NAŘÍZENÍ EVROPSKÉHO PARLAMENTU A RADY (EU) č. 912/2014
ze dne 23. července 2014,
kterým se stanoví rámec pro řešení finanční odpovědnosti v souvislosti s rozhodčími soudy pro řešení sporů mezi investorem a státem zřízenými mezinárodními dohodami, jichž je Evropská unie stranou
EVROPSKÝ PARLAMENT A RADA EVROPSKÉ UNIE,
s ohledem na Smlouvu o fungování Evropské unie, a zejména na čl. 207 odst. 2 této smlouvy,
s ohledem na návrh Evropské komise,
po postoupení návrhu legislativního aktu vnitrostátním parlamentům,
v souladu s řádným legislativním postupem (1),
vzhledem k těmto důvodům:
(1)
Po vstupu Lisabonské smlouvy v platnost patří přímé zahraniční investice mezi záležitosti spadající pod společnou obchodní politiku. V souladu s čl. 3 odst. 1 písm. e) Smlouvy o fungování Evropské unie (dále jen „Smlouva o fungování EU“) má Unie v oblasti společné obchodní politiky výlučnou pravomoc a může být stranou mezinárodních dohod obsahujících ustanovení o přímých zahraničních investicích.
(2)
Dohody zajišťující ochranu investic mohou zahrnovat mechanismus pro řešení sporů mezi investorem a státem, který umožňuje, aby investor ze třetí země podal žalobu na stát, v němž uskutečnil investici. Řešení sporů mezi investorem a státem může vést k přiznání peněžní náhrady. V takových případech navíc nevyhnutelně vzniknou značné náklady spojené s vedením rozhodčího řízení a rovněž náklady spojené s obhajobou v dané věci.
(3)
Mezinárodní odpovědnost za zacházení, které je předmětem řešení sporu, se řídí rozdělením pravomocí mezi Unii a členské státy. V důsledku tohoto bude Unie v zásadě odpovědná za obhajobu v případě žalob týkajících se údajného porušení pravidel obsažených v dohodě, která spadají do výlučné pravomoci Unie, bez ohledu na skutečnost, zda sporné zacházení poskytla samotná Unie, nebo členský stát.
(4)
Dohody uzavírané Unií by měly zahraničním investorům poskytovat stejně vysokou úroveň ochrany, jakou právní předpisy Unie a obecné zásady, které jsou společné právním řádům členských států, poskytují investorům z Unie, avšak nikoli vyšší. Dohody uzavírané Unií by měly zajistit, aby legislativní pravomoci Unie a její právo regulovat byly dodržovány a chráněny.
(5)
Má-li Unie, jež má právní subjektivitu, mezinárodní odpovědnost za poskytnuté zacházení, podle mezinárodního práva se předpokládá, že uhradí případnou částku přiznanou v nepříznivém rozhodčím nálezu a ponese náklady sporu. Nepříznivý rozhodčí nález však může vyplývat ze zacházení poskytnutého samotnou Unií, nebo ze zacházení poskytnutého členským státem. V důsledku toho by nebylo spravedlivé, aby v případě, že zacházení poskytl členský stát, byly přiznané částky a náklady rozhodčího řízení hrazeny z rozpočtu Unie, ledaže je dané zacházení vyžadováno právem Unie. Je proto nezbytné, aby byla finanční odpovědnost podle práva Unie na základě kritérií stanovených v tomto nařízení rozdělena mezi samotnou Unii a členský stát odpovědný za poskytnuté zacházení.
(6)
Ve svém usnesení ze dne 6. dubna 2011 o budoucí evropské mezinárodní investiční politice Evropský parlament výslovně vyzval k vytvoření mechanismu stanoveného v tomto nařízení. Rada navíc ve svých závěrech ze dne 25. října 2010 o ucelené mezinárodní investiční politice požádala Komisi o prozkoumání této záležitosti.
(7)
Finanční odpovědnost by měl nést ten, kdo odpovídá za zacházení, u kterého byl zjištěn nesoulad s příslušnými ustanoveními dohody. Proto by samotná Unie měla nést finanční odpovědnost v případě, poskytl-li dotyčné zacházení orgán, instituce nebo jiný subjekt Unie. Dotčený členský stát by měl nést finanční odpovědnost v případě, že dané zacházení poskytl tento členský stát. Pokud však členský stát jedná způsobem, který vyžaduje právo Unie, například provedením směrnice přijaté Unií ve vnitrostátním právu, měla by finanční odpovědnost v rozsahu, v jakém dotyčné zacházení vyžaduje právo Unie, nést samotná Unie. Toto nařízení by mělo upravit rovněž možnost, že se jednotlivé případy týkají jak zacházení poskytnutého určitým členským státem, tak i zacházení vyžadovaného právem Unie, a mělo by se vztahovat na veškerá opatření přijatá členskými státy a Unií. V těchto případech by měly členské státy a Unie nést finanční odpovědnost za konkrétní jimi poskytnuté zacházení.
(8)
Unie by měla vždy vystupovat jako žalovaná, pokud se spor týká výlučně zacházení poskytnutého orgány, institucemi nebo jinými subjekty Unie, takže Unie v souladu s výše uvedenými kritérii nese možnou finanční odpovědnost vyplývající ze sporu.
(9)
Pokud by možnou finanční odpovědnost vyplývající ze sporu nesl členský stát, je spravedlivé a vhodné, aby tento členský stát vystupoval jako žalovaný, aby tak mohl hájit zacházení, které investorovi poskytl. Opatření stanovená v tomto nařízení mají za cíl zajistit, aby rozpočet Unie ani její nefinanční zdroje nebyly, a to ani dočasně, zatíženy náklady na vedení sporu nebo rozhodčím nálezem vydaným proti dotčenému členskému státu.
(10)
Členské státy však mohou upřednostňovat, aby v tomto druhu sporů, například z důvodu technických odborných znalostí, vystupovala jako žalovaná Unie. Členské státy by proto měly mít možnost odmítnout vystupovat jako žalovaní, aniž by tím byla dotčena jejich finanční odpovědnost.
(11)
K zajištění náležité ochrany zájmů Unie je nezbytné, aby za výjimečných okolností jako žalovaná ve sporech týkajících se zacházení, které poskytl určitý členský stát, vystupovala samotná Unie. Tyto okolnosti jsou omezeny na případy, kdy se spor týká rovněž zacházení, které poskytla Unie, kdy je zacházení poskytnuté členským státem podle všeho vyžadováno právem Unie a kdy je obdobné zacházení napadeno v související žalobě proti Unii u Světové obchodní organizace (WTO), pokud byla zřízena skupina odborníků a žaloba se týká stejné konkrétní právní otázky a pokud je nezbytné zajistit ve věci před WTO jednotnou argumentaci.
(12)
Vystupuje-li Unie jako žalovaná v případech týkajících se opatření členských států, měla by Komise vést obhajobu způsobem, který chrání finanční zájmy dotčeného členského státu.
(13)
Rozhodnutí o tom, zda by jako žalovaný měla vystupovat Unie, nebo členský stát, by měla být přijímána v rámci stanoveném v tomto nařízení. Je vhodné, aby Komise neprodleně informovala Evropský parlament a Radu o způsobu, jakým je tento rámec uplatňován.
(14)
Pro vedení rozhodčího řízení ve sporech týkajících se zacházení, které poskytl členský stát, by toto nařízení mělo stanovit určitá praktická opatření. Cílem těchto opatření by mělo být co nejlepší vedení sporu při současném dodržení povinnosti loajální spolupráce podle čl. 4 odst. 3 Smlouvy o Evropské unii (dále jen „Smlouva o EU“) a obhajoby dotčeného členského státu a ochrany jeho zájmů.
(15)
Vystupuje-li jako žalovaná Unie, měla by tato opatření stanovit velmi úzkou spolupráci, včetně neprodleného oznámení veškerých důležitých procesních úkonů, poskytnutí relevantních dokumentů, častých konzultací a účasti v delegaci, která se účastní řízení.
(16)
Vystupuje-li jako žalovaný určitý členský stát, je vhodné, aby tento členský stát v souladu s povinností loajální spolupráce podle čl. 4 odst. 3 Smlouvy o EU Komisi průběžně informoval o vývoji dané věci, a zejména aby zajistil včasné poskytnutí informací o veškerých důležitých procesních úkonech, poskytnutí relevantních dokumentů, časté konzultace a účast v delegaci, která se účastní řízení. Je rovněž vhodné, aby měla Komise dostatečnou příležitost určit případnou právní otázku nebo jakýkoli jiný prvek týkající se zájmů Unie, které daný spor vyvolal.
(17)
Aniž je dotčen výsledek rozhodčího řízení, měl by členský stát mít možnost v případě, že má být vyplacena náhrada, kdykoliv přijmout finanční odpovědnost. V takovém případě by členský stát a Komise měly mít možnost uzavřít ujednání o pravidelných úhradách nákladů a o vyplacení případné náhrady. Toto přijetí odpovědnosti neznamená, že členský stát uznává opodstatněnost nároku, který je předmětem sporu. Komise by měla mít možnost v takovém případě přijmout rozhodnutí, kterým po členském státě požaduje, aby tyto náklady uhradil. Pokud soud přizná náhradu nákladů Unii, měla by Komise zajistit, aby byla dotčenému členskému státu neprodleně vrácena záloha na náklady.
(18)
V některých případech může být vhodné dosáhnout dohody o narovnání, aby se zamezilo nákladnému a zbytečnému rozhodčímu řízení. Je nezbytné stanovit postup pro uzavírání těchto dohod o narovnání. Tento postup by měl Komisi umožnit, aby, je-li to v zájmu Unie, přezkumným postupem daný spor související s finanční odpovědností Unie narovnala. Pokud se daná věc týká rovněž zacházení, které poskytl členský stát, je vhodné, aby Unie měla možnost spor narovnat pouze v případě, že toto narovnání nebude mít žádné finanční nebo rozpočtové důsledky pro dotčený členský stát. V takových případech je vhodné, aby mezi Komisí a dotčeným členským státem existovala úzká spolupráce a probíhaly konzultace. Členský stát by měl mít možnost spor kdykoli narovnat, pokud přijme plnou finanční odpovědnost a pokud je dohoda o narovnání v souladu s právem Unie.
(19)
Byl-li vydán rozhodčí nález proti Unii, měla by být přiznaná částka uhrazena bezodkladně. Komise by měla přijmout opatření k vyplacení těchto přiznaných částek, pokud již finanční odpovědnost nepřijal členský stát.
(20)
Komise by měla vést s dotčeným členským státem podrobné konzultace za účelem dosažení dohody o rozdělení finanční odpovědnosti. Pokud Komise rozhodne, že odpovědnost nese členský stát, a členský stát toto rozhodnutí neuzná, měla by Komise uhradit přiznanou částku, současně by však měla vydat rozhodnutí určené dotčenému členskému státu požadující, aby tento členský stát zaplatil do rozpočtu Unie příslušné částky společně s odpovídajícími úroky. Splatné úroky by měly být stanoveny podle čl. 78 odst. 4 nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU, Euratom) č. 966/2012 (2). Pokud se členský stát domnívá, že rozhodnutí nevyhovuje kritériím stanoveným v tomto nařízení, lze použít článek 263 Smlouvy o fungování EU.
(21)
Rozpočet Unie by měl umožňovat krytí výdajů vyplývajících z dohod obsahujících ustanovení o přímých zahraničních investicích, jichž je Unie stranou a které stanoví řešení sporů mezi investorem a státem. Mají-li členské státy v souladu s tímto nařízením finanční odpovědnost, měla by být Unie schopna buď shromažďovat příspěvky dotčeného členského státu ještě před uskutečněním příslušného výdaje, nebo tento příslušný výdaj nejdříve uskutečnit a poté od dotčeného členského státu získat jeho náhradu. Mělo by být možné použít oba tyto mechanismy rozpočtového nakládání, podle toho, co je proveditelné především z hlediska časových možností. U obou mechanismů by s příspěvky nebo náhradami dotčeného členského státu mělo být zacházeno jako s vnitřními účelově vázanými příjmy rozpočtu Unie. Prostředky plynoucí z těchto vnitřních účelově vázaných příjmů by neměly pouze pokrývat příslušné výdaje, ale mělo by být možné jimi doplnit jiné části rozpočtu Unie, ze kterých byly původně poskytnuty prostředky na uskutečnění příslušných výdajů v případě druhého mechanismu.
(22)
Za účelem zajištění jednotných podmínek k provedení tohoto nařízení by měly být Komisi svěřeny prováděcí pravomoci.
(23)
Prováděcí pravomoci týkající se čl. 9 odst. 2 a 3, čl. 13 odst. 1, čl. 14 odst. 8, čl. 15 odst. 3 a čl. 16 odst. 3 by měly být vykonávány v souladu s nařízením Evropského parlamentu a Rady (EU) č. 182/2011 (3).
(24)
Při přijímání rozhodnutí podle čl. 9 odst. 2 stanovících, že by jako žalovaná měla vystupovat Unie, by měl být použit poradní postup, neboť je nezbytné, aby v těchto případech obhajobu převzala Unie, avšak tento proces by měl nadále podléhat kontrole členských států. Při přijímání rozhodnutí o dohodách o narovnání podle čl. 15 odst. 3 by se měl použít poradní postup, jelikož tato rozhodnutí budou mít na rozpočet Unie nanejvýš pouze dočasný dopad vzhledem k povinnosti dotčeného členského státu převzít finanční odpovědnost vyplývající ze sporu a vzhledem k podrobným kritériím stanoveným v tomto nařízení, pokud jde o přijatelnost dohod o narovnání,
PŘIJALY TOTO NAŘÍZENÍ:
KAPITOLA I
OBECNÁ USTANOVENÍ
Článek 1
Oblast působnosti
1. Aniž je dotčeno rozdělení pravomocí stanovené ve Smlouvě o fungování EU, vztahuje se toto nařízení na řešení sporů mezi investorem a státem vedené na základě dohody, jíž je Unie stranou nebo jíž jsou Unie a její členské státy stranami, které zahájil žalobce ze třetí země. Přijetím a uplatňováním tohoto nařízení není zejména dotčeno vymezení pravomocí stanovené ve Smlouvách, mimo jiné ve vztahu k zacházení, které poskytují členské státy nebo Unie a které bylo žalobcem napadeno při řešení sporů mezi investorem a státem vedeném podle určité dohody.
2. Komise zveřejní pro informaci v Úředním věstníku Evropské unie seznam dohod spadajících do oblasti působnosti tohoto nařízení a aktualizuje jej.
Článek 2
Definice
Pro účely tohoto nařízení se rozumí:
a)
„dohodou“ jakákoli mezinárodní dohoda obsahující ustanovení o přímých zahraničních investicích, jíž je Unie stranou nebo jíž jsou Unie a její členské státy stranami a která umožňuje řešení sporů mezi investorem a státem;
b)
„náklady vyplývajícími z rozhodčího řízení“ poplatky a výdaje související s rozhodčím soudem a rozhodčí institucí, náklady na zastupování a náhrada výdajů přiznaná rozhodčím soudem žalobci, jako náklady na překlad, náklady na právní a ekonomické analýzy a jiné relevantní náklady týkající se rozhodčího řízení;
c)
„sporem“ žaloba podaná na základě dohody žalobcem na Unii nebo členský stát, o níž má rozhodnout rozhodčí soud;
d)
„řešením sporů mezi investorem a státem“ mechanismus stanovený v dohodě, podle něhož může žalobce podat žalobu na Unii nebo členský stát;
e)
„členským státem“ jeden nebo více členských států Evropské unie;
f)
„dotčeným členským státem“ členský stát, který poskytl zacházení, jež údajně není v souladu s dohodou;
g)
„finanční odpovědností“ povinnost uhradit peněžní částku přiznanou rozhodčím soudem nebo dojednanou v dohodě o narovnání, včetně nákladů vyplývajících z rozhodčího řízení;
h)
„dohodou o narovnání“ dohoda mezi Unií nebo členským státem či oběma na jedné straně a žalobcem na straně druhé, podle níž žalobce souhlasí s tím, že nebude uplatňovat své nároky, výměnou za úhradu určité peněžní částky nebo jiné opatření než peněžitou platbu, a to i v případě, že je narovnání zaznamenáno v rozhodčím nálezu rozhodčího soudu;
i)
„rozhodčím soudem“ osoba nebo subjekt určený na základě dohody, jež má rozhodovat spory mezi investorem a státem;
j)
„žalobcem“ fyzická nebo právnická osoba, která může na základě dohody podat žalobu při řešení sporů mezi investorem a státem, nebo fyzická či právnická osoba, jíž byly zákonně postoupeny nároky žalobce na základě dohody;
k)
„právem Unie“ Smlouva o fungování EU, Smlouva o EU, jakož i všechny právní akty Unie uvedené v čl. 288 druhém, třetím a čtvrtém pododstavci Smlouvy o fungování EU a všechny mezinárodní dohody, jichž je Unie stranou nebo jichž jsou Unie a její členské státy stranami; výhradně pro účely tohoto nařízení se „právem Unie“ nerozumějí ustanovení o ochraně investic obsažená v dohodě;
l)
výraz „vyžadováno právem Unie“ se vztahuje k zacházení v situaci, kdy se dotčený členský stát mohl údajnému porušení dohody vyhnout pouze nedodržením povinnosti vyplývající z práva Unie, například v případě, kdy členský stát nemá žádný prostor pro uvážení nebo hodnocení, pokud jde o výsledek, jehož má být dosaženo.
KAPITOLA II
ROZDĚLENÍ FINANČNÍ ODPOVĚDNOSTI
Článek 3
Kritéria pro rozdělení
1. Finanční odpovědnost vyplývající ze sporu na základě dohody se rozděluje podle těchto kritérií:
a)
Unie nese finanční odpovědnost vyplývající ze zacházení, které poskytly orgány, instituce nebo jiné subjekty Unie;
b)
dotčený členský stát nese finanční odpovědnost vyplývající ze zacházení, které poskytl tento členský stát;
c)
odchylně od písmene b) nese Unie finanční odpovědnost vyplývající ze zacházení, které poskytl členský stát, jestliže bylo toto zacházení vyžadováno právem Unie.
Je-li dotčený členský stát povinen jednat podle práva Unie, aby odstranil nesoulad předchozího jednání s právem Unie, nese bez ohledu na první pododstavec písm. c) finanční odpovědnost tento členský stát, ledaže dotyčné předchozí jednání bylo vyžadováno právem Unie.
2. Je-li tak stanoveno v tomto nařízení, přijme Komise rozhodnutí, které stanoví finanční odpovědnost dotčeného členského státu v souladu s kritérii stanovenými v odstavci 1. O tomto rozhodnutí uvědomí Evropský parlament a Radu.
3. Bez ohledu na odstavec 1 tohoto článku nese finanční odpovědnost dotčený členský stát, pokud:
a)
přijal možnou finanční odpovědnost podle článku 12 nebo
b)
uzavře dohodu o narovnání podle článku 15.
4. Bez ohledu na odstavec 1 tohoto článku nese finanční odpovědnost Unie, pokud Unie vystupuje jako žalovaná podle článku 4.
KAPITOLA III
VEDENÍ SPORŮ
ODDÍL 1
Vedení sporů týkajících se zacházení, které poskytla unie
Článek 4
Zacházení poskytnuté Unií
1. Unie vystupuje jako žalovaná, pokud se spor týká zacházení poskytnutého orgány, institucemi nebo jinými subjekty Unie.
2. Jestliže Komise obdrží od žalobce žádost o konzultace nebo oznámení, kterým žalobce oznamuje svůj úmysl zahájit v souladu s určitou dohodou rozhodčí řízení, neprodleně o tom vyrozumí Evropský parlament a Radu.
ODDÍL 2
Vedení sporů týkajících se zacházení, které poskytl členský stát
Článek 5
Zacházení poskytnuté členským státem
Tento oddíl se použije na spory týkající se zcela nebo částečně zacházení poskytnutého členským státem.
Článek 6
Spolupráce a konzultace mezi Komisí a dotčeným členským státem
1. V souladu se zásadou loajální spolupráce podle čl. 4 odst. 3 Smlouvy o EU učiní Komise a dotčený členský stát všechny nezbytné kroky k obhajobě Unie a dotčeného členského státu a k ochraně jejich zájmů.
2. Komise a dotčený členský stát zahájí konzultace o řešení sporů podle tohoto nařízení s přihlédnutím ke všem lhůtám stanoveným v tomto nařízení a v dotčené dohodě a sdílejí vzájemně informace, je-li to relevantní pro vedení sporů.
Článek 7
Žádost o konzultace
1. Jestliže Komise obdrží v souladu s určitou dohodou žádost žalobce o konzultace, neprodleně o tom vyrozumí dotčený členský stát. Jestliže se členský stát dozví o žádosti o konzultace nebo takovou žádost obdrží, neprodleně o tom uvědomí Komisi.
2. Součástí delegace Unie účastnící se konzultací jsou zástupci dotčeného členského státu a zástupci Komise.
3. Dotčený členský stát a Komise si neprodleně vzájemně předají informace, které jsou pro daný případ relevantní.
4. O veškerých těchto žádostech o konzultace uvědomí Komise Evropský parlament a Radu.
Článek 8
Oznámení o úmyslu zahájit rozhodčí řízení
1. Jestliže Komise obdrží oznámení, kterým žalobce oznamuje svůj úmysl zahájit v souladu s určitou dohodou rozhodčí řízení, neprodleně o tom vyrozumí dotčený členský stát. Jakmile žalobce oznámí úmysl zahájit rozhodčí řízení proti Unii nebo některému členskému státu, uvědomí Komise do patnácti dnů od obdržení tohoto oznámení Evropský parlament a Radu a sdělí jim jméno žalobce, ustanovení dohody, jejichž porušení je namítáno, dotčené hospodářské odvětví, zacházení, jímž byla dohoda údajně porušena, a požadovanou výši odškodnění.
2. Jestliže členský stát obdrží oznámení, kterým žalobce oznamuje svůj úmysl zahájit rozhodčí řízení, neprodleně o tom vyrozumí Komisi.
3. O veškerých těchto oznámeních o úmyslu zahájit rozhodčí řízení uvědomí Komise Evropský parlament a Radu.
Článek 9
Postavení žalovaného
1. Dotčený členský stát vystupuje jako žalovaný, s výjimkou případů, kdy nastane některá z těchto situací:
a)
Komise v návaznosti na konzultace podle článku 6 přijala do 45 dní od obdržení oznámení či vyrozumění podle článku 8 rozhodnutí podle odstavce 2 nebo 3 tohoto článku; nebo
b)
členský stát v návaznosti na konzultace podle článku 6 do 45 dní od obdržení oznámení nebo vyrozumění podle článku 8 Komisi písemně potvrdil, že nemá v úmyslu vystupovat jako žalovaný.
Nastane-li některá ze situací uvedených v písm. a) nebo b), vystupuje jako žalovaná Unie.
2. Komise může prováděcími akty vycházejícími z úplné a vyvážené věcné analýzy a právního zdůvodnění, které poskytne členským státům, poradním postupem podle čl. 22 odst. 2 rozhodnout, že jako žalovaná má vystupovat Unie, nastane-li jedna či více z těchto okolností:
a)
Unie by nesla zcela nebo přinejmenším zčásti možnou finanční odpovědnost vyplývající ze sporu v souladu s kritérii stanovenými v článku 3; nebo
b)
spor se týká zároveň i zacházení, které poskytly orgány, instituce nebo jiné subjekty Unie.
3. Komise může prováděcími akty vycházejícími z úplné a vyvážené věcné analýzy a právního zdůvodnění, které poskytne členským státům, přezkumným postupem podle čl. 22 odst. 3 rozhodnout, že jako žalovaná má vystupovat Unie, pokud je obdobné zacházení napadeno v související žalobě proti Unii u WTO, pokud byla zřízena skupina odborníků a žaloba se týká stejné konkrétní právní otázky a pokud je nezbytné zajistit ve věci před WTO jednotnou argumentaci.
4. Při postupu podle tohoto článku Komise zajistí, aby obhajoba Unie chránila finanční zájmy dotčeného členského státu.
5. Komise a dotčený členský stát neprodleně po obdržení oznámení nebo vyrozumění podle článku 8 zahájí v souladu s článkem 6 konzultace o řešení daného sporu podle tohoto článku. Komise a dotčený členský stát zajistí, aby byly dodrženy lhůty stanovené v dohodě.
6. Vystupuje-li podle odstavců 2 a 5 jako žalovaná Unie, konzultuje Komise s dotčeným členským státem veškerá podání a vyjádření před jejich finalizací a předložením. Zástupci dotčeného členského státu jsou na žádost tohoto členského státu a na jeho náklady členy delegace Unie účastnící se slyšení a Komise náležitě zohledňuje zájmy tohoto členského státu.
7. O každém sporu, v němž se použije tento článek, a o způsobu použití tohoto článku Komise neprodleně uvědomí Evropský parlament a Radu.
Článek 10
Vedení rozhodčího řízení členským státem
1. Vystupuje-li některý členský stát jako žalovaný ve všech fázích sporu, včetně případného řízení o zrušení, odvolání nebo přezkumu, pak tento členský stát v souladu s článkem 6:
a)
poskytne Komisi včas relevantní dokumenty týkající se řízení;
b)
informuje Komisi včas o všech důležitých procesních úkonech a na vyžádání zahájí s Komisí konzultace v zájmu řádného zohlednění jakékoli právní otázky či jakéhokoli jiného prvku, který je pro Unii významný, vyvstanou-li tyto v rámci sporu a jsou-li Komisí jako takové identifikovány v nezávazné písemné analýze, jež je dotčenému členskému státu poskytnuta; a
c)
umožní, aby byli zástupci Komise na její žádost a na její vlastní náklady členy delegace, která dotčený členský stát zastupuje.
2. Komise poskytne členskému státu relevantní dokumenty týkající se řízení s cílem zajistit co nejúčinnější obhajobu.
3. Jakmile je vydán rozhodčí nález, členský stát o tom uvědomí Komisi. Komise o tom poté uvědomí Evropský parlament a Radu.
Článek 11
Vedení rozhodčího řízení Unií
1. Během celého rozhodčího řízení, v němž Unie vystupuje jako žalovaná v jakýchkoli sporech, ve kterých by některý členský stát zcela nebo zčásti nesl možnou finanční odpovědnost, se v souladu s článkem 6 použijí tato ustanovení:
a)
Komise přijme veškerá opatření nezbytná k obhajobě dotčeného členského státu a k ochraně jeho zájmů;
b)
dotčený členský stát poskytne Komisi veškerou potřebnou pomoc;
c)
Komise poskytne dotčenému členskému státu relevantní dokumenty týkající se řízení, průběžně tento členský stát informuje o všech důležitých procesních úkonech a zahájí s ním konzultace vždy, když o to dotčený členský stát požádá, s cílem zajistit co nejúčinnější obhajobu;
d)
Komise a dotčený členský stát připraví obhajobu v úzké vzájemné spolupráci; a
e)
delegace Unie účastnící se řízení je složena ze zástupců Komise a dotčeného členského státu, ledaže dotčený členský stát Komisi uvědomí, že nehodlá být v delegaci Unie účastnící se řízení zastoupen.
2. O průběhu rozhodčích řízení uvedených v odstavci 1 Komise pravidelně informuje Evropský parlament a Radu.
Článek 12
Přijetí možné finanční odpovědnosti dotčeným členským státem, je-li žalovanou Unie
Vystupuje-li Unie jako žalovaná v jakýchkoli sporech, ve kterých by členský stát zcela nebo zčásti nesl možnou finanční odpovědnost, může dotčený členský stát možnou finanční odpovědnost vyplývající z rozhodčího řízení kdykoli přijmout. Za tímto účelem mohou dotčený členský stát a Komise uzavřít ujednání upravující mimo jiné:
a)
mechanismy pro pravidelné úhrady nákladů vyplývajících z rozhodčího řízení;
b)
mechanismy pro úhrady veškerých částek přiznaných v rozhodčích nálezech proti Unii.
KAPITOLA IV
ŘEŠENÍ SPORŮ V PŘÍPADECH, KDY JE ŽALOVANOU UNIE
Článek 13
Řešení sporů týkajících se zacházení, které poskytla Unie
1. Pokud se Komise domnívá, že by dohoda o narovnání sporu týkajícího se zacházení, které poskytla výlučně Unie, byla v zájmu Unie, může přijmout prováděcí akt, kterým tuto dohodu o narovnání schválí. Tento prováděcí akt se přijímá přezkumným postupem podle čl. 22 odst. 3.
2. Pokud dohoda o narovnání zahrnuje i jiné opatření než vyplacení určité peněžní částky, použijí se s ohledem na toto opatření příslušné postupy.
Článek 14
Řešení sporů týkajících se zacházení, které poskytl zcela nebo zčásti členský stát, pokud si Unie přeje dosáhnout narovnání
1. Je-li Unie žalovanou ve sporu týkajícím se zacházení, které poskytl zcela nebo zčásti členský stát, a pokud se Komise domnívá, že by narovnání daného sporu bylo ve finančním zájmu Unie, konzultuje Komise nejprve dotčený členský stát v souladu s článkem 6. Tyto konzultace s Komisí může rovněž zahájit členský stát.
2. Pokud se Komise a dotčený členský stát dohodnou na řešení daného sporu, vyvine dotčený členský stát úsilí k uzavření ujednání s Komisí, jímž budou vymezeny prvky nezbytné pro vyjednávání o dohodě o narovnání a pro její provádění.
3. Je-li Unie žalovanou ve sporu, v jehož důsledku by některému členskému státu vyvstala finanční odpovědnost, přičemž Unie finanční odpovědnost nenese, může v souladu s článkem 15 dotyčný spor narovnat pouze dotčený členský stát.
4. Je-li Unie žalovanou podle čl. 9 odst. 1 prvního pododstavce písm. b), může Komise v návaznosti na konzultace podle čl. 6 odst. 1 rozhodnout, že spor narovná, pokud je dohoda o narovnání ve finančním zájmu Unie. V případě takového rozhodnutí Komise předloží úplnou a vyváženou věcnou analýzu a právní zdůvodnění, jimiž finanční zájmy Unie ozřejmí.
5. Je-li Unie žalovanou ve sporu podle čl. 9 odst. 2, v jehož důsledku vyvstává finanční odpovědnost výhradně Unii, přičemž žádný členský stát finanční odpovědnost nenese, může Komise rozhodnout, že spor narovná.
6. Je-li Unie žalovanou ve sporu podle čl. 9 odst. 2, v jehož důsledku vyvstává finanční odpovědnost Unii i některému členskému státu, nemůže Komise spor narovnat bez souhlasu dotčeného členského státu. Dotčený členský stát může předložit úplnou analýzu dopadu navrhované dohody o narovnání na jeho finanční zájmy. Nesouhlasí-li členský stát s narovnáním sporu, může Komise přesto rozhodnout, že spor narovná, za podmínky, že dohoda o narovnání nebude mít pro dotčený členský stát žádné finanční či rozpočtové důsledky, přičemž se vychází z úplné a vyvážené věcné analýzy a právního zdůvodnění, které zohledňují analýzu provedenou členským státem a prokazují finanční zájmy Unie i dotčeného členského státu. V tomto případě se nepoužije článek 19.
7. Předmětem dohody o narovnání podle odstavců 4, 5 a 6 nesmějí být jiná opatření dotčeného členského státu než vyplacení určité peněžní částky.
8. Veškeré dohody o narovnání podle tohoto článku podléhají schválení prováděcími akty. Tyto prováděcí akty se přijímají přezkumným postupem podle čl. 22 odst. 3.
Článek 15
Řešení sporů týkajících se zacházení, které poskytl výlučně členský stát, v případech, kdy si tento členský stát přeje dosáhnout narovnání
1. Je-li Unie žalovanou ve sporu týkajícím se výlučně zacházení, které poskytl členský stát, může dotčený členský stát navrhnout narovnání sporu, pokud:
a)
dotčený členský stát přijme veškerou možnou finanční odpovědnost vyplývající z dohody o narovnání;
b)
dohoda o narovnání je vykonatelná pouze vůči dotčenému členskému státu; a
c)
podmínky dohody o narovnání jsou slučitelné s právem Unie.
2. Komise a dotčený členský stát zahájí konzultace za účelem posouzení úmyslu členského státu spor narovnat.
3. Dotčený členský stát oznámí Komisi návrh dohody o narovnání. Má se za to, že Komise návrh dohody o narovnání schválila, pokud do 90 dnů ode dne doručení návrhu dohody o narovnání členským státem nerozhodne prováděcím aktem přijatým poradním postupem podle čl. 22 odst. 2 jinak z důvodu, že návrh dohody o narovnání nesplňuje všechny podmínky stanovené v odstavci 1 tohoto článku. Je-li návrh dohody o narovnání schválen, přijme Komise všechny nezbytné kroky, aby ujednání dané dohody byla účinná.
Článek 16
Řešení sporů týkajících se zacházení, které poskytl zčásti členský stát, v případech, kdy si tento členský stát přeje dosáhnout narovnání
1. Je-li Unie žalovanou ve sporu týkajícím se zacházení, které poskytl zčásti členský stát, a tento členský stát se domnívá, že by narovnání daného sporu bylo v jeho finančním zájmu, nejprve konzultuje Komisi v souladu s článkem 6.
2. Pokud se Komise a dotčený členský stát dohodnou na narovnání daného sporu, vyvine dotčený členský stát úsilí o uzavření ujednání s Komisí, jímž budou vymezeny prvky nezbytné pro vyjednávání o dohodě o narovnání a pro její provádění.
3. V případě, že Komise s narovnáním sporu nesouhlasí, může na základě úplné a vyvážené věcné analýzy a právního zdůvodnění, které poskytne členským státům, prováděcím aktem rozhodnout o odmítnutí dohody o narovnání. Tento prováděcí akt se přijímá přezkumným postupem podle čl. 22 odst. 3.
KAPITOLA V
VYPLACENÍ PŘIZNANÝCH ČÁSTEK NEBO NAROVNÁNÍ
Článek 17
Oblast působnosti
Tato kapitola se použije v případě, vystupuje-li ve sporu jako žalovaná Unie.
Článek 18
Postup pro vyplacení přiznaných částek nebo pro vyplacení narovnání
1. Žalobce, v jehož prospěch byl na základě dohody vydán konečný rozhodčí nález, může podat Komisi žádost o vyplacení přiznané částky. Komise přiznanou částku uhradí s výjimkou případů, kdy finanční odpovědnost přijal podle článku 12 dotčený členský stát; v tom případě uhradí přiznanou částku členský stát.
2. Není-li dohoda o narovnání podle článku 13 nebo 14 zaznamenána v rozhodčím nálezu, může žalobce podat Komisi žádost o vyplacení narovnání. Komise toto narovnání uhradí v příslušných lhůtách stanovených v dohodě o narovnání.
Článek 19
Postup v případě, že dohody o finanční odpovědnosti není dosaženo
1. Vystupuje-li podle článku 9 jako žalovaná Unie a Komise se domnívá, že by přiznaná částka nebo narovnání nebo náklady vyplývající z rozhodčího řízení měly být na základě kritérií stanovených v čl. 3 odst. 1 uhrazeny zcela nebo zčásti dotčeným členským státem, použije se postup uvedený v odstavcích 2 až 5 tohoto článku.
2. Komise a dotčený členský stát neprodleně zahájí konzultace za účelem dosažení dohody o finanční odpovědnosti dotčeného členského státu a případně Unie.
3. Komise do tří měsíců od okamžiku, kdy obdrží žádost o vyplacení přiznané částky, narovnání nebo nákladů vyplývajících z rozhodčího řízení, přijme rozhodnutí určené dotčenému členskému státu, v němž stanoví částku, kterou má tento členský stát uhradit. O tomto rozhodnutí a jeho finančním zdůvodnění Komise uvědomí Evropský parlament a Radu.
4. Pokud dotčený členský stát nevznese proti rozhodnutí Komise přijatému podle odstavce 3 do dvou měsíců od jeho vstupu v platnost námitku, poskytne dotčený členský stát do rozpočtu Unie do šesti měsíců ode dne vstupu rozhodnutí Komise v platnost náhradu za vyplacení přiznané částky nebo narovnání nebo náklady vyplývající z rozhodčího řízení. Dotčený členský stát odpovídá za případné splatné úroky podle sazby vztahující se na ostatní peněžní částky, které jsou dlužné do rozpočtu Unie.
5. Pokud dotčený členský stát vznese námitku a Komise s námitkou členského státu nesouhlasí, přijme Komise do šesti měsíců od obdržení námitky členského státu rozhodnutí požadující, aby dotčený členský stát uhradil částku zaplacenou Komisí spolu s úroky podle sazby vztahující se na ostatní peněžní částky, které jsou dlužné do rozpočtu Unie.
6. Rozhodnutí Komise podle odstavců 3 a 5 se zveřejňují v Úředním věstníku Evropské unie.
Článek 20
Záloha na náklady vyplývající z rozhodčího řízení
1. Komise může přijmout rozhodnutí požadující, aby dotčený členský stát poskytl do rozpočtu Unie zálohu na finanční příspěvky pokrývající předvídatelné nebo vynaložené náklady vyplývající z rozhodčího řízení. Takové rozhodnutí o finančních příspěvcích musí být přiměřené s ohledem na kritéria stanovená v článku 3.
2. Pokud rozhodčí soud přizná náhradu nákladů vyplývajících z rozhodčího řízení Unii a dotčený členský stát prováděl pravidelné platby na náklady vyplývající z rozhodčího řízení, zajistí Komise, aby byly tyto částky převedeny dotčenému členskému státu, který je uhradil jako zálohu, spolu s úroky podle sazby vztahující se na ostatní peněžní částky, které jsou dlužné do rozpočtu Unie.
Článek 21
Platby členského státu
Náhrady nebo platby členského státu do rozpočtu Unie za účelem vyplacení přiznaných částek, narovnání nebo nákladů vyplývajících z rozhodčího řízení, včetně plateb podle čl. 20 odst. 1 tohoto nařízení, se považují za vnitřní účelově vázané příjmy ve smyslu čl. 21 odst. 4 nařízení (EU, Euratom) č. 966/2012. Mohou být použity na úhradu výdajů vyplývajících z dohod uzavřených podle článku 218 Smlouvy o fungování EU, které umožňují řešení sporů mezi investorem a státem, nebo na doplnění prostředků, které byly původně určeny na výplatu přiznaných částek, narovnání nebo nákladů vyplývajících z rozhodčího řízení.
KAPITOLA VI
ZÁVĚREČNÁ USTANOVENÍ
Článek 22
Postup projednávání ve výboru
1. Komisi je nápomocen Výbor pro dohody o investicích, zřízený nařízením Evropského parlamentu a Rady (EU) č. 1219/2012 (4). Tento výbor je výborem ve smyslu nařízení (EU) č. 182/2011.
2. Odkazuje-li se na tento odstavec, použije se článek 4 nařízení (EU) č. 182/2011.
3. Odkazuje-li se na tento odstavec, použije se článek 5 nařízení (EU) č. 182/2011.
Článek 23
Zpráva a přezkum
1. Komise předkládá Evropskému parlamentu a Radě pravidelně podrobnou zprávu o uplatňování tohoto nařízení. Tato zpráva obsahuje všechny relevantní informace včetně seznamu žalob podaných proti Unii nebo členským státům, souvisejících řízení a rozhodnutí a finančního dopadu na rozpočet Unie. První zprávu předloží do 18. září 2019. Další zprávy jsou poté podávány každé tři roky.
2. Komise každoročně předkládá Evropskému parlamentu a Radě seznam žádostí žalobců o konzultace, žalob a rozhodčích rozhodnutí.
3. Spolu se zprávou uvedenou v odstavci 1 může Komise na základě svých zjištění předložit Evropskému parlamentu a Radě rovněž návrh na změnu tohoto nařízení.
Článek 24
Spory podle dohod uzavřených před vstupem tohoto nařízení v platnost
Na spory podle dohod podle článku 1 uzavřených před 17. zářím 2014 se toto nařízení použije pouze v případě, že příslušná žaloba byla k rozhodčímu řízení předložena po 17. září 2014 a spory se týkají zacházení poskytnutého po 17. září 2014.
Článek 25
Vstup v platnost
Toto nařízení vstupuje v platnost dvacátým dnem po vyhlášení v Úředním věstníku Evropské unie.
Toto nařízení je závazné v celém rozsahu a přímo použitelné ve všech členských státech.
V Bruselu dne 23. července 2014.
NARIADENIE EURÓPSKEHO PARLAMENTU A RADY (EÚ) č. 912/2014
z 23. júla 2014,
ktorým sa stanovuje rámec na riešenie finančnej zodpovednosti spojenej so súdmi na urovnávanie sporov medzi investorom a štátom zriadenými na základe medzinárodných dohôd, ktorých zmluvnou stranou je Európska únia
EURÓPSKY PARLAMENT A RADA EURÓPSKEJ ÚNIE,
so zreteľom na Zmluvu o fungovaní Európskej únie, a najmä na jej článok 207 ods. 2,
so zreteľom na návrh Európskej komisie,
po postúpení návrhu legislatívneho aktu národným parlamentom,
konajúc v súlade s riadnym legislatívnym postupom (1),
keďže:
(1)
Od nadobudnutia platnosti Lisabonskej zmluvy sú priame zahraničné investície zahrnuté do zoznamu záležitostí, ktoré patria do oblasti spoločnej obchodnej politiky. Podľa článku 3 ods. 1 písm. e) Zmluvy o fungovaní Európskej únie (ZFEÚ) má Únia výlučnú právomoc vo vzťahu k spoločnej obchodnej politike a môže byť zmluvnou stranou medzinárodných dohôd, ktoré obsahujú ustanovenia o priamych zahraničných investíciách.
(2)
Dohody, v ktorých sa ustanovuje ochrana investícií, môžu zahŕňať mechanizmus na urovnávanie sporov medzi investorom a štátom umožňujúci investorovi z tretej krajiny, aby si uplatnil nárok voči štátu, v ktorom uskutočnil investíciu. Urovnávanie sporov medzi investorom a štátom môže viesť k rozhodcovským rozsudkom, ktorými sa určujú peňažné náhrady. Pri každej takejto veci okrem toho nevyhnutne vzniknú značné náklady na vedenie rozhodcovského konania, ako aj náklady spojené s obhajobou v danej veci.
(3)
Medzinárodná zodpovednosť za zaobchádzanie, ktoré je predmetom urovnávania sporu, je v súlade s rozdelením právomocí medzi Úniu a členské štáty. V dôsledku toho bude Únia v zásade zodpovedná za obhajobu týkajúcu sa všetkých nárokov vyplývajúcich z údajného porušenia pravidiel zahrnutých v dohode, ktoré patria do výlučnej právomoci Únie, nezávisle od toho, či k zaobchádzaniu, o ktoré ide, došlo zo strany samotnej Únie alebo zo strany členského štátu.
(4)
Dohody Únie by mali zahraničným investorom poskytovať rovnako vysokú úroveň ochrany, aká sa v práve Únie a všeobecných zásadách právnych poriadkov členských štátov poskytuje investorom z Únie, avšak nie vyššiu. Dohodami Únie by sa malo zabezpečiť dodržiavanie a ochrana legislatívnych právomocí Únie a jej práva regulovať.
(5)
Ak má Únia ako subjekt s právnou subjektivitou medzinárodnú zodpovednosť za poskytnuté zaobchádzanie, podľa medzinárodného práva sa očakáva, že uhradí prípadnú sumu vyplývajúcu z nepriaznivého rozhodcovského rozsudku a zaplatí náklady na prípadný spor. Nepriaznivý rozhodcovský rozsudok však potenciálne môže vyplývať buď zo zaobchádzania zo strany samotnej Únie, alebo zo zaobchádzania zo strany členského štátu. V dôsledku toho by bolo nespravodlivé, ak by sa suma určená v rozhodcovskom rozsudku a náklady vyplývajúce z rozhodcovského konania mali platiť z rozpočtu Únie, ak k zaobchádzaniu došlo zo strany členského štátu, okrem prípadu, keď sa dotknuté zaobchádzanie vyžaduje podľa práva Únie. Je preto nevyhnutné, aby sa podľa práva Únie finančná zodpovednosť rozdelila na základe kritérií stanovených v tomto nariadení medzi samotnú Úniu a členský štát zodpovedný za poskytnuté zaobchádzanie.
(6)
Európsky parlament vo svojom uznesení zo 6. apríla 2011 o budúcej európskej medzinárodnej investičnej politike výslovne vyzval na vytvorenie mechanizmu stanoveného v tomto nariadení. Rada okrem toho vo svojich záveroch o komplexnej medzinárodnej investičnej politike z 25. októbra 2010 požiadala Komisiu, aby k tejto téme vypracovala štúdiu.
(7)
Finančná zodpovednosť by mala prináležať subjektu zodpovednému za zaobchádzanie, o ktorom sa zistilo, že nie je v súlade s príslušnými ustanoveniami dohody. Finančnú zodpovednosť by preto mala niesť samotná Únia vtedy, keď k príslušnému zaobchádzaniu dochádza zo strany inštitúcie, orgánu, úradu alebo agentúry Únie. Dotknutý členský štát by mal niesť finančnú zodpovednosť vtedy, keď k príslušnému zaobchádzaniu dochádza zo strany uvedeného členského štátu. Ak však členský štát koná spôsobom, ktorý sa vyžaduje podľa práva Únie, napríklad transpozíciou smernice prijatej na úrovni Únie, mala by finančnú zodpovednosť niesť samotná Únia do takej miery, v akej sa príslušné zaobchádzanie vyžaduje podľa práva Únie. V tomto nariadení by sa tiež mala upraviť možnosť, že konkrétne veci sa týkajú zaobchádzania zo strany členského štátu aj zaobchádzania, ktoré sa vyžaduje podľa práva Únie a toto nariadenie by sa malo vzťahovať na všetky opatrenia prijaté členskými štátmi a Úniou. V takýchto prípadoch by členské štáty a Únia mali niesť finančnú zodpovednosť za konkrétne zaobchádzanie, ku ktorému došlo zo strany každého z nich.
(8)
Únia by mala vystupovať ako odporca vždy, keď sa spor výlučne týka zaobchádzania zo strany inštitúcií, orgánov, úradov alebo agentúr Únie, aby Únia niesla prípadnú finančnú zodpovednosť vyplývajúcu zo sporu v súlade s uvedenými kritériami.
(9)
Ak by prípadnú finančnú zodpovednosť vyplývajúcu zo sporu znášal členský štát, je spravodlivé a vhodné, aby takýto členský štát vystupoval ako odporca na účely obhajoby zaobchádzania, ktoré poskytol investorovi. Cieľom opatrení stanovených v tomto nariadení je zabezpečiť, aby sa rozpočet Únie a nefinančné zdroje Únie nezaťažovali - a to ani dočasne - nákladmi na konanie ani sumou vyplývajúcou z rozhodcovského rozsudku v neprospech dotknutého členského štátu.
(10)
Členské štáty však napriek tomu môžu uprednostniť, aby ako odporca v tomto type sporov vystupovala Únia, napríklad vzhľadom na technické odborné znalosti. Členské štáty by preto mali mať možnosť odmietnuť vystupovať ako odporca, a to bez toho, aby bola dotknutá ich finančná zodpovednosť.
(11)
Z hľadiska zabezpečenia vhodnej ochrany záujmov Únie je veľmi dôležité, aby v sporoch týkajúcich sa zaobchádzania, ku ktorému došlo zo strany členského štátu, vystupovala za výnimočných okolností ako odporca samotná Únia. Tieto okolnosti sa obmedzujú na veci, v ktorých spor zahŕňa aj zaobchádzanie zo strany Únie a v ktorých je pravdepodobné, že sa zaobchádzanie, ku ktorému došlo zo strany členského štátu, vyžaduje podľa práva Únie, a v ktorých ide o podobné zaobchádzanie, ktoré už je predmetom súvisiaceho nároku voči Únii v rámci Svetovej obchodnej organizácie (WTO), keď sa ustanovila porota a nárok sa týka tej istej konkrétnej právnej veci a keď je nevyhnutné zabezpečiť vo veci v rámci WTO konzistentnú argumentáciu.
(12)
Ak Únia vystupuje ako odporca vo veciach, ktoré sa týkajú opatrení členských štátov, Komisia by mala viesť svoju obhajobu spôsobom, ktorým sa zabezpečí ochrana finančných záujmov dotknutého členského štátu.
(13)
Rozhodnutia o tom, či má ako odporca vystupovať Únia alebo členský štát, by sa mali prijímať v rámci stanovenom v tomto nariadení. Je vhodné, aby Komisia bezodkladne informovala Európsky parlament a Radu o spôsobe uplatnenia tohto rámca.
(14)
Toto nariadenie by malo upraviť určité praktické otázky vedenia rozhodcovského konania pri sporoch, ktoré sa týkajú zaobchádzania, ku ktorému došlo zo strany členského štátu. Cieľom uvedených dohôd by malo byť čo najlepšie riešenie sporu a zároveň zabezpečenie súladu s povinnosťou lojálnej spolupráce podľa článku 4 ods. 3 Zmluvy o Európskej únii (Zmluva o EÚ) a obhajoby a ochrany záujmov dotknutého členského štátu.
(15)
Ak Únia vystupuje ako odporca, mala by sa v rámci tejto úpravy ustanoviť veľmi úzka spolupráca vrátane včasného upovedomovania o akýchkoľvek dôležitých procesných krokoch, poskytovania relevantných dokumentov, častých konzultácií a účasti v delegácii zúčastňujúcej sa na konaní.
(16)
Ak členský štát vystupuje ako odporca, je vhodné, aby v súlade s povinnosťou lojálnej spolupráce podľa článku 4 ods. 3 Zmluvy o EÚ Komisiu neustále informoval o vývoji vo veci, a predovšetkým zabezpečil včasné informovanie o akýchkoľvek dôležitých procesných krokoch, poskytovanie relevantných dokumentov, časté konzultácie a účasť v delegácii zúčastňujúcej sa na konaní. Taktiež je vhodné, aby sa Komisii poskytla primeraná príležitosť určiť akýkoľvek prvok práva alebo akýkoľvek iný prvok záujmu Únie, ktorého sa spor dotýka.
(17)
Bez toho, aby bol dotknutý výsledok rozhodcovského konania, členský štát by mal mať možnosť kedykoľvek prevziať finančnú zodpovednosť v prípade, že sa má vyplatiť náhrada. V takom prípade by členský štát a Komisia mali mať možnosť uzavrieť dohody o pravidelných platbách nákladov a o vyplatení prípadnej náhrady. Takéto prevzatie finančnej zodpovednosti neznamená, že členský štát uznáva opodstatnenosť nároku, ktorý je predmetom sporu. Komisia by v takomto prípade mala mať možnosť prijať rozhodnutie, ktorým sa od členského štátu vyžaduje zloženie preddavku na takéto náklady. V prípade, že súd v rozhodcovskom rozsudku rozhodne o nákladoch v prospech Únie, Komisia by mala zabezpečiť, aby sa dotknutému členskému štátu zložený preddavok na náklady bezodkladne vrátil.
(18)
V niektorých prípadoch môže byť vhodné dosiahnuť urovnanie, aby sa zabránilo nákladnému a zbytočnému rozhodcovskému konaniu. Je nevyhnutné stanoviť postup na uskutočnenie takýchto urovnaní. Takýto postup by mal Komisii konajúcej v súlade s postupom preskúmania umožniť urovnanie veci, ktorá sa týka finančnej zodpovednosti Únie, ak je to v záujme Únie. Ak sa vec týka aj zaobchádzania zo strany členského štátu, je vhodné, aby Únia mohla spor urovnať len v tom prípade, ak by urovnanie nemalo žiadne finančné ani rozpočtové dôsledky na dotknutý členský štát. V takýchto veciach je vhodné, aby Komisia a dotknutý členský štát úzko spolupracovali a viedli konzultácie. Členskému štátu by sa mala ponechať možnosť danú vec kedykoľvek urovnať za predpokladu, že prevezme plnú finančnú zodpovednosť a že takéto urovnanie je v súlade s právom Únie.
(19)
Ak sa vyniesol rozhodcovský rozsudok v neprospech Únie, suma určená v tomto rozhodcovskom rozsudku by sa mala bezodkladne uhradiť. Komisia by mala zariadiť uhradenie takýchto súm určených v rozhodcovskom rozsudku okrem prípadu, keď už finančnú zodpovednosť prevzal členský štát.
(20)
Komisia by s dotknutým členským štátom mala viesť intenzívne konzultácie, aby sa dosiahla dohoda o rozdelení finančnej zodpovednosti. Ak Komisia určí, že zodpovedným je členský štát, a členský štát s tým nesúhlasí, Komisia by mala sumu určenú v rozhodcovskom rozsudku uhradiť, mala by však tiež vydať rozhodnutie určené členskému štátu, v ktorom ho požiada o poskytnutie príslušných súm v prospech rozpočtu Únie spolu s uplatniteľnými úrokmi. Platenými úrokmi by mali byť úroky určené podľa článku 78 ods. 4 nariadenia Európskeho parlamentu a Rady (EÚ, Euratom) č. 966/2012 (2). Článok 263 ZFEÚ je k dispozícii v prípadoch, keď sa členský štát domnieva, že rozhodnutie nespĺňa kritériá stanovené v tomto nariadení.
(21)
Rozpočet Únie by mal poskytovať krytie výdavkov spojených s dohodami obsahujúcimi ustanovenia o priamych zahraničných investíciách, ktorých je Únia zmluvnou stranou a v ktorých sa ustanovuje urovnávanie sporov medzi investorom a štátom. Ak podľa tohto nariadenia nesie finančnú zodpovednosť členský štát, Únii by sa malo umožniť, aby pred vynaložením príslušných výdavkov najprv vybrala príspevky od dotknutého členského štátu alebo aby príslušné výdavky najprv vynaložila a potom si ich nechala nahradiť dotknutým členským štátom. Malo by byť možné používať oba tieto mechanizmy zaobchádzania s rozpočtom v závislosti od toho, čo je uskutočniteľné, najmä vzhľadom na časový rozvrh. Pri oboch mechanizmoch by sa s príspevkami alebo náhradami vyplatenými zo strany dotknutého členského štátu malo zaobchádzať ako s vnútornými pripísanými príjmami rozpočtu Únie. Rozpočtové prostriedky vyplývajúce z týchto vnútorných pripísaných príjmov by sa mali použiť nielen na úhradu príslušných výdavkov, ale aj na doplnenie iných častí rozpočtu Únie, z ktorých sa poskytli pôvodné rozpočtové prostriedky na vynaloženie príslušných výdavkov v rámci druhého mechanizmu.
(22)
S cieľom zabezpečiť jednotné podmienky vykonávania tohto nariadenia by sa mali Komisii udeliť vykonávacie právomoci.
(23)
Vykonávacie právomoci týkajúce sa článku 9 ods. 2 a 3, článku 13 ods. 1, článku 14 ods. 8, článku 15 ods. 3 a článku 16 ods. 3 by sa mali vykonávať v súlade s nariadením Európskeho parlamentu a Rady (EÚ) č. 182/2011 (3).
(24)
Na prijímanie rozhodnutí stanovujúcich, že Únia vystupuje ako odporca podľa článku 9 ods. 2, by sa mal uplatňovať konzultačný postup, vzhľadom na to, že je nevyhnutné, aby Únia prevzala obhajobu takýchto vecí, avšak jej konanie by stále malo podliehať kontrole členských štátov. Pri prijímaní rozhodnutí o urovnaní sporov podľa článku 15 ods. 3 by sa mal použiť konzultačný postup, keďže uvedené rozhodnutia budú mať nanajvýš len dočasný vplyv na rozpočet Únie, pretože od dotknutého členského štátu sa bude vyžadovať, aby prevzal všetku finančnú zodpovednosť vyplývajúcu zo sporu, a vzhľadom na podrobné kritériá stanovené v tomto nariadení, pokiaľ ide o prijateľnosť takýchto urovnaní,
PRIJALI TOTO NARIADENIE:
KAPITOLA I
VŠEOBECNÉ USTANOVENIA
Článok 1
Rozsah pôsobnosti
1. Bez toho, aby bolo dotknuté rozdelenie právomocí stanovené v ZFEÚ, uplatňuje sa toto nariadenie na urovnávanie sporov medzi investorom a štátom vedené podľa dohody, ktorej zmluvnou stranou je Únia alebo ktorej zmluvnými stranami sú Únia a jej členské štáty, a začaté navrhovateľom z tretej krajiny. Prijatím a uplatňovaním tohto nariadenia predovšetkým nie je dotknuté rozdelenie právomocí stanovené zmluvami, a to aj vo vzťahu k zaobchádzaniu zo strany členských štátov alebo Únie, a ktoré bolo napadnuté zo strany navrhovateľa v rámci urovnávania sporov medzi investorom a štátom vedenom podľa dohody.
2. Na informačné účely Komisia v Úradnom vestníku Európskej únie uverejňuje zoznam dohôd, ktoré patria do rozsahu pôsobnosti tohto nariadenia, a aktualizuje ho.
Článok 2
Vymedzenie pojmov
Na účely tohto nariadenia sa uplatňujú tieto vymedzenia pojmov:
a)
„dohoda“ je každá medzinárodná dohoda obsahujúca ustanovenia o priamych zahraničných investíciách, ktorej zmluvnou stranou je Únia alebo ktorej zmluvnými stranami sú Únia a jej členské štáty a v ktorej sa ustanovuje urovnávanie sporov medzi investorom a štátom;
b)
„náklady vyplývajúce z rozhodcovského konania“ sú poplatky a náklady rozhodcovského súdu a rozhodcovskej inštitúcie a náklady na zastupovanie a výdavky, ktoré rozhodcovský súd prizná navrhovateľovi, ako napríklad náklady na preklad, náklady na právnu a ekonomickú analýzu a ďalšie relevantné náklady v súvislosti s rozhodcovským konaním;
c)
„spor“ je nárok, ktorý si navrhovateľ uplatňuje voči Únii alebo členskému štátu podľa dohody a o ktorom rozhodne rozhodcovský súd;
d)
„urovnávanie sporov medzi investorom a štátom“ je mechanizmus ustanovený dohodou, prostredníctvom ktorého si môže navrhovateľ uplatňovať nároky voči Únii alebo členskému štátu;
e)
„členský štát“ je jeden alebo viacero členských štátov Európskej únie;
f)
„dotknutý členský štát“ je členský štát, z ktorého strany došlo k zaobchádzaniu, ktoré je údajne v rozpore s dohodou;
g)
„finančná zodpovednosť“ je povinnosť zaplatiť peňažnú sumu určenú rozhodcovským súdom alebo dohodnutú ako súčasť urovnania a zahŕňajúcu náklady vyplývajúce z rozhodcovského konania;
h)
„urovnanie“ je každá dohoda medzi Úniou alebo členským štátom alebo obidvomi na jednej strane a navrhovateľom na strane druhej, ktorou navrhovateľ súhlasí, že výmenou za zaplatenie peňažnej sumy alebo za iný úkon ako zaplatenie peňažnej sumy si už ďalej nebude uplatňovať nároky, a to vrátane prípadu, keď je urovnanie zaznamenané v rozhodcovskom rozsudku;
i)
„rozhodcovský súd“ je každá osoba alebo subjekt určený v dohode rozhodovať o spore medzi investorom a štátom;
j)
„navrhovateľ“ je každá fyzická alebo právnická osoba, ktorá si podľa dohody môže uplatniť nárok v rámci urovnávania sporu medzi investorom a štátom, alebo každá fyzická alebo právnická osoba, ktorej boli zákonne priznané nároky navrhovateľa v rámci dohody;
k)
„právo Únie“ je ZFEÚ a Zmluva o EÚ, ako aj všetky právne akty Únie uvedené v článku 288 druhom, treťom a štvrtom odseku ZFEÚ a všetky medzinárodné dohody, ktorých zmluvnou stranou je Únia alebo ktorých zmluvnými stranami sú Únia a jej členské štáty; výhradne na účely tohto nariadenia „právo Únie“ nie sú ustanovenia o ochrane investícií v dohode;
l)
„vyžaduje sa podľa práva Únie“ sa vzťahuje na zaobchádzanie, keď sa dotknutý členský štát mohol vyhnúť údajnému porušeniu dohody len nedodržaním povinnosti podľa práva Únie, ako napríklad, keď nemá možnosť samostatného rozhodovania ani voľnej úvahy, pokiaľ ide o výsledok, ktorý sa má dosiahnuť.
KAPITOLA II
ROZDELENIE FINANČNEJ ZODPOVEDNOSTI
Článok 3
Kritériá rozdelenia
1. Finančná zodpovednosť vyplývajúca zo sporu v rámci dohody sa rozdeľuje v súlade s týmito kritériami:
a)
Únia nesie finančnú zodpovednosť vyplývajúcu zo zaobchádzania zo strany inštitúcií, orgánov, úradov alebo agentúr Únie;
b)
dotknutý členský štát nesie finančnú zodpovednosť vyplývajúcu zo zaobchádzania zo strany uvedeného členského štátu;
c)
odchylne od písmena b) nesie Únia finančnú zodpovednosť vyplývajúcu zo zaobchádzania zo strany členského štátu, keď sa takéto zaobchádzanie vyžadovalo podľa práva Únie.
Bez ohľadu na prvý pododsek písm. c), ak sa od dotknutého členského štátu vyžaduje, aby konal podľa práva Únie s cieľom napraviť nesúlad predchádzajúceho aktu s právom Únie, je daný členský štát finančne zodpovedný okrem prípadu, keď sa taký prechádzajúci akt vyžadoval podľa práva Únie.
2. V prípadoch ustanovených v tomto nariadení prijíma Komisia rozhodnutie o určení finančnej zodpovednosti dotknutého členského štátu v súlade s kritériami stanovenými v odseku 1. O takomto rozhodnutí informuje Európsky parlament a Radu.
3. Bez ohľadu na odsek 1 tohto článku nesie finančnú zodpovednosť dotknutý členský štát vtedy, keď:
a)
prevzal prípadnú finančnú zodpovednosť podľa článku 12 alebo
b)
dospel k urovnaniu podľa článku 15.
4. Bez ohľadu na odsek 1 tohto článku nesie Únia finančnú zodpovednosť, keď vystupuje ako odporca podľa článku 4.
KAPITOLA III
VEDENIE SPOROV
ODDIEL 1
Vedenie sporov týkajúcich sa zaobchádzania zo strany Únie
Článok 4
Zaobchádzanie zo strany Únie
1. Únia vystupuje ako odporca, keď sa spor týka zaobchádzania zo strany inštitúcií, orgánov, úradov alebo agentúr Únie.
2. Ak Komisia dostane od navrhovateľa žiadosť o konzultácie alebo oznámenie, v ktorom navrhovateľ uvádza svoj úmysel podať návrh na začatie rozhodcovského konania v súlade s dohodou, bezodkladne o tom upovedomí Európsky parlament a Radu.
ODDIEL 2
Vedenie sporov týkajúcich sa zaobchádzania zo strany členského štátu
Článok 5
Zaobchádzanie zo strany členského štátu
Tento oddiel sa uplatňuje v sporoch, ktoré sa úplne alebo sčasti týkajú zaobchádzania zo strany členského štátu.
Článok 6
Spolupráca a konzultácie medzi Komisiou a dotknutým členským štátom
1. V súlade so zásadou lojálnej spolupráce podľa článku 4 ods. 3 Zmluvy o EÚ Komisia a dotknutý členský štát prijmú všetky kroky nevyhnutné na obhajobu a ochranu záujmov Únie a dotknutého členského štátu.
2. Komisia a dotknutý členský štát vedú konzultácie o riešení sporov podľa tohto nariadenia, pričom zohľadňujú všetky lehoty stanovené v tomto nariadení a predmetnej dohode a navzájom si vymieňajú informácie v súvislosti s vedením sporov.
Článok 7
Žiadosť o konzultácie
1. Ak Komisia dostane žiadosť o konzultáciu od navrhovateľa v súlade s dohodou, bezodkladne o tom upovedomí dotknutý členský štát. Ak bola členskému štátu oznámená alebo doručená žiadosť o konzultácie, bezodkladne o tom informuje Komisiu.
2. Zástupcovia dotknutého členského štátu a Komisie sú súčasťou delegácie Únie zúčastňujúcej sa na konzultáciách.
3. Dotknutý členský štát a Komisia si bezodkladne navzájom poskytnú informácie súvisiace s danou vecou.
4. Komisia informuje Európsky parlament a Radu o každej takejto žiadosti o konzultácie.
Článok 8
Oznámenie úmyslu podať návrh na začatie rozhodcovského konania
1. Ak Komisia dostane oznámenie, v ktorom navrhovateľ uvádza svoj úmysel podať návrh na začatie rozhodcovského konania v súlade s dohodou, bezodkladne o tom upovedomí dotknutý členský štát. Ak navrhovateľ oznámi svoj úmysel podať návrh na začatie rozhodcovského konania proti Únii alebo členskému štátu, Komisia informuje Európsky parlament a Radu do 15 pracovných dní od doručenia oznámenia, pričom uvedie meno navrhovateľa, ustanovenia dohody, ktoré boli údajne porušené, dotknutý hospodársky sektor, zaobchádzanie, ktorým malo dôjsť k porušeniu dohody, a sumu požadovanej náhrady škody.
2. Ak členský štát dostane oznámenie, v ktorom navrhovateľ uvádza svoj úmysel podať návrh na začatie rozhodcovského konania, bezodkladne o tom upovedomí Komisiu.
3. Komisia informuje Európsky parlament a Radu o každom takomto oznámení úmyslu podať návrh na začatie rozhodcovského konania.
Článok 9
Postavenie odporcu
1. Dotknutý členský štát vystupuje ako odporca s výnimkou prípadu, keď nastane jedna z týchto situácií:
a)
Komisia v nadväznosti na konzultácie podľa článku 6 prijala rozhodnutie podľa odseku 2 alebo 3 tohto článku do 45 dní od doručenia oznámenia alebo upovedomenia uvedeného v článku 8 alebo
b)
členský štát v nadväznosti na konzultácie podľa článku 6 Komisii do 45 dní od doručenia oznámenia alebo upovedomenia uvedeného v článku 8, písomne potvrdil, že nemá v úmysle vystupovať ako odporca.
Ak nastane jedna zo situácií uvedených v písmene a) alebo b), vystupuje ako odporca Únia.
2. Komisia môže prostredníctvom vykonávacích aktov na základe komplexného a vyváženého posúdenia skutkového stavu a právneho odôvodnenia, ktoré poskytla členským štátom, v súlade s konzultačným postupom uvedeným v článku 22 ods. 2 rozhodnúť, že Únia má vystupovať ako odporca, ak nastane jedna alebo viacero z týchto okolností:
a)
Únia by niesla všetku alebo aspoň časť prípadnej finančnej zodpovednosti vyplývajúcej zo sporu v súlade s kritériami stanovenými v článku 3 alebo
b)
spor sa týka aj zaobchádzania zo strany inštitúcií, orgánov, úradov alebo agentúr Únie.
3. Komisia môže prostredníctvom vykonávacích aktov na základe komplexného a vyváženého posúdenia skutkového stavu a právneho odôvodnenia, ktoré poskytla členským štátom, v súlade s postupom preskúmania uvedeným v článku 22 ods. 3 rozhodnúť, že Únia má vystupovať ako odporca, ak je podobné zaobchádzanie predmetom súvisiaceho nároku voči Únii v rámci WTO, keď sa ustanovila porota a nárok sa týka tej istej konkrétnej právnej otázky a keď je nevyhnutné zabezpečiť vo veci v rámci WTO konzistentnú argumentáciu.
4. Keď Komisia koná podľa tohto článku, zabezpečí, aby obhajoba Únie ochraňovala finančné záujmy dotknutého členského štátu.
5. Komisia a dotknutý členský štát začnú bezodkladne potom, ako im bolo doručené oznámenie alebo upovedomenie uvedené v článku 8, konzultácie podľa článku 6 o riešení danej veci podľa tohto článku. Komisia a dotknutý členský štát zabezpečia, aby boli dodržané všetky lehoty stanovené v dohode.
6. Ak Únia vystupuje ako odporca v súlade s odsekmi 2 a 5, Komisia s dotknutým členským štátom konzultuje v súvislosti s každým vyjadrením alebo pripomienkou pred ich finalizáciou a predložením. Zástupcovia dotknutého členského štátu sú súčasťou delegácie Únie na žiadosť členského štátu a na jeho náklady pri každom pojednávaní a Komisia náležitým spôsobom zohľadňuje záujmy členského štátu.
7. Komisia bezodkladne informuje Európsky parlament a Radu o každom spore, v ktorom sa uplatňuje tento článok, a o spôsobe, akým sa uplatnil.
Článok 10
Vedenie rozhodcovského konania členským štátom
1. Ak členský štát vystupuje ako odporca, vo všetkých štádiách sporu vrátane prípadného zrušenia, odvolania alebo preskúmania členský štát v súlade s článkom 6:
a)
Komisii včas poskytne relevantné dokumenty týkajúce sa konania;
b)
Komisiu včas informuje o všetkých dôležitých procesných krokoch a na žiadosť vedie s Komisiou konzultácie s cieľom náležite zohľadniť akýkoľvek prvok práva alebo akýkoľvek iný prvok záujmu Únie vyplývajúci zo sporu, ktorý Komisia určila v nezáväznej písomnej analýze poskytnutej dotknutému členskému štátu, a
c)
umožňuje zástupcom Komisie na žiadosť Komisie a na jej vlastné náklady, aby boli súčasťou delegácie zastupujúcej členský štát.
2. Komisia poskytuje členskému štátu relevantné dokumenty týkajúce sa konania, aby sa zabezpečila čo najúčinnejšia obhajoba.
3. Členský štát informuje Komisiu hneď po vyhlásení rozhodcovského rozsudku. Komisia informuje Európsky parlament a Radu.
Článok 11
Vedenie rozhodcovského konania Úniou
1. V súlade s článkom 6 sa počas celého rozhodcovského konania, v ktorom Únia vystupuje ako odporca, pri všetkých sporoch, v ktorých by bol členský štát povinný niesť všetku prípadnú finančnú zodpovednosť alebo jej časť, uplatňujú tieto ustanovenia:
a)
Komisia prijme všetky opatrenia potrebné na obhajobu a ochranu záujmov dotknutého členského štátu;
b)
dotknutý členský štát poskytuje Komisii všetku potrebnú pomoc;
c)
Komisia poskytuje dotknutému členskému štátu relevantné dokumenty týkajúce sa konania, neustále členský štát informuje o všetkých dôležitých procesných krokoch a vedie konzultácie s členským štátom vždy, keď o to dotknutý členský štát požiada, aby sa zabezpečila čo najúčinnejšia obhajoba;
d)
Komisia a dotknutý členský štát v úzkej vzájomnej spolupráci pripravia obhajobu a
e)
delegáciu Únie zúčastňujúcu sa na konaní tvoria Komisia a zástupcovia dotknutého členského štátu okrem prípadov, keď dotknutý členský štát informuje Komisiu, že nemá v úmysle byť súčasťou delegácie Únie zúčastňujúcej sa na konaní.
2. Komisia Európsky parlament a Radu pravidelne informuje o vývoji rozhodcovského konania uvedeného v odseku 1.
Článok 12
Prevzatie prípadnej finančnej zodpovednosti dotknutým členským štátom, keď je odporcom Únia
Ak Únia vystupuje ako odporca, pri všetkých sporoch, v ktorých by bol členský štát povinný niesť všetku prípadnú finančnú zodpovednosť alebo jej časť, môže dotknutý členský štát kedykoľvek prevziať prípadnú finančnú zodpovednosť vyplývajúcu z rozhodcovského konania. Na tento účel môžu dotknutý členský štát a Komisia uzavrieť dohody, ktoré sa okrem iného týkajú:
a)
mechanizmov na pravidelné platby nákladov vyplývajúcich z rozhodcovského konania;
b)
mechanizmov na zaplatenie všetkých súm určených v rozhodcovských rozsudkoch vynesených v neprospech Únie.
KAPITOLA IV
UROVNÁVANIE SPOROV V PRÍPADE, KEĎ ÚNIA VYSTUPUJE AKO ODPORCA
Článok 13
Urovnávanie sporov týkajúcich sa zaobchádzania zo strany Únie
1. Ak sa Komisia domnieva, že urovnanie sporu týkajúceho sa zaobchádzania výlučne zo strany Únie by bolo v záujme Únie, môže prijať vykonávací akt s cieľom schváliť urovnanie. Uvedený vykonávací akt sa príjme v súlade s postupom preskúmania uvedeným v článku 22 ods. 3.
2. Ak by urovnanie prípadne zahŕňalo iný úkon ako zaplatenie peňažnej sumy, uplatňujú sa príslušné postupy pre takýto úkon.
Článok 14
Urovnávanie sporov týkajúcich sa zaobchádzania, ku ktorému došlo úplne alebo sčasti zo strany členského štátu, keď si urovnanie želá Únia
1. Ak je Únia odporcom v spore týkajúcom sa zaobchádzania, ku ktorému došlo úplne alebo sčasti zo strany členského štátu, a Komisia sa domnieva, že urovnanie sporu je v súlade s finančnými záujmami Únie, Komisia konzultuje najprv s dotknutým členským štátom podľa článku 6. Aj členský štát môže iniciovať takéto konzultácie s Komisiou.
2. Ak Komisia a dotknutý členský štát súhlasia s urovnaním sporu, dotknutý členský štát sa snaží s Komisiou dospieť k dohode, v ktorej sa stanovia nevyhnutné prvky pre rokovania a vykonanie urovnania.
3. Ak je Únia odporcom v spore, v ktorom by členskému štátu vznikla finančná zodpovednosť a Únia nenesie žiadnu finančnú zodpovednosť, môže daný spor urovnať len dotknutý členský štát podľa článku 15.
4. Ak je Únia odporcom podľa článku 9 ods. 1 písm. b), môže Komisia po konzultáciách podľa článku 6 ods. 1 rozhodnúť o urovnaní sporu, ak je toto urovnanie v súlade s finančnými záujmami Únie. Komisia pri takomto rozhodnutí poskytne komplexné a vyvážené posúdenie skutkového stavu a právne odôvodnenie, v ktorých sa preukážu finančné záujmy Únie.
5. Ak je Únia odporcom v spore podľa článku 9 ods. 2, v ktorom nesie finančnú zodpovednosť iba Únia a nenesie ju členský štát, môže Komisia rozhodnúť o urovnaní daného sporu.
6. Ak je Únia odporcom v spore podľa článku 9 ods. 2, v ktorom nesie finančnú zodpovednosť Únia a členský štát, nemôže Komisia daný spor urovnať bez dohody s dotknutým členským štátom. Dotknutý členský štát môže predložiť komplexnú analýzu vplyvu navrhovaného urovnania na jeho finančné záujmy. Ak členský štát s urovnaním daného sporu nesúhlasí, môže Komisia napriek tomu rozhodnúť o urovnaní pod podmienkou, že takéto urovnanie nebude mať žiadne finančné ani rozpočtové dôsledky na dotknutý členský štát na základe komplexného a vyváženého posúdenia skutkového stavu a právneho odôvodnenia, pričom sa zohľadní analýza členského štátu a preukážu finančné záujmy Únie a dotknutého členského štátu. V uvedenom prípade sa článok 19 neuplatňuje.
7. Podmienky urovnania podľa odsekov 4, 5 a 6 nezahŕňajú žiadne úkony zo strany dotknutého členského štátu okrem uhradenia peňažnej sumy.
8. Každé urovnanie podľa tohto článku podlieha schváleniu prostredníctvom vykonávacích aktov. Uvedené vykonávacie akty sa prijmú v súlade s postupom preskúmania uvedeným v článku 22 ods. 3.
Článok 15
Urovnávanie sporov týkajúcich sa zaobchádzania, ku ktorému došlo výlučne zo strany členského štátu, keď si urovnanie želá členský štát
1. Ak je Únia odporcom v spore týkajúcom sa zaobchádzania, ku ktorému došlo výlučne zo strany členského štátu, môže dotknutý členský štát navrhnúť urovnanie sporu, ak:
a)
dotknutý členský štát prevezme všetku prípadnú finančnú zodpovednosť vyplývajúcu z urovnania;
b)
akákoľvek dohoda o urovnaní je vykonateľná iba voči dotknutému členskému štátu a
c)
podmienky urovnania sú zlučiteľné s právom Únie.
2. Komisia a dotknutý členský štát vedú konzultácie s cieľom vyhodnotiť úmysel členského štátu spor urovnať.
3. Dotknutý členský štát upovedomí Komisiu o návrhu dohody o urovnaní. Platí, že Komisia s návrhom dohody o urovnaní súhlasí, ak do 90 dní po upovedomení o návrhu urovnania členským štátom nerozhodne inak prostredníctvom vykonávacieho aktu prijatého v súlade s konzultačným postupom uvedeným v článku 22 ods. 2 z dôvodu, že návrh urovnania nespĺňa všetky podmienky stanovené v odseku 1 tohto článku. Ak Komisia s návrhom urovnania súhlasí, prijme všetky kroky nevyhnutné na to, aby sa dohody o urovnaní uplatňovali.
Článok 16
Urovnávanie sporov týkajúcich sa zaobchádzania, ku ktorému došlo sčasti zo strany členského štátu, keď si urovnanie želá uvedený členský štát
1. Ak je Únia odporcom v spore týkajúcom sa zaobchádzania, ku ktorému došlo sčasti zo strany členského štátu, a členský štát sa domnieva, že urovnanie sporu by bolo v jeho finančnom záujme, konzultuje najprv s Komisiou podľa článku 6.
2. Ak Komisia a dotknutý členský štát súhlasia s urovnaním sporu, dotknutý členský štát sa snaží dospieť s Komisiou k dohode, v ktorej sa stanovia nevyhnutné prvky týkajúce sa rokovania a vykonania urovnania.
3. Ak Komisia s urovnaním sporu nesúhlasí, môže na základe komplexného a vyváženého posúdenia skutkového stavu a právneho odôvodnenia, ktoré poskytne členským štátom, rozhodnúť prostredníctvom vykonávacieho aktu o odmietnutí urovnania. Uvedený vykonávací akt sa prijme v súlade s postupom preskúmania uvedeným v článku 22 ods. 3.
KAPITOLA V
ZAPLATENIE SÚM URČENÝCH V KONEČNÝCH ROZHODCOVSKÝCH ROZSUDKOCH ALEBO V RÁMCI UROVNANÍ
Článok 17
Rozsah pôsobnosti
Táto kapitola sa uplatňuje v prípade, keď Únia vystupuje v spore ako odporca.
Článok 18
Postup zaplatenia súm určených v rozhodcovských rozsudkoch alebo v rámci urovnaní
1. Navrhovateľ, v ktorého prospech bol vyhlásený konečný rozhodcovský rozsudok podľa dohody, môže Komisii predložiť žiadosť o zaplatenie sumy určenej v uvedenom rozhodcovskom rozsudku. Komisia zaplatí každú takúto sumu určenú v rozhodcovskom rozsudku s výnimkou prípadu, keď dotknutý členský štát prevzal finančnú zodpovednosť podľa článku 12, pričom v takom prípade sumu určenú v rozhodcovskom rozsudku zaplatí členský štát.
2. Ak urovnanie podľa článku 13 alebo 14 nie je zaznamenané v rozhodcovskom rozsudku, navrhovateľ môže Komisii predložiť žiadosť o zaplatenie sumy určenej v rámci urovnania. Komisia zaplatí všetky takéto sumy určené v rámci urovnania v príslušných lehotách stanovených v dohode o urovnaní.
Článok 19
Postup v prípade, keď sa nedospeje k dohode o finančnej zodpovednosti
1. Ak Únia vystupuje ako odporca podľa článku 9 a Komisia sa domnieva, že predmetnú sumu určenú v rozhodcovskom rozsudku alebo v rámci urovnania alebo náklady vyplývajúce z rozhodcovského konania by mal sčasti alebo úplne zaplatiť dotknutý členský štát na základe kritérií stanovených v článku 3 ods. 1, uplatňuje sa postup stanovený v odsekoch 2 až 5 tohto článku.
2. Komisia a dotknutý členský štát bezodkladne začnú konzultácie v snahe dospieť k dohode o finančnej zodpovednosti dotknutého členského štátu a prípadne Únie.
3. Do troch mesiacov po tom, ako bola Komisii doručená žiadosť o zaplatenie sumy určenej v rozhodcovskom rozsudku alebo v rámci urovnania alebo nákladov vyplývajúcich z rozhodcovského konania, prijme Komisia rozhodnutie určené dotknutému členskému štátu, v ktorom sa určí suma, ktorú má daný členský štát zaplatiť. Komisia o tomto rozhodnutí a jeho finančnom odôvodnení informuje Európsky parlament a Radu.
4. Pokiaľ dotknutý členský štát nevznesie voči sume určenej Komisiou do dvoch mesiacov od nadobudnutia účinnosti rozhodnutia podľa odseku 3 námietku, zaplatí dotknutý členský štát do šiestich mesiacov od nadobudnutia účinnosti rozhodnutia Komisie v prospech rozpočtu Únie náhradu za zaplatenie sumy určenej v rozhodcovskom rozsudku alebo v rámci urovnania alebo nákladov vyplývajúcich z rozhodcovského konania. Dotknutý členský štát nesie zodpovednosť za všetky splatné úroky vypočítané v súlade so sadzbou uplatňovanou na iné peňažné sumy dlžné rozpočtu Únie.
5. Ak dotknutý členský štát vznesie námietku a Komisia s námietkou členského štátu nesúhlasí, prijme Komisia do šiestich mesiacov od doručenia námietky členského štátu rozhodnutie, ktorým sa od dotknutého členského štátu vyžaduje náhrada sumy zaplatenej Komisiou a úrok vypočítaný v súlade so sadzbou uplatňovanou na iné peňažné sumy dlžné rozpočtu Únie.
6. Rozhodnutia Komisie podľa odsekov 3 a 5 sa uverejnia v Úradnom vestníku Európskej únie.
Článok 20
Preddavok na náklady vyplývajúce z rozhodcovského konania
1. Komisia môže prijať rozhodnutie, ktorým sa od dotknutého členského štátu požaduje zložiť preddavok finančných príspevkov v prospech rozpočtu Únie v súvislosti s predpokladanými alebo vzniknutými nákladmi vyplývajúcimi z rozhodcovského konania. Takéto rozhodnutie o finančných príspevkoch musí byť primerané vzhľadom na kritériá stanovené v článku 3.
2. Pokiaľ rozhodcovský súd v rozhodcovskom rozsudku rozhodne o nákladoch vyplývajúcich z rozhodcovského konania v prospech Únie a dotknutý členský štát uskutočňoval pravidelné platby nákladov vyplývajúcich z rozhodcovského konania, Komisia zabezpečí, aby sa previedli členskému štátu, ktorý ich zaplatil ako preddavok, spolu s úrokom vypočítaným podľa sadzby uplatňovanej na iné peňažné sumy dlžné rozpočtu Únie.
Článok 21
Zaplatenie zo strany členského štátu
Náhrada alebo platba členského štátu v prospech rozpočtu Únie na účely zaplatenia sumy určenej v rozhodcovskom rozsudku alebo v rámci urovnania alebo nákladov vyplývajúcich z rozhodcovského konania vrátane tých, ktoré sa uvádzajú v článku 20 ods. 1 tohto nariadenia, sa považujú za vnútorné pripísané príjmy v zmysle článku 21 ods. 4 nariadenia (EÚ, Euratom) č. 966/2012. Môžu sa použiť na úhradu výdavkov vyplývajúcich z dohôd uzavretých podľa článku 218 ZFEÚ a stanovujúcich urovnávanie sporov medzi investorom a štátom alebo na doplnenie rozpočtových prostriedkov pôvodne poskytnutých na úhradu sumy určenej v rozhodcovskom rozsudku alebo v rámci urovnania alebo nákladov vyplývajúcich z rozhodcovského konania.
KAPITOLA VI
ZÁVEREČNÉ USTANOVENIA
Článok 22
Postup výboru
1. Komisii pomáha Výbor pre investičné dohody zriadený nariadením Európskeho parlamentu a Rady (EÚ) č. 1219/2012 (4). Uvedený výbor je výborom v zmysle nariadenia (EÚ) č. 182/2011.
2. Ak sa odkazuje na tento odsek, uplatňuje sa článok 4 nariadenia (EÚ) č. 182/2011.
3. Ak sa odkazuje na tento odsek, uplatňuje sa článok 5 nariadenia (EÚ) č. 182/2011.
Článok 23
Podávanie správ a preskúmanie
1. Komisia predkladá Európskemu parlamentu a Rade v pravidelných intervaloch podrobnú správu o uplatňovaní tohto nariadenia. Táto správa obsahuje všetky relevantné informácie vrátane zoznamu nárokov uplatnených voči Únii alebo členským štátom, súvisiacich konaní a rozhodnutí, a finančného vplyvu na rozpočet Únie. Prvá správa sa predloží do 18. septembra 2019. Ďalšie správy sa potom predkladajú každé tri roky.
2. Komisia každoročne predkladá Európskemu parlamentu a Rade zoznam žiadostí o konzultácie od navrhovateľov, zoznam nárokov a rozhodcovských rozhodnutí.
3. Komisia môže Európskemu parlamentu a Rade predložiť spolu so správou uvedenou v odseku 1 a na základe zistení Komisie aj návrh na zmenu tohto nariadenia.
Článok 24
Spory týkajúce sa dohôd uzavretých pred nadobudnutím účinnosti tohto nariadenia
V súvislosti so spormi týkajúcimi sa dohôd, na ktoré sa vzťahuje článok 1 a boli uzavreté pred 17. septembrom 2014, sa toto nariadenie uplatňuje len vo vzťahu k sporom, v súvislosti s ktorými sa nároky na rozhodcovské konanie zaregistrovali po 17. septembri 2014 a týkajú sa zaobchádzania, ku ktorému došlo po 17. septembri 2014.
Článok 25
Nadobudnutie účinnosti
Toto nariadenie nadobúda účinnosť dvadsiatym dňom po jeho uverejnení v Úradnom vestníku Európskej únie.
Toto nariadenie je záväzné v celom rozsahu a priamo uplatniteľné vo všetkých členských štátoch.
V Bruseli 23. júla 2014