzulární ochrana poskytována ve stejné míře a za stejných podmínek, jako by byla poskytována takovým rodinným příslušníkům občanů členského státu poskytujícího pomoc v souladu s jeho vnitrostátním právem či praxí.
Článek 6
Neexistence zastoupení
Pro účely této směrnice nemá členský stát ve třetí zemi zastoupení, pokud v ní nemá stálé velvyslanectví ani stálý konzulát nebo pokud v ní nemá velvyslanectví, konzulát ani honorárního konzula, kteří jsou schopni účinně poskytnout v daném případě konzulární ochranu.
Článek 7
Přístup ke konzulární ochraně a jiná ujednání
1. Nezastoupení občané mají nárok požadovat ochranu u velvyslanectví či konzulátu kteréhokoli členského státu.
2. Aniž je dotčen článek 2, může členský stát trvale zastupovat jiný členský stát a velvyslanectví nebo konzuláty členských států mohou, kdykoli je to považováno za nezbytné, uzavřít praktická ujednání o sdílení odpovědnosti za poskytování konzulární ochrany nezastoupeným občanům. Členské státy informují o těchto ujednáních Komisi a Evropskou službu pro vnější činnost (ESVČ), a Unie a členské státy tato ujednání zveřejní, aby byla zajištěna transparentnost pro nezastoupené občany.
3. V případech, kdy bylo uzavřeno praktické ujednání podle odstavce 2, zajišťuje velvyslanectví či konzulát, u něhož nezastoupený občan žádá o konzulární ochranu a jenž není určen jako příslušný v souladu s příslušným platným ujednáním, aby žádost občana byla předána příslušnému velvyslanectví či konzulátu, ledaže by tím byla ohrožena konzulární ochrana, zejména pokud naléhavost záležitosti vyžaduje okamžité opatření dožádaného velvyslanectví či konzulátu.
Článek 8
Identifikace
1. Žadatelé o konzulární ochranu prokáží, že jsou občany Unie, předložením svých cestovních pasů nebo průkazů totožnosti.
2. Nemůže-li občan Unie předložit platný cestovní pas nebo průkaz totožnosti, lze státní příslušnost prokázat jakýmikoli jinými prostředky, v případě potřeby i ověřením u diplomatických či konzulárních úřadů členského státu, o kterém žadatel uvádí, že je jeho státním příslušníkem.
3. Pokud jde o rodinné příslušníky uvedené v článku 5, lze totožnost a existenci rodinného vztahu prokázat jakýmikoli prostředky, včetně ověřením členským státem, který poskytuje pomoc, u diplomatických či konzulárních úřadů členského státu, jehož jsou občané uvedení v odstavci 1 státními příslušníky.
Článek 9
Druhy pomoci
Konzulární ochrana uvedená v článku 2 může zahrnovat pomoc mimo jiné v těchto situacích:
a)
zatčení nebo zadržení;
b)
postižení trestným činem;
c)
vážná nehoda nebo vážné onemocnění;
d)
úmrtí;
e)
pomoc a repatriace v případě nouze;
f)
vystavení náhradních cestovních dokladů, jak je stanoveno v rozhodnutí 96/409/SZBP (8).
KAPITOLA 2
OPATŘENÍ V OBLASTI KOORDINACE A SPOLUPRÁCE
Článek 10
Obecná pravidla
1. Diplomatické a konzulárními úřady členských států úzce spolupracují a koordinují svou činnost mezi sebou navzájem a s Unií s cílem zajistit ochranu nezastoupených občanů v souladu s článkem 2.
2. Pokud členský stát obdrží žádost o konzulární ochranu od osoby, která je dle svého tvrzení nezastoupeným občanem, nebo je informován o konkrétní mimořádné situaci, jak je například uvedena na seznamu v článku 9, v níž se nachází nezastoupený občan, neprodleně konzultuje ministerstvo zahraničních věcí členského státu, o kterém tato osoba uvádí, že je jeho státním příslušníkem, nebo ve vhodných případech příslušné velvyslanectví či konzulát dotyčného členského státu a poskytne mu veškeré příslušné informace, které má k dispozici, mimo jiné týkající se totožnosti dotyčné osoby, možných nákladů konzulární ochrany a jakýchkoli rodinných příslušníků, kterým může být rovněž nutné konzulární ochranu poskytnout. S výjimkou mimořádně naléhavých případů se tato konzultace uskuteční před poskytnutím pomoci. Členský stát poskytující pomoc rovněž usnadní výměnu informací mezi dotčeným občanem a orgány členského státu, jehož je občan státním příslušníkem.
3. Členský stát, jehož je dotyčný občan státním příslušníkem, poskytne ministerstvu zahraničních věcí či příslušnému velvyslanectví či konzulátu členského státu, který poskytuje pomoc, na jejich žádost veškeré příslušné informace v souvislosti s daným případem. Odpovídá rovněž za veškeré nezbytné kontakty s rodinnými příslušníky či jinými relevantními osobami nebo orgány.
4. Členské státy oznámí ESVČ prostřednictvím její zabezpečené internetové stránky příslušné kontaktní místo nebo místa na svých ministerstvech zahraničních věcí.
Článek 11
Úloha delegací Unie
Delegace Unie úzce spolupracují s velvyslanectvími a konzuláty členských států a koordinují s nimi svou činnost s cílem přispět ke spolupráci a koordinaci na místní úrovni a v případě krizí, zejména tím, že poskytují dostupnou logistickou podporu, včetně kancelářských prostor a organizačního zázemí, jako je dočasné ubytování pro konzulární pracovníky a zásahové týmy. Delegace Unie a ústředí ESVČ rovněž usnadní výměnu informací mezi velvyslanectvími a konzuláty členských států a případně s místními orgány. Delegace Unie rovněž zveřejní obecné informace o pomoci, na niž by mohli mít nezastoupení občané nárok, a zejména o případných dohodnutých praktických ujednáních.
Článek 12
Místní spolupráce
Zasedání věnovaná místní spolupráci zahrnují pravidelnou výměnu informací o záležitostech týkajících se nezastoupených občanů. Na těchto zasedáních se členské státy v případě potřeby dohodnou na praktických ujednáních podle článku 7 s cílem zajistit nezastoupeným občanům v dotyčné třetí zemi účinnou ochranu. Nedohodnou-li se členské státy jinak, předsedá zástupce členského státu v úzké spolupráci s delegací Unie.
Článek 13
Připravenost na krize a spolupráce
1. Místní plánování pro nepředvídané události bere v úvahu nezastoupené občany. Členské státy zastoupené ve třetí zemi koordinují plány pro nepředvídané události mezi sebou navzájem a s příslušnou delegací Unie s cílem zajistit, aby se nezastoupeným občanům dostalo v případě krize plné pomoci. Příslušná velvyslanectví či konzuláty jsou odpovídajícím způsobem informovány o opatřeních učiněných za účelem připravenosti na krize a ve vhodných případech jsou do nich zapojeny.
2. V případě krize Unie a členské státy úzce spolupracují, aby zajistily nezastoupeným občanům účinnou pomoc. Je-li to možné, vzájemně se včas informují o dostupných evakuačních kapacitách. Členské státy mohou být na svou žádost podpořeny stávajícími zásahovými týmy na úrovni Unie, včetně konzulárních odborníků, zejména z nezastoupených členských států.
3. Vedoucí stát či členský stát nebo členské státy, které koordinují pomoc, jsou pověřeny koordinací veškeré podpory poskytované nezastoupeným občanům, za podpory ostatních dotčených členských států, delegace Unie a ústředí ESVČ. Členské státy poskytnou vedoucímu státu nebo členskému státu či členským státům, které koordinují pomoc, veškeré relevantní informace týkající se jejich nezastoupených občanů přítomných během krizové situace.
4. Vedoucí stát nebo členský stát či členské státy, které koordinují pomoc nezastoupeným občanům, mohou případně požadovat podporu z nástrojů, jako jsou struktury ESVČ pro řešení krizí a mechanismus civilní ochrany Unie.
KAPITOLA 3
FINANČNÍ POSTUPY
Článek 14
Obecná pravidla
1. Nezastoupení občané se zaváží, že členskému státu, jehož jsou státními příslušníky, uhradí náklady na konzulární ochranu za stejných podmínek jako státní příslušníci členského státu poskytujícího pomoc, a použijí k tomu účelu standardní formulář uvedený v příloze I. Po nezastoupených občanech je požadováno, aby se zavázali k úhradě pouze těch nákladů, které by museli za stejných podmínek uhradit státní příslušníci členského státu poskytujícího pomoc.
2. Členský stát poskytující pomoc může požádat o úhradu nákladů uvedených v odstavci 1 členský stát, jehož je nezastoupený občan státním příslušníkem, a použije k tomu účelu standardní formulář uvedený v příloze II. Členský stát, jehož je nezastoupený občan státním příslušníkem, uhradí tyto náklady v přiměřené lhůtě, která nepřesáhne dvanáct měsíců. Členský stát, jehož je nezastoupený občan státním příslušníkem, může dotyčného občana požádat o úhradu těchto nákladů.
3. Pokud z konzulární ochrany poskytnuté nezastoupenému občanovi v případě zatčení nebo zadržení vyplynou diplomatickému či konzulárnímu úřadu nezvykle vysoké, avšak nezbytné a odůvodněné cestovní náklady, náklady na ubytování nebo náklady na překlad, může členský stát poskytující pomoc požádat o náhradu těchto nákladů členský stát, jehož je nezastoupený občan státním příslušníkem, a tento stát je uhradí v přiměřené lhůtě, která nepřesáhne dvanáct měsíců.
Článek 15
Zjednodušený postup v krizových situacích
1. V krizových situacích podává členský stát poskytující pomoc veškeré žádosti o náhradu nákladů na jakoukoli podporu poskytnutou nezastoupenému občanovi ministerstvu zahraničních věcí členského státu, jehož je dotčený občan státním příslušníkem. Členský stát poskytující pomoc může žádat o tuto náhradu i v případě, že nezastoupený občan nepodepsal závazek k úhradě podle čl. 14 odst. 1. To nebrání členskému státu, jehož je nezastoupený občan státním příslušníkem, v tom, aby od dotčeného občana požadoval úhradu nákladů na základě vnitrostátních předpisů.
2. Členský stát poskytující pomoc může požádat členský stát, jehož je nezastoupený občan státním příslušníkem, o náhradu těchto nákladů v poměrné výši, a to vydělením plné výše skutečně vzniklých nákladů počtem občanů, jimž byla pomoc poskytnuta.
3. Pokud byla členskému státu poskytujícímu pomoc poskytnuta finanční podpora prostřednictvím pomoci z mechanismu civilní ochrany Unie, určí se jakýkoli příspěvek členského státu, jehož je nezastoupený občan státním příslušníkem, po odečtení příspěvku Unie.
KAPITOLA 4
ZÁVĚREČNÁ USTANOVENÍ
Článek 16
Příznivější zacházení
Členské státy mohou zavést nebo zachovat příznivější předpisy, než jsou ustanovení této směrnice, pokud s ní jsou slučitelné.
Článek 17
Provedení
1. Členské státy uvedou v účinnost právní a správní předpisy nezbytné pro dosažení souladu s touto směrnicí do 1. května 2018.
Tyto předpisy přijaté členskými státy musí obsahovat odkaz na tuto směrnici nebo musí být takový odkaz učiněn při jejich úředním vyhlášení. Způsob odkazu si stanoví členské státy.
2. Členské státy sdělí Komisi znění hlavních ustanovení vnitrostátních právních předpisů, které přijmou v oblasti působnosti této směrnice.
Článek 18
Zrušení
Rozhodnutí 95/553/ES se zrušuje s účinkem ode dne 1. května 2018.
Článek 19
Podávání zpráv, vyhodnocení a přezkum
1. Členské státy poskytují Komisi veškeré relevantní informace o provedení a uplatňování této směrnice. Do 1. května 2021 předloží Komise na základě poskytnutých informací Evropskému parlamentu a Radě zprávu o provedení a uplatňování této směrnice.
2. Ve zprávě uvedené v odstavci 1 Komise vyhodnotí způsob, jímž byla tato směrnice uplatňována, a zváží potřebu dodatečných opatření, mimo jiné ve vhodných případech i změn upravujících tuto směrnici za účelem dalšího usnadnění výkonu práva občanů Unie na konzulární ochranu.
Článek 20
Vstup v platnost
Tato směrnice vstupuje v platnost dvacátým dnem po vyhlášení v Úředním věstníku Evropské unie.
Článek 21
Určení
Tato směrnice je určena členským státům.
V Lucemburku dne 20. dubna 2015.
SMERNICA RADY (EÚ) 2015/637
z 20. apríla 2015
o opatreniach koordinácie a spolupráce na uľahčenie konzulárnej ochrany nezastúpených občanov Únie v tretích krajinách a o zrušení rozhodnutia 95/553/ES
RADA EURÓPSKEJ ÚNIE,
so zreteľom na Zmluvu o fungovaní Európskej únie, a najmä na jej článok 23,
so zreteľom na návrh Európskej komisie,
so zreteľom na stanovisko Európskeho parlamentu (1),
konajúc v súlade s mimoriadnym legislatívnym postupom,
keďže:
(1)
Občianstvo Únie je základným statusom štátnych príslušníkov členských štátov. Právo požívať na území tretej krajiny, v ktorej nemá zastúpenie členský štát, ktorého sú štátnymi príslušníkmi, ochranu zo strany diplomatických a konzulárnych orgánov iného členského štátu za rovnakých podmienok ako štátni príslušníci tohto štátu je jedným z osobitných práv, ktoré sa občanom Únie priznáva v článku 20 ods. 2 písm. c) Zmluvy o fungovaní Európskej únie (ďalej len „ZFEÚ“).
(2)
Lisabonskou zmluvou sa posilnil status občianstva Únie a s ním spojené práva. V článku 23 ZFEÚ sa teda umožňuje prijať smernice zavádzajúce opatrenia spolupráce a koordinácie potrebné na uľahčenie konzulárnej ochrany nezastúpených občanov Únie.
(3)
Medzi hodnoty, na ktorých je založená Únia, patrí solidarita, nediskriminácia a dodržiavanie ľudských práv; Únia by vo svojich vzťahoch so širším svetom mala svoje hodnoty presadzovať a prispievať k ochrane svojich občanov. Základné právo na konzulárnu ochranu nezastúpených občanov Únie za rovnakých podmienok ako štátni príslušníci, ktoré je zakotvené v článku 46 Charty základných práv Európskej únie (ďalej len „charta“), je prejavom európskej solidarity. Koncepcii občianstva Únie poskytuje vonkajší rozmer a posilňuje identitu Únie v tretích krajinách.
(4)
Cieľom tejto smernice je ustanoviť opatrenia spolupráce a koordinácie potrebné na ďalšie uľahčenie konzulárnej ochrany nezastúpených občanov Únie. Uvedené opatrenia by mali zvýšiť právnu istotu ako aj zabezpečiť efektívnu spoluprácu a solidaritu medzi konzulárnymi orgánmi.
(5)
V súlade s článkom 20 ods. 2 písm. c) ZFEÚ a článkom 23 ZFEÚ by členské štáty mali poskytnúť konzulárnu ochranu nezastúpeným občanom za rovnakých podmienok ako svojim vlastným štátnym príslušníkom. Touto smernicou nie je dotknutá právomoc členských štátov určiť rozsah ochrany poskytovanej ich vlastným štátnym príslušníkom.
(6)
Touto smernicou nie sú dotknuté konzulárne vzťahy medzi členskými štátmi a tretími krajinami, najmä ich práva a povinnosti vyplývajúce z medzinárodnej obyčaje a medzinárodných dohôd, najmä z Dohovoru o konzulárnych stykoch z 24. apríla 1963 (ďalej len „Viedenský dohovor“), ktoré členské štáty uplatňujú v súlade s právom Únie. Podľa článku 8 Viedenského dohovoru môžu členské štáty po príslušnom upovedomení poskytnúť konzulárnu ochranu v mene iného členského štátu, a pokiaľ dotknutá tretia krajina nenamieta. Ťažkosti môžu vzniknúť najmä v súvislosti s občanmi, ktorí sú zároveň štátnymi príslušníkmi hostiteľskej krajiny. Členské štáty by mali s pomocou miestnej konzulárnej spolupráce prijať vo vzťahu k tretím krajinám potrebné opatrenia s cieľom zabezpečiť poskytovanie konzulárnej ochrany v mene iných členských štátov v akomkoľvek prípade.
(7)
V prípade, že nezastúpení občania potrebujú ochranu v tretích krajinách, je potrebná efektívna spolupráca a koordinácia. Členský štát, ktorý poskytuje pomoc a je prítomný v tretej krajine, a členský štát, ktorého je občan štátnym príslušníkom, by mali úzko spolupracovať. Predovšetkým miestna konzulárna spolupráca v prípade nezastúpených občanov môže byť zložitejšia, keďže si vyžaduje koordináciu s orgánmi, ktoré nie sú zastúpené na mieste, vrátane prípadnej koordinácie s príslušnými veľvyslanectvami alebo konzulátmi. V záujme zaplnenia medzery spôsobenej neexistenciou veľvyslanectva či konzulátu členského štátu občana by sa mal ustanoviť jasný a stabilný súbor pravidiel. Na účely zabezpečenia účinnej ochrany je tiež potrebné spresniť existujúce opatrenia.
(8)
Občania Únie by sa mali považovať za nezastúpených v tretej krajine, ak členský štát, ktorého sú štátnymi príslušníkmi, nemá v tejto krajine veľvyslanectvo, konzulát ani honorárneho konzula. Občania by sa za nezastúpených mali považovať aj vtedy, ak miestne veľvyslanectvo, konzulát alebo honorárny konzul nemôžu zo žiadneho dôvodu poskytnúť v danom prípade dotknutej osobe ochranu, na ktorú by táto osoba inak mala podľa vnútroštátneho práva alebo praxe nárok. Veľvyslanectvá a konzuláty by sa mali vzájomne informovať o akýchkoľvek výnimočných okolnostiach, ktoré by mohli dočasne ovplyvniť ich schopnosť poskytovať konzulárnu ochranu. Do úvahy by sa taktiež mala vziať prístupnosť a blízkosť. Napríklad občan, ktorý žiada o konzulárnu ochranu alebo pomoc veľvyslanectvo alebo konzulát iného členského štátu by nemal byť presmerovaný na veľvyslanectvo, konzulát alebo honorárneho konzula svojho vlastného členského štátu, ktorého je štátnym príslušníkom, ak z dôvodu miestnych okolností alebo nedostatku zdrojov nie je možné, aby bol občan schopný bezpečne sa dostať na svoje veľvyslanectvo, konzulát alebo ku svojmu honorárnemu konzulovi - a byť týmto veľvyslanectvom, konzulátom alebo honorárnym konzulom dosiahnuteľný - tak, aby sa mu mohla poskytnúť konzulárna ochrana. Pojem „absencia zastúpenia“ by sa mal vykladať so zreteľom na zabezpečenie účinnosti práva nezastúpených občanov na ochranu veľvyslanectvom alebo konzulátom iného členského štátu poskytovanú nediskriminačným spôsobom, berúc pritom do úvahy okolnosti každého jednotlivého prípadu. Občania, ktorí sú štátnymi príslušníkmi viacerých členských štátov, by sa mali považovať za nezastúpených, keď v dotknutej tretej krajine nemá zastúpenie žiaden z členských štátov, ktorých sú štátnymi príslušníkmi.
(9)
S cieľom zabezpečiť účinnosť práva zakotveného v článku 20 ods. 2 písm. c) ZFEÚ a práva na rešpektovanie súkromného a rodinného života, ktoré sa uznáva v článku 7 charty, a s ohľadom na vnútroštátne právo a prax môže byť členský štát, ktorý poskytuje pomoc, povinný poskytnúť ochranu rodinným príslušníkom občanov Únie z tretích krajín, v závislosti od okolností každého prípadu. Táto smernica nebráni tomu, aby sa počas konzultácií, ktoré by sa mali uskutočniť pred poskytnutím pomoci, členský štát, ktorý poskytuje pomoc, a členský štát, ktorého štátnym príslušníkom je nezastúpený občan, mohli - ak je to vhodné - dohodnúť na možnosti rozšíriť pomoc na rodinných príslušníkov nezastúpeného občana Únie, ktorí sú z tretích krajín, nad rámec toho, čo sa vyžaduje podľa práva členského štátu, ktorý poskytuje pomoc, alebo nad rámec jeho praxe, zohľadňujúc pritom v čo najväčšej miere žiadosti od členského štátu, ktorého je nezastúpený občan štátnym príslušníkom, a pokiaľ to, čo je dohodnuté, spĺňa požiadavky práva Únie. Členské štáty však nemusia byť schopné poskytovať rodinným príslušníkom z tretích krajín určité druhy konzulárnej ochrany ako napríklad náhradné cestovné doklady. Ak ide o pomoc maloletým, mal by sa brať v prvom rade do úvahy záujem dieťaťa, a to v súlade s článkom 24 charty a by sa ako sa uvádza v Dohovore Organizácie Spojených národov o právach dieťaťa z 20. novembra 1989.
(10)
Nezastúpení občania by mali mať možnosť požiadať o konzulárnu ochranu veľvyslanectva alebo konzulátu ktoréhokoľvek členského štátu. To by však nemalo členským štátom brániť v tom, aby uzatvárali praktické dojednania na účely rozdelenia zodpovednosti za poskytovanie konzulárnej ochrany nezastúpeným občanom v súlade s touto smernicou. Takéto dojednania sú pre občanov prospešné, pretože umožňujú lepšiu pripravenosť na zabezpečenie účinnej ochrany. Členské štáty, ktoré dostanú žiadosti o ochranu, by mali posúdiť, či je v konkrétnom prípade potrebné poskytnúť konzulárnu ochranu alebo či je vec možné previesť na veľvyslanectvo alebo konzulát, ktorý je na základe akéhokoľvek existujúceho dojednania určený za príslušný. Členské štáty by mali informovať Komisiu a Európsku službu pre vonkajšiu činnosť (ďalej len „ESVČ“) o akomkoľvek takomto dojednaní, ktoré by Únia a členské štáty mali uverejniť, aby sa vo vzťahu k nezastúpeným občanom zabezpečila transparentnosť.
(11)
Táto smernica by členskému štátu, ktorý nemá zastúpenie v tretej krajine, nemala brániť v poskytovaní konzulárnej ochrany svojim štátnym príslušníkom, napríklad - ak je to vhodné - prostredníctvom konzulárnych služieb online. Členský štát, ktorého je nezastúpený občan štátnym príslušníkom, by mal mať možnosť požiadať členský štát, od ktorého tento občan žiada alebo dostáva konzulárnu ochranu, o postúpenie žiadosti alebo prípadu tak, aby konzulárnu ochranu poskytol on sám. Takéto postúpenie by nemalo viesť k tomu, aby bol nezastúpený občan zbavený konzulárnej ochrany.
(12)
Bez ohľadu na rôzne tradície členských štátov týkajúce sa právomoci honorárnych konzulov, honorárni konzuli zvyčajne neposkytujú rovnaký rozsah služieb ako veľvyslanectvá alebo konzuláty. Vzhľadom na to, že honorárni konzuli často plnia svoje poslanie na dobrovoľnom základe, by sa rozhodnutie, či sa táto smernica má vzťahovať na jeho honorárnych konzulov, malo ponechať na každom členskom štáte. Honorárni konzuli by mohli mať povinnosť poskytovať konzulárnu ochranu nezastúpeným občanom v závislosti od okolností každého prípadu.
(13)
Žiadosti o ochranu by sa mali vybaviť, ak žiadatelia predložia platný cestovný pas občana Únie alebo preukaz totožnosti. Nezastúpení občania, ktorí potrebujú konzulárnu ochranu, však už svoje doklady totožnosti nemusia mať v držbe. Základný status občianstva Únie sa priznáva priamo v práve Únie a doklady totožnosti majú iba deklaratórnu povahu. Preto ak žiadatelia nemôžu predložiť platné doklady totožnosti, mali by mať možnosť preukázať svoju totožnosť akýmikoľvek inými prostriedkami. Totožnosť dotknutej osoby by sa v prípade potreby mohla overiť v rámci konzultácie s orgánmi členského štátu, o ktorom žiadateľ tvrdí, že je jeho štátnym príslušníkom. Pokiaľ ide o rodinných príslušníkov z tretích krajín sprevádzajúcich žiadateľa, orgány členského štátu, ktorého je žiadateľ štátnym príslušníkom, by takisto mali mať možnosť pomôcť členskému štátu, ktorý poskytuje pomoc, pri overovaní totožnosti a existencie rodinného vzťahu so žiadateľom.
(14)
S cieľom zistiť, aké opatrenia koordinácie a spolupráce sú potrebné, by sa mal vymedziť rozsah konzulárnej ochrany podľa tejto smernice. Konzulárna ochrana nezastúpených občanov by mala zahŕňať pomoc vo viacerých typických situáciách, v ktorých členské štáty poskytujú konzulárnu ochranu svojim vlastným štátnym príslušníkom v závislosti od okolností každého prípadu, ako napríklad v prípade zatknutia alebo iného pozbavenia osobnej slobody, vážnej nehody alebo závažnej choroby a úmrtia, ako aj pokiaľ ide o poskytnutie podpory a repatriáciu v prípade núdze, resp. vydanie náhradných cestovných dokladov. Keďže potrebná ochrana vždy závisí od konkrétnych okolností, konzulárna ochrana by nemala byť obmedzená iba na situácie, ktoré sú osobitne uvedené v tejto smernici.
(15)
V príslušných prípadoch by sa mali náležite rešpektovať želania občana, a to aj v súvislosti s tým, či by sa mali informovať rodinní príslušníci alebo iné príbuzné osoby, a ak áno, ktoré. Podobne v prípade úmrtia by sa mali náležitým spôsobom zohľadniť želania najbližších príbuzných týkajúce sa opatrení, ktoré sa majú prijať s ohľadom na pozostatky zosnulého občana. Za tieto kontakty by mal byť zodpovedný členský štát, ktorého je nezastúpený občan štátnym príslušníkom.
(16)
Orgány členských štátov by mali úzko spolupracovať a koordinovať svoju činnosť navzájom, ako aj s Úniou, najmä s Komisiou a ESVČ, a to v duchu vzájomného rešpektu a solidarity. V záujme zabezpečenia rýchlej a efektívnej spolupráce by členské štáty mali prostredníctvom zabezpečeného webového sídla ESVČ (Consular OnLine) poskytovať a priebežne aktualizovať informácie o príslušných kontaktných miestach v členských štátoch.
(17)
V tretích krajinách zastupujú Úniu delegácie Únie, ktoré v úzkej spolupráci s diplomatickými misiami a konzulárnymi úradmi členských štátov prispievajú k uplatňovaniu práva občanov Únie na konzulárnu ochranu, ako sa podrobnejšie uvádza v článku 35 Zmluvy o Európskej únii. Táto smernica v plnej miere uznáva a ďalej posilňuje príspevky, ktoré už poskytli ESVČ a delegácie Únie, najmä počas krízových situácií v súlade s rozhodnutím Rady 2010/427/EÚ (2), najmä s jeho článkom 5 ods. 10.
(18)
Pokiaľ ide o miestnu spoluprácu, mali by sa spresniť právomoci a príslušné úlohy všetkých príslušných účastníkov s cieľom zabezpečiť, aby sa nezastúpeným občanom dostalo pomoci, na ktorú majú nárok v súlade so zásadou nediskriminácie. Miestna konzulárna spolupráca by mala nezastúpeným občanom venovať náležitú pozornosť, napríklad zhromažďovaním a pravidelnou aktualizáciou informácií o príslušných kontaktných miestach a poskytovaním týchto informácií miestnym veľvyslanectvám a konzulátom členských štátov a delegáciám Únie.
(19)
Súčasťou zasadnutí miestnej konzulárnej spolupráce, organizovaných v úzkej spolupráci s delegáciou Únie, by mala byť pravidelná výmena informácií o záležitostiach relevantných pre nezastúpených občanov, ako je bezpečnosť občanov, väzenské podmienky, konzulárna notifikácia a konzulárny prístup a krízová spolupráca. Na uvedených zasadnutiach by sa zastúpené členské štáty mali vždy, keď je to potrebné, dohodnúť na praktických dojednaniach na zabezpečenie účinnej ochrany nezastúpených občanov. Takéto dohody nemusia byť potrebné, ak je napríklad počet nezastúpených občanov malý.
(20)
Na zabezpečenie náležitej pripravenosti na krízu a krízového riadenia má kľúčový význam jasné rozdelenie zodpovedností medzi zastúpené a nezastúpené členské štáty a delegáciu Únie. Plánovanie pre prípad nepredvídaných krízových situácií by preto malo byť koordinované a malo by v plnej miere zohľadniť nezastúpených občanov. Na tento účel by členské štáty, ktoré nemajú na miestnej úrovni zriadené veľvyslanectvo alebo konzulát, mali v rámci miestnej pripravenosti reakcie na krízu poskytovať všetky dostupné a relevantné informácie o svojich občanoch na danom území. Takéto informácie by sa mali v prípade krízy podľa potreby aktualizovať. Príslušné veľvyslanectvá a konzuláty, ako aj delegácie Únie by mali byť o dojednaniach týkajúcich sa pripravenosti na krízu informované, a ak je to vhodné, mali by byť do nich zapojené. Informácie o uvedených dojednaniach by sa mali sprístupniť nezastúpeným občanom. V prípade krízy by pomoc poskytovanú nezastúpeným občanom a využívanie dostupných evakuačných kapacít mal koordinovať vedúci štát alebo členský štát/členské štáty, ktoré koordinujú pomoc, a to na nediskriminačnom základe a podľa dohodnutého plánu a miestneho vývoja.
(21)
Mala by sa zlepšiť interoperabilita medzi konzulárnymi zamestnancami a inými krízovými expertmi, najmä prostredníctvom ich účasti v multidisciplinárnych krízových tímoch, ako sú napríklad tímy vytvorené v rámci štruktúr ESVČ pre reakciu na krízu, operatívnu koordináciu a krízové riadenie a v rámci mechanizmu Únie v oblasti civilnej ochrany (3).
(22)
Malo by byť možné požiadať o podporu zo strany mechanizmu Únie v oblasti civilnej ochrany, ak je to potrebné v záujme konzulárnej ochrany nezastúpených občanov. O uvedenú podporu by mohol požiadať napríklad vedúci štát alebo členský štát/členské štáty, ktoré koordinujú pomoc.
(23)
Pojem „vedúci štát“ používaný v tejto smernici znamená jeden alebo viaceré členské štáty, ktoré majú zastúpenie v danej tretej krajine a ktorých úlohou je koordinovať a viesť pomoc nezastúpeným občanom počas kríz. Koncepcia vedúceho štátu, zavedená v príslušných usmerneniach Únie (4), by sa mohla ďalej rozvíjať v súlade s právom Únie a najmä s touto smernicou.
(24)
Keď je členský štát informovaný o žiadosti o konzulárnu ochranu od osoby, ktorá tvrdí, že je nezastúpeným občanom, alebo od nej dostane žiadosť o takúto ochranu, mal by s výnimkou mimoriadne naliehavých prípadov vždy bezodkladne kontaktovať členský štát, ktorého je daný občan štátnym príslušníkom, a dodať mu pred poskytnutím akejkoľvek pomoci všetky príslušné informácie. Členský štát, ktorého je daný občan štátnym príslušníkom, by mal bezodkladne poskytnúť všetky informácie, ktoré sú pre prípad relevantné. Uvedená konzultácia by mala členskému štátu, ktorého je daný občan štátnym príslušníkom, umožniť požiadať o postúpenie žiadosti alebo prípadu tak, aby mohol konzulárnu ochranu zabezpečiť on sám. Uvedená konzultácia by tiež mala dotknutým členským štátom umožniť výmenu relevantných informácií, napríklad na účely zabezpečenia toho, aby nezastúpený občan nezneužíval svoje právo na konzulárnu ochranu podľa článku 20 ods. 2 písm. c) ZFEÚ. Občania Únie sa na túto smernicu v prípade zneužitia nemôžu odvolávať.
(25)
Vzájomná solidarita a spolupráca sa týka aj finančných záležitostí. Členské štáty, ktoré svojim občanom poskytujú konzulárnu ochranu vo forme finančnej pomoci, tak robia iba po vyčerpaní všetkých ostatných možností a len vo výnimočných prípadoch, keď občania nie sú schopní získať finančné prostriedky iným spôsobom, napríklad prevodom zo strany rodiny, priateľov alebo zamestnávateľov. Nezastúpeným občanom by sa mala poskytnúť finančná pomoc za rovnakých podmienok ako v prípade štátnych príslušníkov členského štátu, ktorý poskytuje pomoc. Nezastúpený občan by mal byť povinný podpísať prísľub splatiť členskému štátu, ktorého je štátnym príslušníkom, vzniknuté náklady za predpokladu, že štátni príslušníci členského štátu, ktorý poskytuje pomoc, by boli v rovnakej situácii povinní splatiť uvedené náklady svojmu vlastnému členskému štátu. Členský štát, ktorého je nezastúpený občan štátnym príslušníkom, môže potom od nezastúpeného občana požadovať splatenie týchto nákladov vrátane akéhokoľvek uplatniteľného konzulárneho poplatku.
(26)
Touto smernicou by sa malo zabezpečiť rozdelenie finančného zaťaženia a úhrada nákladov. Ak si konzulárna ochrana poskytovaná nezastúpenému občanovi vyžaduje podpísanie prísľubu splatiť náklady, členský štát, ktorého je nezastúpený občan štátnym príslušníkom, by mal členskému štátu, ktorý poskytuje pomoc, uhradiť vzniknuté náklady. Členský štát, ktorý poskytuje pomoc, by mal rozhodnúť o tom, či bude žiadať uhradenie vzniknutých nákladov. Členský štát, ktorý poskytuje pomoc, a členský štát, ktorého je nezastúpený občan štátnym príslušníkom, by mali mať možnosť dohodnúť sa na podrobných podmienkach v stanovených lehotách.
(27)
V dôsledku konzulárnej ochrany poskytovanej nezastúpenému občanovi v prípade zatknutia alebo iného pozbavenia osobnej slobody môžu diplomatickým alebo konzulárnym orgánom členského štátu, ktorý poskytuje pomoc, vzniknúť v závislosti od okolností každého jednotlivého prípadu nezvyčajne vysoké cestovné náklady, náklady na ubytovanie alebo náklady na preklad. Členský štát, ktorého je nezastúpený občan štátnym príslušníkom, by mal byť informovaný o takýchto možných nákladoch počas konzultácií, ktoré sa uskutočňujú pred tým, ako sa poskytne pomoc. Členský štát, ktorý poskytuje pomoc, by mal mať možnosť žiadať uhradenie takýchto nezvyčajne vysokých nákladov členským štátom, ktorého je nezastúpený občan štátnym príslušníkom. Členský štát, ktorého je nezastúpený občan štátnym príslušníkom, by mal členskému štátu, ktorý poskytuje pomoc, uhradiť vzniknuté náklady. Členský štát, ktorý poskytuje pomoc, a členský štát, ktorého je nezastúpený občan štátnym príslušníkom, by mali mať možnosť dohodnúť sa na podrobných podmienkach uhradenia nákladov v stanovených lehotách. Podľa zásady nediskriminácie nemôžu členské štáty, ktorých sú nezastúpení občania štátnymi príslušníkmi, od svojich občanov vyžadovať uhradenie takýchto nákladov, ktoré by neboli povinní splatiť štátni príslušníci členského štátu, ktorý poskytuje pomoc.
(28)
Finančné postupy pre krízové situácie by sa mali zjednodušiť. Vzhľadom na osobitosti takých situácií, ako je napríklad potreba rýchlej reakcie v súvislosti s veľkým počtom občanov, by na to, aby členský štát, ktorý poskytuje pomoc, mohol požadovať a získať uhradenie nákladov od členských štátov, ktorých sú nezastúpení občania štátnymi príslušníkmi, nemalo byť nutné, aby existoval prísľub splatiť náklady. Členské štáty, ktorých sú nezastúpení občania štátnymi príslušníkmi, by mali členským štátom, ktoré poskytujú pomoc, uhradiť vzniknuté náklady. Členské štáty, ktoré poskytujú pomoc, by mali rozhodnúť o tom, či budú žiadať uhradenie vzniknutých nákladov a v akej forme. Členský štát, ktorý poskytuje pomoc, a členský štát, ktorého je nezastúpený občan štátnym príslušníkom, by sa mali dohodnúť na podrobných podmienkach uhradenia nákladov v stanovených lehotách. V prípade krízy, ktorá má alebo môže mať nepriaznivý vplyv na významný počet občanov Únie, a ak o to požiada členský štát, ktorý poskytuje pomoc, by členské štáty, ktorých sú nezastúpení občania štátnymi príslušníkmi, mohli náklady uhradiť na pomernom základe vydelením vzniknutých nákladov počtom občanov, ktorým sa poskytuje pomoc.
(29)
Táto smernica by sa mala preskúmať tri roky po lehote na jej transpozíciu. Predovšetkým by sa na základe informácií o vykonávaní a praktickom uplatňovaní tejto smernice, ktoré poskytnú členské štáty, vrátane akýchkoľvek príslušných štatistických údajov a prípadov mala zvážiť možná potreba preskúmania finančných postupov na zabezpečenie primeraného rozdelenia finančného zaťaženia. Komisia by mala pripraviť správu a posúdiť potrebu akýchkoľvek dodatočných opatrení vrátane - ak je to vhodné - predloženia návrhu na zmenu tejto smernice s cieľom uľahčiť výkon práva občanov Únie na konzulárnu ochranu.
(30)
Na spracúvanie osobných údajov vykonávané členskými štátmi v kontexte tejto smernice sa vzťahuje smernica Európskeho parlamentu a Rady 95/46/ES (5).
(31)
Touto smernicou by nemali byť dotknuté priaznivejšie vnútroštátne ustanovenia, pokiaľ sú zlučiteľné s touto smernicou.
(32)
V súlade so spoločným politickým vyhlásením členských štátov a Komisie z 28. septembra 2011 (6) k vysvetľujúcim dokumentom sa členské štáty zaviazali, že v odôvodnených prípadoch k svojim oznámeniam o transpozičných opatreniach pripoja jeden alebo viacero dokumentov vysvetľujúcich vzťah medzi prvkami smernice a zodpovedajúcimi časťami vnútroštátnych transpozičných nástrojov. V súvislosti s touto smernicou sa zákonodarca domnieva, že zasielanie takýchto dokumentov je odôvodnené.
(33)
Cieľom tejto smernice je presadzovať konzulárnu ochranu, ako je uznaná v charte. Rešpektujú sa ňou základné práva a dodržiavajú sa zásady uznávané najmä chartou, najmä zásada nediskriminácie, právo na život a nedotknuteľnosť osoby, právo na rešpektovanie súkromného a rodinného života, práva dieťaťa, právo na obhajobu a právo na spravodlivý proces. Táto smernica by sa mala vykonávať v súlade s týmito právami a zásadami.
(34)
V súlade so zákazom diskriminácie podľa charty by mali členské štáty vykonávať túto smernicu bez diskriminácie osôb, na ktoré sa vzťahuje, na akomkoľvek základe, ako napríklad z dôvodu pohlavia, rasy, farby pleti, etnického alebo sociálneho pôvodu, genetických vlastností, jazyka, náboženstva alebo viery, politického alebo iného zmýšľania, príslušnosti k národnostnej menšine, majetku, narodenia, zdravotného postihnutia, veku alebo sexuálnej orientácie.
(35)
Rozhodnutie predstaviteľov vlád členských štátov, ktorí sa zišli v rámci zasadnutia Rady, 95/553/ES (7) by sa malo zrušiť,
PRIJALA TÚTO SMERNICU:
KAPITOLA 1
VŠEOBECNÉ USTANOVENIA A ROZSAH PÔSOBNOSTI
Článok 1
Predmet úpravy
1. V tejto smernici sa stanovujú opatrenia koordinácie a spolupráce potrebné na uľahčenie výkonu práva občanov Únie, ktoré je ustanovené v článku 20 ods. 2 písm. c) ZFEÚ, požívať na území tretej krajiny, v ktorej nemá zastúpenie členský štát, ktorého sú štátnymi príslušníkmi, ochranu diplomatických a konzulárnych orgánov ktoréhokoľvek členského štátu za rovnakých podmienok ako štátni príslušníci tohto členského štátu, berúc pritom do úvahy úlohu, ktorú v rámci prispievania k vykonávaniu tohto práva zohrávajú delegácie Únie.
2. Táto smernica sa nevzťahuje na konzulárne vzťahy medzi členskými štátmi a tretími krajinami.
Článok 2
Všeobecná zásada
1. Veľvyslanectvá alebo konzuláty členských štátov poskytujú konzulárnu ochranu nezastúpeným občanom za tých istých podmienok ako svojim vlastným štátnym príslušníkom.
2. Členské štáty môžu rozhodnúť, že sa táto smernica uplatňuje na konzulárnu ochranu poskytovanú honorárnymi konzulmi v súlade s článkom 23 ZFEÚ. Členské štáty zabezpečia, aby boli nezastúpení občania riadne informovaní o takýchto rozhodnutiach a o rozsahu, v akom sú honorárni konzuli v danom prípade príslušní poskytovať ochranu.
Článok 3
Konzulárna ochrana zo strany členského štátu, ktorého je občan štátnym príslušníkom
Členský štát, ktorého je nezastúpený občan štátnym príslušníkom, môže požiadať členský štát, ktorý nezastúpený občan žiada o konzulárnu ochranu alebo od ktorého ju dostáva, aby presmeroval žiadosť nezastúpeného občana alebo prípad na jeho/jej vlastný členský štát, ktorého je príslušníkom/príslušníčkou, s cieľom poskytnúť konzulárnu ochranu v súlade s jeho vnútroštátnym právom alebo praxou. Dožiadaný členský štát sa prípadu vzdá hneď, ako členský štát, ktorého je nezastúpený občan štátnym príslušníkom, potvrdí, že nezastúpenému občanovi poskytuje konzulárnu ochranu.
Článok 4
Nezastúpení občania v tretích krajinách
Na účely tejto smernice je „nezastúpený občan“ každý občan, ktorý je štátnym príslušníkom členského štátu, ktorý nemá zastúpenie v tretej krajine, ako sa stanovuje v článku 6.
Článok 5
Rodinní príslušníci nezastúpených občanov v tretích krajinách
Rodinným príslušníkom, ktorí nie sú občanmi Únie a sprevádzajú nezastúpených občanov v tretej krajine, sa poskytne konzulárna ochrana v rozsahu a za rovnakých podmienok, ako by sa v súlade s vnútroštátnym právom alebo praxou členského štátu, ktorý poskytuje pomoc, poskytla rodinným príslušníkom občanov členského štátu, ktorý poskytuje pomoc, ktorí nie sú občanmi Únie.
Článok 6
Absencia zastúpenia
Na účely tejto smernice nemá členský štát zastúpenie v tretej krajine vtedy, ak v nej nemá zriadené stále veľvyslanectvo ani konzulát alebo ak v nej nemá žiadne veľvyslanectvo, konzulát ani honorárneho konzula, ktorý je skutočne schopný poskytnúť v konkrétnom prípade konzulárnu ochranu.
Článok 7
Prístup ku konzulárnej ochrane a iné dojednania
1. Nezastúpení občania sú oprávnení požiadať o konzulárnu ochranu veľvyslanectva alebo konzulátu ktoréhokoľvek členského štátu.
2. Bez toho, aby bol dotknutý článok 2, členský štát môže trvalo zastupovať iný členský štát a veľvyslanectvá či konzuláty členských štátov môžu v prípade potreby uzavrieť praktické dojednania týkajúce sa rozdelenia zodpovednosti za poskytovanie konzulárnej ochrany nezastúpeným občanom. Členské štáty informujú Komisiu a Európsku službu pre vonkajšiu činnosť (ďalej len „ESVČ“) o takýchto dojednaniach, ktoré Únia a členské štáty uverejnia, aby sa vo vzťahu k nezastúpeným občanom zabezpečila transparentnosť.
3. V prípadoch, keď sa uzatvoria praktické dojednania podľa odseku 2, veľvyslanectvo alebo konzulát, o ktorých konzulárnu ochranu žiada nezastúpený občan a ktoré nie sú podľa dotknutého platného dojednania určené za príslušné, zabezpečia, aby sa žiadosť občana presmerovala na príslušné veľvyslanectvo alebo konzulát, pokiaľ tým nie je ohrozená konzulárna ochrana, najmä ak si naliehavosť situácie vyžaduje okamžitý zásah dožiadaného veľvyslanectva alebo konzulátu.
Článok 8
Identifikácia
1. Žiadatelia o konzulárnu ochranu preukážu, že sú občanmi Únie, predložením cestovných pasov alebo preukazov totožnosti.
2. Ak občan Únie nie je schopný predložiť platný cestovný pas alebo preukaz totožnosti, štátna príslušnosť sa môže preukázať inak, v prípade potreby na základe overenia u diplomatických alebo konzulárnych orgánov členského štátu, o ktorom žiadateľ tvrdí, že je jeho štátnym príslušníkom.
3. Pokiaľ ide o rodinných príslušníkov uvedených v článku 5, totožnosť a existenciu rodinného vzťahu možno preukázať akýmikoľvek prostriedkami vrátane overenia zo strany členského štátu, ktorý poskytuje pomoc, u diplomatických alebo konzulárnych orgánov členského štátu, ktorého sú občania uvedení v odseku 1 štátnymi príslušníkmi.
Článok 9
Druhy pomoci
Konzulárna ochrana uvedená v článku 2 môže okrem iného zahŕňať pomoc v týchto situáciách:
a)
v prípade zatknutia alebo iného pozbavenia osobnej slobody;
b)
ak sa občan stane obeťou trestného činu;
c)
v prípade vážnej nehody alebo závažnej choroby;
d)
v prípade úmrtia;
e)
podpora a repatriácia v prípade núdze;
f)
v prípade potreby náhradného cestovného dokladu ako sa uvádza v rozhodnutí zástupcov vlád členských štátov, ktorí sa zišli na zasadnutí Rady, 96/409/SZBP (8).
KAPITOLA 2
OPATRENIA KOORDINÁCIE A SPOLUPRÁCE
Článok 10
Všeobecné pravidlá
1. Diplomatické a konzulárne orgány členských štátov úzko spolupracujú a koordinujú svoju činnosť navzájom a s Úniou s cieľom zabezpečiť ochranu nezastúpených občanov v súlade s článkom 2.
2. Ak členský štát dostane žiadosť o konzulárnu ochranu od osoby, ktorá tvrdí, že je nezastúpeným občanom, alebo je informovaný o núdzovej situácii nezastúpeného občana, ako sa uvádza v článku 9, bezodkladne konzultuje s ministerstvom zahraničných vecí členského štátu, o ktorom osoba tvrdí, že je jeho štátnym príslušníkom, prípadne príslušné veľvyslanectvo alebo konzulát tohto členského štátu a poskytne mu všetky relevantné informácie, ktoré má k dispozícii, vrátane informácií o totožnosti dotknutej osoby, možných nákladoch na konzulárnu ochranu, a o rodinných príslušníkoch, ktorým je tiež potrebné poskytnúť konzulárnu ochranu. Táto konzultácia sa s výnimkou mimoriadne naliehavých prípadov uskutočňuje pred poskytnutím pomoci. Členský štát, ktorý poskytuje pomoc, tiež uľahčuje výmenu informácií medzi dotknutým občanom a orgánmi členského štátu, ktorého je občan štátnym príslušníkom.
3. Ak sa o to požiada, členský štát, ktorého je občan štátnym príslušníkom, poskytne ministerstvu zahraničných vecí alebo príslušnému veľvyslanectvu alebo konzulátu členského štátu, ktorý poskytuje pomoc, všetky relevantné informácie týkajúce sa daného prípadu. Členský štát, ktorého je občan štátnym príslušníkom, je tiež zodpovedný za všetky potrebné kontakty s rodinnými príslušníkmi alebo inými relevantnými osobami alebo orgánmi.
4. Členské štáty oznámia ESVČ prostredníctvom jej zabezpečeného internetového sídla príslušné kontaktné miesta na ministerstvách zahraničných vecí.
Článok 11
Úloha delegácií Únie
Delegácie Únie úzko spolupracujú a koordinujú svoju činnosť s veľvyslanectvami a konzulátmi členských štátov s cieľom prispieť k miestnej a krízovej spolupráci a koordinácii, a to najmä poskytovaním dostupnej logistickej podpory vrátane kancelárskych priestorov a organizačných zariadení, ako je napríklad dočasné ubytovanie pre konzulárny personál a zásahové tímy. Delegácie Únie a ústredie ESVČ tiež uľahčujú výmenu informácií medzi veľvyslanectvami a konzulátmi členských štátov, a ak je to vhodné, s miestnymi orgánmi. Delegácie Únie taktiež sprístupňujú všeobecné informácie o pomoci, na ktorú by mohli mať nezastúpení občania nárok, najmä o prípadných dohodnutých praktických dojednaniach.
Článok 12
Miestna spolupráca
Zasadnutia venované miestnej spolupráci zahŕňajú pravidelnú výmenu informácií o záležitostiach relevantných pre nezastúpených občanov. Na uvedených zasadnutiach sa členské štáty v prípade potreby dohodnú na praktických dojednaniach uvedených v článku 7 s cieľom zabezpečiť účinnú ochranu nezastúpených občanov v dotknutej tretej krajine. Ak sa členské štáty nedohodnú inak, stretnutiam predsedá zástupca členského štátu v úzkej spolupráci s delegáciou Únie.
Článok 13
Pripravenosť na krízu a spolupráca
1. Miestne plánovanie pre prípad nepredvídaných udalostí zohľadňuje nezastúpených občanov. Členské štáty zastúpené v tretej krajine koordinujú plány pre prípad nepredvídaných udalostí medzi sebou navzájom, ako aj s delegáciou Únie, aby sa zabezpečilo, že sa nezastúpeným občanom v prípade krízy poskytne pomoc v plnom rozsahu. Príslušné veľvyslanectvá alebo konzuláty sú o dojednaniach v oblasti pripravenosti na krízu náležite informované a prípadne sú do nich zapojené.
2. V prípade krízy Únia a členské štáty úzko spolupracujú na zabezpečení účinnej pomoci nezastúpeným občanom. Navzájom a podľa možnosti včas sa informujú o dostupných evakuačných kapacitách. Členským štátom sa na ich žiadosť môže poskytnúť podpora prostredníctvom existujúcich zásahových tímov na úrovni Únie vrátane konzulárnych expertov, najmä z nezastúpených členských štátov.
3. Vedúci štát alebo členský štát/členské štáty, ktoré koordinujú pomoc, sú zodpovedné za koordináciou akejkoľvek podpory poskytnutej nezastúpeným občanom, a to s podporou ostatných dotknutých členských štátov, delegácie Únie a ústredia ESVČ. Členské štáty poskytnú vedúcemu štátu alebo členskému štátu/členským štátom, ktoré koordinujú pomoc, všetky relevantné informácie týkajúce sa ich nezastúpených občanov, ktorí sú prítomní v krízovej situácii.
4. Vedúci štát alebo členský štát/členské štáty, ktoré koordinujú pomoc nezastúpeným občanom, môžu vo vhodných prípadoch požiadať o podporu v rámci nástrojov, ako sú štruktúry krízového riadenia ESVČ a mechanizmus Únie v oblasti civilnej ochrany.
KAPITOLA 3
FINANČNÉ POSTUPY
Článok 14
Všeobecné pravidlá
1. Nezastúpení občania sa prostredníctvom vzorového tlačiva uvedeného v prílohe I zaviažu splatiť ich členskému štátu, ktorého sú štátnymi príslušníkmi, náklady na konzulárnu ochranu za rovnakých podmienok ako štátni príslušníci členského štátu, ktorý poskytuje pomoc. Od nezastúpených občanov sa požaduje, aby sa zaviazali splatiť len tie náklady, ktoré by za rovnakých podmienok museli znášať štátni príslušníci členského štátu, ktorý poskytuje pomoc.
2. Členský štát, ktorý poskytuje pomoc, môže žiadať uhradenie nákladov uvedených v odseku 1 od členského štátu, ktorého je nezastúpený občan štátnym príslušníkom, prostredníctvom vzorového tlačiva uvedeného v prílohe II. Členský štát, ktorého je nezastúpený občan štátnym príslušníkom, uhradí uvedené náklady v primeranej lehote nepresahujúcej 12 mesiacov. Členský štát, ktorého je nezastúpený občan štátnym príslušníkom, môže nezastúpeného občana požiadať o uhradenie takýchto nákladov.
3. Ak v dôsledku konzulárnej ochrany poskytnutej nezastúpenému občanovi v prípade zatknutia alebo iného pozbavenia osobnej slobody vzniknú diplomatickým alebo konzulárnym orgánom nezvyčajne vysoké ale nevyhnutné a opodstatnené náklady spojené s cestovaním, ubytovaním alebo prekladom, členský štát, ktorý poskytuje pomoc, môže žiadať uhradenie takýchto nákladov od členského štátu, ktorého je nezastúpený občan štátnym príslušníkom, ktorý ich uhradí v primeranej lehote nepresahujúcej 12 mesiacov.
Článok 15
Zjednodušený postup v krízových situáciách
1. Členský štát, ktorý poskytuje pomoc, predloží v krízových situáciách akékoľvek žiadosti o uhradenie nákladov na akúkoľvek podporu, ktorá bola poskytnutá nezastúpenému občanovi, ministerstvu zahraničných vecí členského štátu, ktorého je nezastúpený občan štátnym príslušníkom. Členský štát, ktorý poskytuje pomoc, môže žiadať takéto uhradenie nákladov aj v prípade, že nezastúpený občan nepodpísal prísľub splatiť náklady podľa článku 14 ods. 1. To členskému štátu, ktorého je nezastúpený občan štátnym príslušníkom, nebráni, aby na základe vnútroštátnych predpisov žiadal od nezastúpeného občana splatenie nákladov.
2. Členský štát, ktorý poskytuje pomoc, môže členský štát, ktorého je nezastúpený občan štátnym príslušníkom, požiadať o uhradenie takýchto nákladov na pomernom základe vydelením celkovej hodnoty skutočne vzniknutých nákladov počtom občanov, ktorým sa poskytla pomoc.
3. V prípade, že členský štát, ktorý poskytuje pomoc, dostal finančnú podporu z mechanizmu Únie v oblasti civilnej ochrany, akýkoľvek príspevok členského štátu, ktorého je nezastúpený občan štátnym príslušníkom, sa určí po odpočítaní príspevku Únie.
KAPITOLA 4
ZÁVEREČNÉ USTANOVENIA
Článok 16
Priaznivejšie zaobchádzanie
Členské štáty môžu zaviesť alebo zachovať ustanovenia, ktoré sú priaznivejšie ako ustanovenia tejto smernice, pokiaľ sú s ňou zlučiteľné.
Článok 17
Transpozícia
1. Členské štáty uvedú do účinnosti zákony, iné právne predpisy a správne opatrenia potrebné na dosiahnutie súladu s touto smernicou najneskôr do 1. mája 2018.
Členské štáty uvedú priamo v prijatých ustanoveniach alebo pri ich úradnom uverejnení odkaz na túto smernicu. Podrobnosti o odkaze upravia členské štáty.
2. Členské štáty oznámia Komisii znenie hlavných ustanovení vnútroštátneho práva, ktoré prijmú v oblasti pôsobnosti tejto smernice.
Článok 18
Zrušenie
Rozhodnutie 95/553/ES sa zrušuje s účinnosťou od 1. mája 2018.
Článok 19
Podávanie správ, hodnotenie a preskúmanie
1. Členské štáty poskytnú Komisii všetky príslušné informácie týkajúce sa vykonávania a uplatňovania tejto smernice. Komisia na základe poskytnutých informácií predloží Európskemu parlamentu a Rade správu o vykonávaní a uplatňovaní tejto smernice do 1. mája 2021.
2. V správe uvedenej v odseku 1 Komisia vyhodnotí spôsob, akým táto smernica funguje, a zváži potrebu ďalších opatrení vrátane prípadných zmien s cieľom prispôsobiť túto smernicu v záujme ďalšieho uľahčenia výkonu práva občanov Únie na konzulárnu ochranu.
Článok 20
Nadobudnutie účinnosti
Táto smernica nadobúda účinnosť dvadsiatym dňom po jej uverejnení v Úradnom vestníku Európskej únie.
Článok 21
Adresáti
Táto smernica je určená členským štátom.
V Luxemburgu 20. apríla 2015